John Kirby

Colorado western 122. S vrahem na řetězu

Ve stínu šibenice se bývalému marshalu Jimu Hollisterovi podařilo uprchnout z vězení ve Fort Smith. Jim byl odsouzen za vraždu mladé ženy, ale byl nevinný. Jen on mohl dopadnout skutečného vraha. Jenže právě tento muž byl nyní pod ochranou zákona Jimovi v patách! To však nebylo všechno. Jim byl spoután řetězem s Billem Hardinem, dalším mužem odsouzeným k smrti. A vedle hrůz, které Jim zažil s tímto chladnokrevným vrahem, by byla i šibenice milosrdenstvím…

Jim Hollister hleděl do ztrhané tváře Mikea Wordena. Ztěžka polkl. Ještě před několika minutami si myslel, že jejich přátelství nedokáže zničit nic a nikdo. Worden však byl člověk, který nedokázal unést porážku.

„Je to rozhodnutí Lucy,“ řekl Jim naléhavě. „Proč se s tím nesmíříš, Mikeu!“

V tmavých očích Mikea Wordena se zablesklo. Z jeho úst se vydral tichý nenávistný smích.

„Vytáhl jsem tě ze dna, Jime Hollistere,“ řekl hlasem, který Jim nepoznával. „Dal jsem ti hvězdu a udělal z tebe slušného člověka. Měl jsem ale vědět, že lump zůstane lumpem.“ Jim Hollister zvedl levou ruku. „Mikeu, jsi teď rozrušený. Ráno moudřejší večera, zítra si o tom promluvíme. Promluv si nejdřív s Lucy.“ Mike Worden zavrtěl hlavou. „Nebudu mluvit s tebou ani s Lucy, Jime. Tenkrát jsem udělal zatracenou chybu, když jsem tě zachránil před šibenicí. Tu chybu dnes napravím.“

„Ty ses zbláznil, Mikeu,“ vyhrkl Jim. „Nemůžeš mě zabít! Nosím hvězdu tak jako ty! Soudce Parker zná mou minulost. Nebudeš mu moct vysvětlit, pročs mě zastřelil!“

Náhle uslyšeli hudbu. Někdo musel otevřít dveře velkého sálu hotelu Emporia.

Jim se ohlédl. Před tmavými keři v zahrádce před hotelem viděl světlé šaty. Ozval se ženský hlas: „Jime! Jime, kde jsi!“

Lucy! Rozběhla se k němu. Očividně ho poznala. Jim vrhl ostrý pohled na Mikea. Lucy nemusela nic vědět o jejich hádce.

„Dej ruku pryč z revolveru!“ sykl na Wordena. „Tu záležitost vyřídíme jen my dva. Nebudeš Lucy děsit!“

Mike Worden neodpověděl. Též on pohlédl na Lucy a Jimovi neunikla nenávist, s níž ji Worden pozoroval. Lucy viděla jen Jima. Vrhla se mu do náruče. Její drobné tělo se chvělo rozrušením. Slyšel, jak mu vzlyká na rameni. Objal ji. Zvedla hlavu.

„Och, Jime,“ zašeptala. Slzy jí smyly šminky. „Mluvila jsem s Mikem. On – on byl tak podlý! Řekl, že tě zabije, jestli mě…“

Odmlčela se. I když si Mikea Wordena zatím nevšimla, vypadalo to, že cítí, že tam s Jimem není sama.

Náhle se ohlédla a přidušeně vykřikla, když spatřila Mikea.

Jim pohlédl přes její rameno. Zmocnil se jej hněv, když viděl, že Mike tasil kolt a namířil na Lucy. Pomalu odstrčil dívku a udělal jeden krok stranou.

„Půjdu teď s Lucy pryč, Mikeu,“ přidušeně řekl. „A ty na mě nebudeš střílet.“

Mike Worden se nenávistně rozesmál. Už se neovládal.

„Nikam nepůjdeš, Jime!“ zavrčel. „Zemřeš tady. Tady, na místě, kde se pro tebe rozhodla Lucy!“

„Za to půjdeš na šibenici, Mikeu,“ hlesl Jim. „Nic jiného tím nedosáhneš. Lásku Lucy si nezískáš tím, že mě zabiješ.“

„To vím i sám, Jime,“ odvětil Mike Worden chvějícím se hlasem. „Ale nemohl bych se dívat, jak jste šťastní.“

„Chceš mě zabít bez toho, že bys mi dal šanci!“ otázal se Jim.

„Tvou jedinou šancí by bylo to, kdyby se Lucy rozhodla pro mě, Jime. Řekl jsem jí to jasně. Jenže ona mě neposlechla. Teď už nemáš žádnou šanci.“

Pomalu přistoupil k Jimu Hollisterovi a namířil mu revolverem na břicho.

Jim Hollister se nepohnul. Věděl, že je po něm, když sáhne po koltu.

Viděl Wordenovi na očích, že je odhodlán ho zabít.

Jim se nepohnul ani tehdy, když mu Mike levou rukou vytáhl kolt z pouzdra.

„Ne, Mikeu!“ vyděšeně vykřikla Lucy. „Nesmíš Jima zabít! Pak bych všem řekla, že jsi vrah!“

Tvář Mikea Wordena se sevřela nenávistí. Prudce odstrčil Jima Hollistera stranou a Jim ztratil rovnováhu a upadl.

Vykřikl, když viděl, jak Mike Worden zvedá revolver ve své levé ruce a míří na Lucy. Potom z hlavně vyšel výstřel.

Jim se zděšením přihlížel, jak sebou Lucy trhla a oběma rukama se chytila za hruď. Zavrávorala, zasténala a skácela se na zem.

Jim Hollister zařval a vyskočil. Viděl, jak se Mike Worden otočil a namířil na něj oba kolty. To však Jimovi bylo jedno.

Vrhl se na něj.

Teď musí vystřelit.

Jenže Jim žádný výstřel neslyšel…

Mike Worden bleskově ustoupil stranou, zvedl pravou ruku a udeřil Jima revolverem.

Jim ucítil ostrou bolest v pravém spánku. Chtěl se chytit Mikea, ale náhle přestal ovládat ruce.

Jako by z dálky slyšel výkřik. Před očima se mu zakmitala světla. Potom se nad ním objevil stín Mikea Wordena. Jim ještě jednou spatřil pokřivenou tvář muže, kterého kdysi považoval za svého nejlepšího přítele. A potom ho zasáhl další úder, po kterém ztratil vědomí…

+ + + + +

Jako v transu se Jim Hollister nechal odvést do cely.

V uších ještě i teď zněla slova soudce Parkera: „…budeš viset, viset, viset!“

Dozorci postrčili Jima do dveří, načež se za ním s tupou ránou zabouchly dveře. Jim chvíli stál uprostřed malé místnosti. Pomalu se uklidnil. Neustále se mu v posledních dnech vybavovaly ty chvíle, kdy se Lucy zhroutila, zasažena kulkou, kterou Mike Worden vypálil z jeho revolveru.

Chtěl se na Wordena vrhnout, jenže ten byl rychlejší.

To první, co Jim po probuzení z bezvědomí ucítil, byly ruce mužů, kteří ho přivlekli do marshalovy úřadovny. Několik minut nechápal, co se děje. Jen nezřetelně slyšel hlasy kolem sebe, a teprve když se za ním zavřely dveře cely, začalo mu pomalu docházet, že Mike Worden vraždu svedl na něj.

Mike Worden!

Ten muž býval jeho nejlepším přítelem!

Jim pomyslel na ten den před třemi lety, kdy Mikea Wordena spatřil poprvé. Jima tenkrát chytilo několik kovbojů, kteří už mu uvázali kolem krku oprátku a chtěli ho pověsit jako zloděje dobytka.

A tehdy se objevil Mike Worden, jenž lynč překazil.

Mike Worden nosil hvězdu federálního marshala a na pokyn soudce Isaaca Parkera se vydal do země nikoho v Oklahomě, aby zde dopadl jednoho vraha.

Jim Hollister se náhodou přidal k jedné bandě. Staral se jim o koně. Pak měl smůlu, protože jeho kůň si na útěku zlomil nohu. Tak se dostal do rukou těm kovbojům. A ti se neptali, jestli je vinen, nebo ne.

Mike Worden tenkrát vzal Jima s sebou. Společně dopadli onoho vraha u Beaver Creeku. V následujících dnech Jim poznal další tři marshaly, kteří spolu Mikem Wordenem pátrali po soudně hledaných vrazích a zločincích. Měli je dostat do vězení ve Fort Smith.

Od toho dne jezdil Jim Hollister po Wordenově boku. Celé dva roky. Obdržel od soudce Parkera, kterému vyprávěl o svých pochybeních v mládí, hvězdu a stal se federálním marshalem, jako byl Mike Worden.

A pak přišel den, kdy ve Fort Smith poznali Lucy Corvinovou.

Od toho dne byla po jejich přátelství veta. Jim Hollister to teď věděl. Oba se do té dívky zamilovali.

Pro Lucy, které lichotila náklonnost obou mužů, nebylo lehké se rozhodnout pro jednoho z nich. Brzy zjistila, že ji více přitahuje mladší, veselejší a živější Jim Hollister. Poněvadž však cítila, že přátelství obou mužů by mohlo být rozbito, kdyby jednoho z nich odmítla, neustále s rozhodnutím váhala.

Přátelství Jima Hollistera a Mikea Wordena však už dávno skončilo. Jim by to dokázal strávit, kdyby se Lucy rozhodla pro Mikea, jenže Worden cítil vůči svému mladšímu sokovi nenávist, která byla stále silnější.

Jednoho večera v hotelu Emporia řekla Lucy Mikeu Wordenovi pravdu.

Mike se rozzuřil. Ve své nenávisti však byl ještě dost prozíravý na to, aby neriskoval vlastní život. Zastřelil Lucy Jimovým revolverem a svedl vraždu na Jima…

+ + + + +

Jim Hollister stál u zadní stěny své cely. Vyhlédl ven. Bušení kladiv a řezání pil již dávno odeznělo. Šibenice byla hotová.

Když se pohnul, zašelestila mu pod nohama sláma. Na rtech se mu objevil trpký úsměv. Nedali mu do cely ani pryčnu. Už mnoho dnů spal na zemi vystlané slámou jako zvíře ve chlévě.

Malým okénkem, které bylo příliš vysoko na to, aby mohl vyhlédnout ven, dovnitř pronikalo denní světlo, jež vytvářelo světlý čtverec na zdi u dveří.

Jim Hollister pohlédl na deset tenkých čar, které postupně vyškrábal ve zdi nehty.

Toho dne ráno udělal poslední. Ten den byl dnem jeho popravy.

Jim Hollister se vrátil ke zdi a naslouchal. Uslyšel kroky na velkém dvoře vězení a usmál se. Přicházeli tam lidé, aby sledovali, jak zemře. On, Jim Hollister, vrah dívky.

Sám viděl mnoho poprav a několik lidí musel zabít vlastní rukou. Nikdy tak úplně nechápal, co lidi nutí k tomu, aby přihlíželi, jak někdo jiný umírá. Ale bylo to tak. A brzy měli přihlížet, jak zemře on.

Neměl strach ze smrti. Život pro něj po strašlivé smrti Lucy ztratil smysl. Smrti se nebál. Jen to, že měl být pověšen, ač byl nevinný, protože skutečný vrah na něj svedl vinu, ho dohánělo k zuřivosti. Myšlenka na to, že Mike Worden vyvázne bez trestu, ho deptala. Nikdy by si nebyl pomyslel, že Mike Worden je takový padouch.

Snažil se ty myšlenky potlačit, ale nešlo to. Nastalo jeho poslední ráno. Za několik hodin ukončí jeho život. A nikdo se už neptá na vinu či nevinu. Chtějí ho vidět na šibenici.

V chodbě zacinkaly klíče.

Jim pohlédl ke dveřím.

Na podlaze zněly kroky. Pak se ozvaly hlasy a otevřely se dveře.

Do cely vešli tři dozorci a namířili na Jima brokovnice. Z jejich obličejů se nedalo nic vyčíst.

Jeden z nich řekl: „Přišel čas.“

Jim přikývl. Nepomýšlel na odpor. Zastřelili by ho.

„Kněz je venku u šibenice,“ řekl druhý dozorce.

Jim mu neodpověděl. Vykročil ke dveřím. Jeden z dozorců sklonil brokovnici, přistoupil k němu a chytil ho za levou ruku. Další ho vzal za pravou. Tak ho vyvedli z cely do úzké chodby, jež vedla ke strážnici.

„Je úplně klidný,“ řekl dozorce, který ještě stále na Jima mířil brokovnicí. „Ani se nebrání!“

„Ze začátku jsou všichni klidní,“ poznamenal dozorce, který šel nalevo od Jima. „Ale až uvidí šibenici…“

Nedořekl to a trhl Jimovi rukou. Přivedli ho do strážnice.

Na rozdíl od ponuré cely v ní bylo světlo. Jim Hollister zavřel oči, protože ho oslepilo. Pak pohlédl k oknu.

Na dvoře na téměř padesát stop vysokém stožáru visela vlajka s hvězdami a pruhy.

Potom pohlédl na šibenici.

Byla postavená ze světlého dřeva. Stála uprostřed dvora a vypadalo to, jako by byla vyrobená extra pro něj. Pohled na ni však u něj nevyvolal žádnou reakci.

Viděl také mnoho lidí, kteří stáli kolem ní. Byl to velký dav. Patrně to bylo něco mimořádného vidět viset federálního marshala.

Na jedné plošině už se připravoval fotograf, který chtěl tu velkou událost zvěčnit. Jim Hollister je koneckonců prominentní muž. O jeho případu podrobně psaly noviny a čtenáři chtějí samozřejmě vědět i to, jaký bude jeho konec.

Když Jim otočil hlavu, spatřil široký obličej dozorce, jenž si jej se zájmem prohlížel.

„No!“ otázal se. Jeho sevření zesílilo.

„Ta šibenice je velká,“ řekl Jim klidným hlasem.

Dozorce se usmál.

„Ty máš teda nervy, Hollistere.“

Kývl hlavu na jednoho muže, jenž stál v zadní části strážnice. Hlídal ho dozorce s brokovnicí. Jim si ho všiml teprve nyní.

„Půjdete do pekla spolu,“ řekl dozorce vedle Jima. „Proto je ta šibenice tak velká.“

Jim si toho muže prohlížel. Byl o něco menší než on sám, měl široká ramena a vypadal jako silák. Měl hranatou hlavu a černé vlasy a ve tváři nevlídný, lstivý výraz. Byl oblečen do roztrhaných šatů a vypadal tak, jako by dlouho pobýval v cele podobně jako Jim.

Dozorce přivlekl Jima k němu.

Další dozorce pak přinesl železný řetěz, který byl dlouhý asi jeden yard.

Zvedli Jimovi ruku a kolem pravého zápěstí mu zacvakli pouto. O několik vteřin později takové pouto nasadili na levou ruku druhého muže, jenž měl Jima doprovodit na onen svět.

Dozorci sklonili brokovnice a usmáli se úlevou, jako by právě odvedli nějakou těžkou práci.

Šedovlasý písař přinesl několik dokumentů a tlustou knihu.

„To musíš podepsat,“ poznamenal k dozorci stojícímu vedle Jima. „Formality.“

Dozorce zaklel. Sáhl po peru, jež mu podal starý muž, zapsal do knihy dvě jména.

„Zapomněls na úmrtní listy, Mossi,“ poznamenal.

„Ty podepíše doktor,“ opáčil písař a otočil se.

Dozorce šel ke dveřím a kývl na své lidi.

„Podíváme se teď, jestli je venku dost místa. Lidi se tlačí kolem šibenice, jako kdyby se tam rozdávaly stodolarové bankovky. Můžeš na ně do té doby dát pozor, Mossi? Jsou spoutaní a máš revolver.“

„No dobře,“ řekl písař. „Beztak to není poprvé.“

„Tak vidíš,“ podotkl dozorce. Potom šel i se svými lidmi ven.

Jim Hollister i druhý muž zůstali ve strážnici se starým písařem.

Když se zavřely dveře, pocítil Jim náhle touhu dál žít. Až do tohoto okamžiku byl zcela odevzdaný. Teď to naráz bylo jiné. Byl sice spoután s dalším mužem, ale byli tam sami se starým písařem, který už možná roky nestřílel z koltu. A Jim věděl, že by to mohl dokázat.

Ohlédl se na černovlasého muže. Vypadalo to, že na to jen čeká. Jim poznal, že ten muž myslí na to samé, co on.

Mlčky obešli vysoký psací pult ze sekvoje, na kterém předtím dozorce podepsal propouštěcí papíry. Písař shrbeně stál před jednou skříní. Zdálo se, že často pobýval ve společnosti kandidátů smrti a nikdy neměl problémy.

Když uslyšel kroky, narovnal se a otočil se. Nato zbledl a vytřeštil oči. Otevřel ústa a chtěl vykřiknout.

Jim ho volnou levou rukou udeřil brady a písař zády narazil do skříně.

Černovlasý muž sáhl pravou rukou po těžítku v podobě olověného kavaleristy na koni s tasenou šavlí. Chtěl jím starého písaře praštit do hlavy, ale Jim trhl řetězem a přitáhl ho k sobě.

Muž odfrkl a otočil se. Chvíli to vypadalo, že snad těžítkem zaútočí na Jima. Pak si ale uvědomil, že je s ním spoután jedním řetězem.

Jim Hollister přistoupil k písaři a znovu jej udeřil pěstí. Tentokrát už ztratil vědomí.

Černovlasý muž se rychle sklonil a vytáhl písaři z pouzdra dlouho-hlavňový armádní kolt, zatímco Jim sáhl po svazku klíčů, jenž ležel psacím pultu.

Vtom se řetěz napjal a ocelový náramek se Jimovi zařezal do zápěstí. Jen tak tak udržel klíče.

Černovlasý muž pořád dřepěl u písaře a prohledával mu kapsy.

„Sakra, co to děláš!“ Jim vztekle trhl řetězem. „Musíme pryč, než se vrátí dozorci.“

V očích druhého odsouzence se zablesklo. Držel v ruce několik mincí. Potom však vyskočil a rozběhl se ke dveřím, jež vedly z místnosti. Druhé dveře byly otevřené, ale tam oba muži v žádném případě jít nechtěli – vedly totiž na dvůr s šibenicí.

Druhé dveře však byly zamknuté. Jim chvatně zkoušel klíče, které vzal z pultu. Už druhé byly správné. Vyklouzli ze strážnice. Jim se chtěl otočit a zase zamknout, ale druhý muž trhl řetězem a znemožnil mu to.

Za dveřmi se vyznali.Černovlasý muž lépe než Jim, který svou celu opouštěl jen málokdy.

Běželi k úzkému průchodu, jenž byl ohraničen zdí vězení a dřevěnou kůlnou.

Jim se neustále ohlížel, jako by jejich útěk byl prozrazen. Kromě mumlání, které tam doléhalo ze dvora vězení, však nic neslyšel.

Černovlasý muž určil směr útěku.

Jim se na něj spoléhal. Věděl, že mu hrozí to samé, co jemu. A nevypadalo to tak, že by prchal bezhlavě. Zdálo se, že dobře ví, že snažit se dostat přes vysokou zeď by nemělo cenu. A také brána, která byla napravo od nich, pro ně byla tabu, protože za ní je dvůr vězení s šibenicí, kde se to jen hemží lidmi, kteří chtějí vidět jejich popravu.

Dorazili k barákům dozorců. Černovlasý muž se zastavil a Jim do něj narazil. Muž jej chytil a strhl k zemi. Před nimi se objevil stín. Úzkým průchodem, v němž leželi oba odsouzenci na smrt, kráčeli dva dozorci.

„Rychle!“ vyhrkl černovlasý muž, když oba dozorci prošli kolem.

Jim vyskočil na nohy současně s ním. Řetěz, jímž byli spjati, řinčel. Oba muži rozviřovali prach, když běželi širokou uličkou mezi barákem dozorců a prádelnou.

Na druhé straně se zadýcháni opřeli o prkennou stěnu. Stáli tam ale jen několik vteřin. Jim každým okamžikem očekával signál poplachu, který celé vězení promění ve vosí hnízdo, do něhož někdo píchl.

Mají vůbec šanci se skrýt uvnitř vězení? Bylo jasné, že dozorci prohledají každý kout.

Jim neměl čas se tím zaobírat. Černovlasý muž ho opět táhl dál. Podle uštvaného výrazu v jeho tváři Jim poznal, že neví, kde by se měli schovat.

Ucítil silný zápach. Dorazili ke kuchyni. U její zadní stěny byly naskládány bedny a mezi dřevěnými sudy se zatuchlou vodou ležely hromádky vybělených kostí.

Černovlasý muž se protáhl kolem nízkého žebřiňáku, na němž stály sudy s fekáliemi. I mezi ně byly lopatou naházeny výkaly, aby se sudy nepřevrhly.

Černovlasý muž trhl řetězem.

Chtěl dál. Tentokrát se však Jim nepohnul.

„Pojď už,“ naléhal druhý vězeň.

Jim zavrtěl hlavou a ukázal levou rukou na ten povoz.

Černovlasý muž mu okamžitě porozuměl. Zhnuseně se zašklebil, potom si však uvědomil, že Jim odhalil jedinou možnost, která jim dává reálnou šanci uniknout z vězení. Jim věděl, že žebřiňák má odjet z vězení ještě ten den a že dozorcům se možná nebude chtít prohlížet páchnoucí povoz.

Smrdělo to hrozně. Oba muži se pokoušeli ignorovat hrozný zápach, když se hrabali ve výkalech mezi sudy.

Jim počkal, až si černovlasý muž najde místo. Byla mu vidět jen špička nosu. Pak se i on zahrabal do fekálií.

Udělalo se mu špatně. Málem se pozvracel. Znovu si však vzpomněl na velkou šibenici na vězeňském dvoře a ten puch, který ho obklopoval, už náhle nebyl tak strašný.

Slyšel, jak někde třeskly výstřely. Ozývaly se výkřiky, práskání dveří a kroky.

Jejich útěk byl odhalen.

Oba odsouzenci na smrt zvedli hlavy a naslouchali. Pohlédli na sebe a usmáli se.

„Zavři ústa,“ poznamenal Jim. „Smrdí ti z nich.“

Černovlasý muž se ušklíbl a přivřel oči. Oba se rychle zahrabali do výkalů.

+ + + + +

Dozorce nevěřil svým očím, když opět vešel do strážnice.

„Hej, Mossi…“ zvolal vyděšeně. A pak uviděl boty čouhající zpoza psacího stolu.

Obešel psací stůl a spatřil bezvládně ležícího písaře. Moss tiše zasténal, když ho dozorce zvedl a zatřásl jím.

„Mossi, sakra, vstaň!“

Jeden z dalších dvou dozorců se rozběhl k druhým dveřím.

„Barney!“ vykřikl. „Utekli tudy! Předtím jsem ty dveře zamkl!“

Barney pustil písaře na zem a vstal. Byl bledý úžasem. Trvalo několik vteřin, než se probral z šoku.

Potom napjal ramena, rychle se otočil k dozorcům u dveří a řekl: „Okamžitě dejte vědět soudci Parkerovi, že ti dva vězni uprchlí.“

Dozorci zmizeli. Bezohledně si razili cestu mezi zvědavci, kteří se tísnili kolem šibenice.

„Soudce!“ volal už z daleka jeden z nich.

Soudce Isaac Parker otočil hlavu. Se svraštěným čelem hleděl na dozorce, kteří se prodírali davem. Zmocnil se ho vnitřní neklid. Instinktivně věděl, že zpráva, kterou mu ti dozorci nesou, má něco společného s popravou těch dvou odsouzenců.

Dozorce, který k němu dorazil jako první, byl zadýchaný a potřeboval několik vteřin na to, aby mu mohl sdělit Jobovu zvěst.

„Soudce! Ti dva vězni uprchlí ze strážnice! Přemohli písaře!“

Soudce Isaac Parker zbledl. Polkl a v prvním okamžiku nebyl schopen slova. Pak sebou trhl a krátce pohlédl na plošinu s šibenicí, na níž kat George Maledon trpělivě čekal na to, až mu přivedou oba delikventy.

Potom se Isaac Parker prudce otočil a zvolal: „Marshale Wordene! Svolejte všechny marshaly! Delikventi se pokusili uprchnout. Okamžitě dejte zavřít bránu a hlídat zdi. A pošlete několik mužů ven, aby prozkoumali terén, jestli vězňové už z vězení neutekli.“

Hlas marshala Wordena byl silnější než hluk na dvoře. Dával příkazy svým lidem. Z jedné věže vykřikl dozorce, že několik mužů obešlo vězení a bez úspěchu se vrátilo k hlavní bráně. Mike Worden jim přikázal, aby zůstali venku a dávali pozor.

U Mikea Wordena stálo pět mužů. Byli to jeho přátelé, se kterými v posledních letech jezdil do země nikoho. Každému z nich Worden nejednou zachránil život. Při procesu od začátku stáli na Wordenově straně a především výpovědi Kirbyho Powella Worden vděčil za to, že se uvěřilo jemu a ne Jimu Hollisterovi. Powell totiž tvrdil, že slyšel, jak Lucy Corvinová dala toho večera Jimu Hollisterovi košem.

Mike Worden ještě stále k Jimu Hollisterovi pociťoval nenávist. Teď už mu nešlo jen o to, že mu Jim vzal Lucy, ale i to, že kvůli Jimu Hollisterovi byl nucen zabít Lucy.

Worden se potměšile usmíval, když od dozorců uslyšel, že Jim Hollister je spoután s vrahem Billem Hardinem. Hardin byl neblaze proslulý vrah, který při zatýkání zabil dva federální marshaly.

Mike Worden si přísahal, že oba bude pronásledovat a že je najde a dostane na šibenici, jestli se jim opravdu podařilo uprchnout z vězení.

Mike Worden nemusel svým přátelům nic říkat. Věděli i tak, co mají dělat. Worden je neposlal prohledávat vězení. Na to měl dost dozorců. Jeho marshalové měli dohlížet nad pátráním, protože Worden věděl, že Jim Hollister a Bill Hardin jsou vskutku ďábelské duo.

Jemu však neuniknou, o tom byl přesvědčen! Marshalové byli všude. Pozorovali dozorce při pátrání a sami obrátili několik beden, v nichž však našli pouze krysy.

Ve vězení to vypadalo jako v mraveništi. Prohledány byly všechny místnosti. Mike Worden zkontroloval dokonce i kancelář ředitele vězení. Čas se vlekl. Dozorci pomalu ztráceli chuť hledat a mnozí dávali svou nelibost najevo, když jim někdo z mužů Mikea Wordena dával příkazy.

Kirby Powell se opřel ramenem o dřevěnou stěnu kuchyně a přikázal jednomu mladému dozorci, aby prohledal hromadu beden.

Dozorce rozzlobeně pohlédl na Powella a odsekl: „To je nesmysl! Dvůr už jsme prohledali dvakrát. Ti dva se tu neskryli, i kdybychom ty bedny přeházeli desetkrát!“

Kirby Powell na mladého dozorce klidně pohlédl svýma žlutýma očima. Dozorce s klením pokrčil rameny a dal se do práce. Powell se usmál a šel dál k nízkému žebřiňáku, na němž stály sudy s fekáliemi.

Linul se odtud odporný zápach a Kirby Powell pokrčil nos. Byl v tomto ohledu velmi choulostivý a pět kroků od povozu se musel zastavit, protože mu žaludek začal vypovídat poslušnost.

Šel několik kroků zpět a zvolal na dva dozorce, kteří rozebírali prkennou stěnu.

Dozorci na Powella nevěřícně hleděli, když slyšeli, co po nich chce.

„ To nemůžeš!“ rozhořčeně řekl jeden z nich. „I kdybys byl desetkrát přítelem Mikea Wordena. V tom svinstvu nevydrží ani krysa. Jestli si myslíš, že se tam někdo schovává, tak se tam laskavě podívej sám.“

Dozorce se otočil k načaté práci. Jeho druh se k němu přidal.

Kirby Powell přivřel oči. Zajiskřilo se v nich. Ruku položil na rukojeť nože, který měl strčený v pochvě za opaskem. Potom ji však zase zvedl. Tady ve Fort Smith si nemohl dovolit někoho z dozorců soudce Isaaca Parkera skřípnout. Předsevzal si však, že si tvář toho muže zapamatuje. Možná ho ještě někdy potká.

Kirby Powell u stěny kuchyně spatřil koště. Vzal si ho a znechuceně šel k povozu s fekáliemi, chtěje násadou koštěte starat v sudech s výkaly.

Přecenil se však. Po třech minutách se pozvracel. Byl zelený a žlutý ve tváři a bolest v břiše mu vháněla slzy do očí. Skrze ně viděl dozorce, kteří přestali hledat a dívali se na něj. Usmívali se.

Zmocňoval se ho vztek. Odhodil to koště a vydal se pryč. Jeden z dozorců se rozesmál, ale okamžitě se odmlčel, když se Kirby Powell otočil.

+ + + + +

„To přece není možné!“ vykřikl soudce Parker na své dozorce. „Ti dva chlapi přece neumějí létat! Neprohledali jste vězení dostatečně pečlivě! Začněte znovu! Ale tentokrát pozorněji, rozumíte!“

Dozorci pokrčili rameny. Pozorněji, než to dělali poprvé, už se hledat nedalo.

„Možná se jim přece jenom podařilo z vězení utéct,“ poznamenal jeden z nich.

„To je nemožné!“ odsekl soudce. „Jsem přesvědčen o tom, že se schovávají někde tady. Když budete hledat systematicky, najdete je.“

Tím byl rozhovor s nimi ukončen. Dozorci opustili kancelář soudce a shromáždili se na dvoře. Ještě jednou se zeptali stráží u dřevěné brány, zda nikdo neopustil vězení. Strážní však jen zavrtěli hlavou.

Pak začali znovu prohledávat vězení.

Mike Worden kolem sebe shromáždil svých pět přátel.

„Má někdo z vás nějaké podezření!“ otázal se.

Muži zavrtěli hlavami. Kirby Powell byl ještě stále bledý. O incidentu u vozu s fekáliemi nic neřekl. Jeho choulostivý žaludek se ozýval ještě teď a on nechtěl, aby se o tom jeho kamarádi dozvěděli a pak si z něj utahovali.

Mike Worden ty muže dobře znal. Věděl, že jsou spolehliví a že druhé hledání je nesmyslné. Pokud jeho lidé nic nenašli, pak ti dva odsouzenci k smrti už ve vězení nejsou.

Mike Worden sevřel rty. Jeho nenávist k Jimu Hollisterovi byla ještě větší než předtím. Věděl, že nedojde klidu, dokud Hollistera nedostane na šibenici.

„Vezmeme si koně a pročešeme okolí vězení!“ zvolal.

+ + + + +

Slunce nesnesitelně pálilo a zahřívalo výkaly. Jimu Hollisterovi se dýchalo stále hůř. Odporný zápach, o němž si již myslel, že si na něj zvykl, ho dusil. Nebyl dalek zalknutí. Věděl, že brzy bude muset vytáhnout hlavu, pokud nechce riskovat šílenství.

Stále slyšel kroky a výkřiky dozorců. Když se na nějakou dobu rozhostilo ticho, zvedl hlavu.

Vzduch nad povozem nebyl o mnoho lepší než v té hromadě výkalů. Pro Jima Hollistera to však byl hodně velký rozdíl. V prvním okamžiku se

vyděsil, když vedle sebe uviděl zašpiněnou tvář, ale pak se začal usmívat. Ten černovlasý muž už to také nevydržel.

Nad hlavami jim bzučely velké, černomodré mouchy, ale to jim nevadilo.

„Nenašli nás,“ spokojeně zavrčel černovlasý muž.

„Budou všechno prohledávat ještě jednou,“ odvětil Jim. „A tentokrát možná bude žebřiňák kontrolovat někdo méně fajnový.“

Černovlasý muž se také usmál.

„To byl Kirby Powell. Malý hrbatý přítel marshala Wordena. Kdyby se mu neudělalo špatně, ležel by teď s prostřelenou hlavou v tomto svinstvu.“

„A my bychom viseli tam na šibenici,“ sarkasticky poznamenal Jim. Krátce se odmlčel a pohlédl na svého druha. „Jak se vlastně jmenuješ? Nevěděl jsem, že k smrti odsoudili ještě někoho jiného.“

„Bill Hardin,“ řekl černovlasý muž.

Jim Hollister se neptal, proč Hardina odsoudili k smrti. Hardin nevypadal tak, že by mu na to chtěl odpovědět.

„Dolů!“ náhle hlesl Hardin a okamžitě strčil hlavu do výkalů.

Jim Hollister uslyšel klení dozorců, kteří tam přicházeli. O zlomek vteřiny později i on strčil hlavu hluboko do fekálií.

To trýznivé čekání začalo nanovo.

Jim Hollister se modlil, aby ten páchnoucí povoz konečně odjel z vězení. Pomalu začínal přemýšlet o tom, co je horší: být pověšen, nebo se pomalu udusit ve výkalech.

Tentokrát se v sudech s fekáliemi nikdo nestaral. Dozorci se od povozu drželi daleko.

Jim Hollister jim rozuměl. V tom vedru byl zápach nesnesitelný.

Po celé odpoledne slyšeli řvaní dozorců. Jen občas vystrčili nos z výkalů, aby se nadechli lepšího vzduchu.

Obtěžovali je brouci a mouchy.

Jim jen doufal, že zůstanou ušetřeni krys.

Navečer pak uslyšeli šouravé kroky, jež se blížili k povozu.

Jimovi se sevřel žaludek.

Doufal, že Hardin udrží nervy na uzdě a nezačne hned střílet. Jenže Bill Hardin měl zřejmě nervy nadranc. Jim cítil, jak se pohnul. Pravděpodobně vystrčil hlavu, aby se podíval, kdo to tam jde.

Povoz sebou trhl. Jim uslyšel klení nějakého muže a odfrkávání muly.

Ta byla zapražena do žebřiňáku.

Trvalo to jen několik minut. Jim Hollister slyšel vrzání odpruženého kozlíku povozu. Pak mula začala táhnout.

Žebřiňák se rozjel.

Jimovi se zatajil dech.

Teď přišla rozhodující minuta jejich útěku.

Nechají muži u brány povoz projet?

Jimovi to připadalo jako věčnost, než vůz dojel k bráně.

Pak povoz zastavil.

Jim slyšel rozmrzelý hlas kočího, jež si vyměnil pár slov se strážnými.

„Dělej, ať už jsi s tím pryč!“ zlostně zvolal jeden z nich.

Kočí práskl bičem a povoz se znovu rozjel.

Jim se mohl radovat.

Toho dne ráno se už loučil se životem – a teď byl znovu volný. Volný? Tak volný jako divoké zvíře, které může štvát každý, kdo má pušku.

To ale bylo pořád lepší než se houpat na šibenici.

Hlavou mu bleskla myšlenka na Lucy Corvinovou a Mikea Wordena, pak ji však zaplašil.

Nejdřív se jemu a Billu Hardinovi musí povést útěk. Pak bude mít dost času na to, aby přemýšlel nad tím, jak dokázat svou nevinu a přivést na šibenici za vraždu Lucy Mikea Wordena.

+ + + + +

Povoz ještě stále jel.

Jim Hollister cítil, jak Hardin trhá řetězem, jimiž byli spoutáni.

Jim opatrně zvedl hlavu z výkalů.

Už byla tma.

Po vězení a domech Fort Smith ani památky.

V matném svitu hvězd viděl stín starého muže, jenž shrbeně seděl na kozlíku. Zdálo se, že spí.

Bylo chladno.

Krajina, kterou projížděli, byla rovná jako deska. V dáli Jim viděl stíny nějakého pohoří.

Bill Hardin se pomalu posadil. Jim Hollister se současně pohnul, aby je neprozradilo řinčení řetězu.

Starý vozka se vyděsil teprve v posledním okamžiku.

To však už pro něj bylo příliš pozdě.

Hodili mu těžký železný řetěz kolem krku a pak jej prudkým trhnutím stáhli mezi sudy s fekáliemi.

Starý vozka chtěl sáhnout po winchestrovce, kterou měl položenou na kozlíku vedle sebe, jenže ruka mu sklouzla z pažby.

Jim Hollister ho udeřil pěstí do spánku, takže muž se se zasténáním zhroutil. Než se Hardin mohl pohnout, skočil dopředu a sáhl po pušce.

Koutkem oka viděl, že Hardin chce zvednout pravou ruku, v níž držel revolver.

Jim trhl řetězem.

Bill Hardin zavrávoral a narazil hrudí do okraje jednoho sudu Kolt,

který namířil na hlavu starého vozky, mu vyklouzl z ruky a spadl do výkalů.

Hardin se okamžitě otočil.

Chtěl na Jima zaútočit, jenže ten už držel v rukou winchestrovku a měl ukazováček levé ruky na spoušti. Mířil Hardinovi na břicho.

Černovlasý muž strnul, načež se mu v obličeji objevil úsměv.

„Tak střílej,“ řekl. „Pak tě budou mít, ještě než vyjde slunce.“

Hlaveň winchestrovky se nepohnula. Jim hleděl na Hardina přivřenýma očima. Poznal, že to je chladnokrevný vrah. Zastřelil by starého vozku bez mrknutí oka, kdyby tomu nezabránil.

„Jedno si musíme ujasnit, Hardine,“ mrazivým tónem řekl Jim. „Nestrpím žádnou vraždu. Zdá se mi, že jsi člověk, který má radost ze zabíjení. Pro mě za mě si můžeš dělat, co chceš, až se zbavíme tohoto řetězu. Ale do té doby budeš dělat to, co řeknu! Jeti to jasné!“

Bill Hardin se pousmál.

„Jsi paličák, Hollistere,“ zavrčel. „Už jsem o tobě cosi slyšel a vypadá to, že to je pravda. Jak si někdo může nechat přišít vraždu? S tebou asi není něco v pořádku.“

„Drž tu svou hubu!“ chladně opáčil Jim. „A mysli na to, co jsem ti řekl předtím.“

„No dobrá.“ Hardin zvedl ruce.

Řetězy zařinčely. Jim dloubl Hardina hlavní pušky do břicha, protože si myslel, že na něj chce zaútočit.

Hardin zasténal a vrhl na něj rozzuřený pohled.

„Co je!“ vykřikl. „Chceš, abychom ztratili tolik času, až nás zase chytí!“

Jim se sklonil pro revolver, jenž před ním trčel z výkalů, a spolu s winchestrovkou jej položil na kozlík.

„Začni,“ řekl a chytil starého vozku pod paže.

Hardin se rovněž sklonil a ve dvou zvedli toho muže přes žebřiny povozu a pustili ho na zem. Vozka zasténal a zůstal nehybně ležet.

Jim Hollister viděl, že na ně hledí, ačkoli má přivřené oči. Muž bezvědomí jen předstíral, ale to bylo Jimovi jedno. Hlavní bylo, aby se choval klidně a neprovokoval Hardina tak, že by ho zabil.

Jim Hollister a Bill Hardin shodili sudy s fekáliemi z povozu, aby mula mohla snáze táhnout. Pak oba vylezli na kozlík.

Hardin okamžitě sáhl po winchestrovce, ale Jim Hollister byl rychlejší.

„Ta patří mně,“ zavrčel. „Vezmi si revolver.“

Jim věděl, že Hardin by byl s koltem ve výhodě, pokud by mezi nimi došlo k boji a ještě by byli spoutáni. Chtěl však zabránit tomu, aby Hardin ztratil nervy a začal z pušky bezhlavě střílet, kdyby se objevili pronásledovatelé.

Jim byl také odhodlán bránit svou znovuzískanou svobodu všemi prostředky, ale nesmyslné zabíjení se mu příčilo – i v takové beznadějné situaci, v níž se po svém odsouzení ocitl.

Hardin sáhl po revolveru. Zdálo se, že přemýšlí o tom, co by měl nyní podniknout. Potom náhle přiložil jeho hlaveň k řetězu, který spojoval pouta, jež měl on na levé a Jim na pravé ruce.

Jim zavrtěl hlavou.

„To by bylo jenom plýtvání střelivem,“ tiše řekl. „Ten řetěz nerozstřelí ani bizonobijka.“

Zdálo se, že Hardin to chce přesto zkusit, a Jim stáhl nohy na kozlík, aby jej nezasáhla odražená kulka. Potom však Hardin sklonil ruku s koltem a strčil si jej za opasek.

Jim se chopil uzdy muly a pobídl ji. Začala táhnout, žebřiňák sebou trhl a pomalu se rozjel.

Hardin chvíli mlčky seděl vedle Jima. Pak ztratil trpělivost.

„Sakra, nechceš jet trochu rychleji?! „ obořil se na něj.

Jim mu mlčky předal uzdu. Hardin byl na okamžik překvapen, potom se ale chopil uzdy a udeřil jí mulu po zádech. Kráčela stejnou rychlostí jako předtím.

Hardin se rozzuřil a šlehal koncem uzdy mulu stále víc. Potom ale poznal, že jeho rány ji jen utvrzují v odporu, protože se zastavila a zůstala stát. Teprve když si uzdu vzal zase Jim a zvolal na to zvíře několik slov, táhla dál.

Bill Hardin mlčel. Sklesle seděl na kozlíku a tupě hleděl před sebe.

Oba muži byli zahloubáni do svých myšlenek.

Jim se čas od času ohlédl, ale žádné pronásledovatele neviděl.

Věděl však, že tímto šnečím tempem nemohou jet věčně. Bezpodmínečně potřebovali koně, pokud chtěli uniknout marshalům soudce Parkera.

Jim Hollister byl přesvědčen o tom, že Mike Worden a jeho přátelé už jim jsou v patách. A že Worden udělá všechno pro to, aby je chytil a dostal na šibenici. Worden si může oddechnout teprve tehdy, až Jima uvidí viset.

Domníval se, že mezitím byly pravděpodobně zalarmována okolní městečka a vyslány pátrací oddíly.

Proto mohli prchat pouze jediným směrem – na západ, do indiánského teritoria.

O tři hodiny později se mula zastavila. Jim se pokoušel k ní promluvit, ale když to nepomohlo, šlehl ji uzdou. Mula trhla postroji a vykopla zadníma, ale vpřed se nehnula ani o krok.

Jimovi a Billu Hardinovi nezbývalo nic jiného než sesednout a pokračovat v útěku pěšky.

S kletbami šli dál po svých.

Vzdálili se na půl míle od cesty a potom kráčeli podél ní. Věděli, že jednou musí narazit na nějakou dostavníkovou stanici.

Hardin proklínal své vysoké holínky. Neustále si klekal a vždycky potom trhl řetězem, jenž se Jimovi zařezal do zápěstí.

Jim měl na nohou měkké kožené boty bez podrážky. Chůze mu proto nevadila. Měl však hlad a žízeň. Jeho rty byly vyschlé a rozpukané.

Cítil, že Bill Hardin je stále pomalejší.

Jim ho skutečně táhl za sebou. Pak pochopil, že nemá smysl jít dál. Museli si odpočinout.

Náhle Jim před sebou uviděl světlý pruh. To byla silnice, jež vedla z Fort Smith do Fort Gibson v kraji Cherokee.

Jim vedl Hardina ke skalám, jež byly vzdáleny zhruba sto yardů od silnice.

Černovlasý muž již jen vrávoral, když tam dorazili.

A pak byl Jim stržen k zemi, protože Bill Hardin se svalil. Zůstal ležet a už o několik vteřin později usnul vyčerpáním.

Jimovi nezbývalo nic jiného než ležet vedle Hardina.

I on potřeboval spánek jako sůl.

+ + + + +

Federální marshal Mike Worden nebyl v nejlepší náladě. Otupěle hleděl před sebe a jel několik yardů před svými lidmi.

Užírala jej zlost z toho, že Jim Hollister dokázal uniknout katu.

Třikrát objel vězení, ale nenašel ani sebemenší náznak toho, že Jimu Hollisterovi a Billu Hardinovi se útěk skutečně podařil.

Mike Worden stál před opravdovou záhadou.

Kirby Powell a ostatní byli rovněž rozmrzelí a nespokojení. Worden jim předhazoval, že při prohledávám vězení nepostupovali dostatečně pečlivě.

Hrbatý Kirby Powell jel jako vždy na konci. Cítil, že má špatné svědomí, ale nedokázal si to vysvětlit. Pokoušel se ten pocit zahnat, ale nedařilo se mu to.

Vepředu Mike Worden zastavil svého koně a vyhlédl do temnoty. Pak zvíře náhle pobídl ostruhami do slabin a vyrazil k temnému stínu, jenž před nimi vrávoral po cestě.

Těsně před tou hubenou postavou zastavil svého koně a seskočil ze sedla.

Chytil toho muže za ramena a pohlédl mu do tváře.

Byl to starý muž, od něhož se linul silný, nepříjemný puch.

„Sakra, co tu děláte touto dobou a bez vozu!“ rozezleně se ho zeptal Worden.

Vozka se pokusil odpovědět, ale z hrdla se mu vydralo jen zasípání. Zavrávoral, a kdyby ho Worden nechytil, svalil by se na zem.

„Mluvte už konečně!“ zavrčel na něj Worden.

„Pane,“ zablekotal vozka, „vždycky jezdím s vozem s fekáliemi z Fort Smith…“

„A kde je ten vůz!“ skočil mu Worden do řeči.

„Byl jsem přepaden. Ti dva zločinci se ukryli vzadu na mém vozu…“ Nemusel mluvit dál.

Wordenovi to stačilo.

Prudce se otočil a rozhořčeně pohlédl na muže, kteří k němu přijížděli.

„Kdo ve vězení prohledával povoz s fekáliemi!“ zeptal se ostrým tónem. Jednoho po druhém si je změřil pohledem, až se zarazil u malého, hrbatého Kirbyho Powella, který sklesle seděl v sedle.

„Ty idiote!“ zařval Worden. „Měl bych tě srazit z koně, Kirby!

Díky tvé omezenosti ti dva utekli z vězení!“

„Nekřič na mě, Mikeu,“ zavrčel Powell. „Prostě jsem jen nemohl snést ten smrad. I ty ses přece tomu zatracenému povozu vyhnul obloukem. Proč ses v tom svinstvu nehrabal sám!“

Mike Worden sevřel rty. Musel se ovládnout. Jinak by se mu mohlo stát, že bude v pátrání po Jimu Hollisterovi pokračovat sám.

„Jeden vezměte toho muže na sedlo za sebe,“ řekl, když se uklidnil. Pak nasedl a pobídl svého koně.

Když konečně dorazili k Fort Smith, byli jejich koně zcela vyčerpaní. Na východě již šedý pás oblohy oznamoval svítání.

Ve vězení však bylo rušno. Bránu hlídalo dvanáct dozorců.

Příjezd Mikea Wordena se starým mužem byl senzací. Dozorci starého Mulrooneyho, jenž už se nehodil k ničemu jinému než k vyvážení fekálií, znali. A skutečnost, že se objevil bez povozu, hovořila za vše. Náhle všichni věděli, jak se oba odsouzenci na smrt dostali z vězení.

Soudce Parker už očekával Mikea Wordena ve své kanceláři. Právě si zapínal sako. Worden ho krátce informoval o jejich pátrání, a pak postrčil dopředu starého Mulrooneyho, aby řekl, co se stalo.

Když se Mulrooney odmlčel, poznamenal Mike Worden: „Okamžitě se ujmu pronásledování, soudce. Nemůžou být daleko, jestli je pravda to, co říká Mulrooney o své mule. Dnes večer vám ty dva lumpy složím k nohám.“

Soudce Parker na něj pochybovačně pohlédl. „To jste mi sliboval už jednou, Wordene. Pro jistotu za nimi vyšlu ještě několik stíhacích oddílů.“

+ + + + +

Jima probudil výkřik nějakého dravého ptáka a v tom samém okamžiku uslyšel vzdálené práskání biče. Zvedl se na nohy a pak zase klesl na kolena, když se řetěz s řinčením napjal. Úplně na něj zapomněl.

Bill Hardin se vyděšeně probral a namířil na něho revolver.

„Co – co se děje?“ koktal. Potom si uvědomil, kde je, a zase zbraň sklonil.

„Co se děje?“ znovu se otázal.

Jim pomalu vstal a kývl před sebe. Na obzoru byl oblak prachu, jenž se rychle zvětšoval.

„Dostavník,“ řekl Jim. Pak zvedl winchestrovku.

Bill Hardin rovněž vstal. Jim už mu nemusel nic říkat. Vypadalo to, že ví, o co teď jde.

Pokud se chtějí dostat ke koním, musí zastavit ten dostavník.

Oba muži vyrazili. Běželi ukryti za velkými skalisky, až se dostali až na několik yardů od cesty.

Jim zvedl winchestrovku a namířil. Ano, těsně před ohbím musel těm koním střelit pod kopyta. Na tom místě totiž musel vozka tak jako tak zpomalit. A než se koně zase rozběhnou, budeme už stát na cestě a mířit na ně svými zbraněmi, uvažoval Jim.

Dostavník rachotil v oblaku prachu. Těsně předtím, než odbočil, aby se vyhnul skalám, zatáhl muž na kozlíku za opratě a pomalu vůz zabrzdil. Koně trhli hlavami. Potom ucítili, jak jim vozka opět popustil opratě a zase začali táhnout.

V tom okamžiku třeskla Jimova winchestrovka. Tři kulky se zavrtaly do prachu těsně před kopyta vůdčích koní a zvířily prach.

Koně vyděšeně řehtali a vzpínali se. Vozka měl co dělat, aby je zvládl. Zatáhl za opratě a na poslední chvíli zabránil tomu, aby koně vyrazili stranou. Když je dostal pod kontrolu, sáhl po brokovnici, kterou měl vedle sebe v sedlovém pouzdře připevněném ke kozlíku.

Jim Hollister a Bill Hardin přiběhli na cestu.

„Zahoď zbraň!“ zvolal Jim, ale v tom okamžiku Bill Hardin vystřelil. Vozka byl sražen kulkou z kozlíku. Dopadl na záda a zůstal nehybně ležet v prachu s rozpřáhnutýma rukama. Na hrudi měl velkou červenou skvrnu. Ještě stále držel v rukou brokovnici. Ta však už mířila na nebe.

Jim viděl, jak dlaň s revolverem, která trčela z okna, pustila zbraň na zem.

Hardin vypálil do okna vozu a chtěl se rozběhnout k dostavníku, ale Jim ho trhnutím řetězu zastavil.

Černovlasý muž se otočil a zvedl kolt.

„To už nikdy nedělej!“ vztekle zasyčel, ale okamžitě tu zbraň zase sklonil, protože na něj mířila winchestrovka.

„Říkal jsem ti, že se vraždit nebude,“ procedil Jim mezi zuby.

„Mám se snad nechat zmasakrovat brokovnicí!“

„Mohls toho muže jen poranit,“ klidně řekl Jim. „Byl pomalý jako šnek.“

Hardin vstal a zavrčel něco, čemu Jim nerozuměl. Ten namířil winchestrovku na kočár a zvolal: „Vystupovat! Pánové jako první! Se zvednutýma rukama!“

Dveře se pomalu otevřely. Jako první vystoupil hubený muž v černém. Pak následoval tělnatý obchodní cestující, jemuž se na břiše houpal zlatý řetízek od hodinek. Oba pomohli ven jedné mladé dámě.

Ta zbledla, když před sebou spatřila dva spoutané muže a potom mrtvého kočího.

Hardin vykročil k cestujícím. Natáhl pravou ruku a chtěl sáhnout po obchodníkových hodinkách.

„Nech to být!“ tvrdým tónem ho okřikl Jim. Winchestrovkou kývl na cestující, aby odstoupili od dostavníku. Okamžitě poslechli.

Hardin na Jima nenávistně pohlédl a Jim pochopil, že ho už nesmí dál dráždit. Byl to člověk, který ve vzteku nepřemýšlel nad následky svého jednání. Příště by vystřelil na Jima, aniž by přemýšlel nad tím, co si počne s mrtvolou na řetězu.

Jim zavřel dvířka dostavníku.

„Dělej, vylez nahoru,“ křikl.

Hardin na něj chvíli hleděl, načež přikývl. Sklonil se a sebral vozkovi jeho zbraně. Ten muž měl v pouzdře kolt ráže pětačtyřicet. Hardin mu také z ruky vytrhl brokovnici, zatímco Jim zvedl revolver, který jeden z cestujících pustil na zem.

Potom vylezli na kozlík. Jim položil winchestrovku a kolt vedle sebe a sáhl po opratích. Hlasitým výkřikem pobídl koně.

Bill Hardin namířil brokovnici na tři cestující, kteří tam ustrašeně stáli a hleděli na spoutané muže na kozlíku.

Koně začali táhnout a dostavník se pomalu rozjel. Po několika yardech již měl plnou rychlost.

„Kam pojedeme!“ vykřikl Hardin skrze rachot kočáru.

„Na jihozápad,“ zvolal na něj Jim. „Dohoř.“

Bill Hardin se opřel o opěrátko. Mlčel. Zdálo se, že přemýšlí o tom, co by měl v následujících hodinách podniknout. Jedno mu bylo jasné: Bude se muset toho šílence Hollistera zbavit dřív, než ho napadne dobrovolně se přihlásit mužům zákona.

Bill Hardin vrtěl hlavou nad takovou tupostí. Vůbec Hollisterovi nerozuměl. Ten chlap přece musí vědět, že mu každý pobuda může střelit do zad a přesto si hraje na milosrdného samaritána, který by neublížil ani mouše.

To Bill Hardin byl z jiného těsta. Byl rozhodnut si cestu ke svobodě prostřílet. A bylo mu jedno, kolik lidí na to doplatí životem. Každý, kdo se mu postaví do cesty, si své trable zavinil sám. Takto zatím jednal vždycky. Možná právě to byl důvod, proč byl ještě vůbec naživu.

+ + + + +

Stanice ležela několik set yardů od cesty. Přímo k ní vedly koleje od dostavníku. Jim vedle velkého domu viděl dvě stáje, remízu, kůlnu na nářadí a dvě ohrady, v nichž stálo několik koní.

Jim krátce pohlédl na Hardina, a když ten kývl, zamířil na cestu, jež vedla ke stanici. Neměli jinou volbu. Trápily je žízeň a hlad a na stanici by se snad mohli i zbavit toho zatraceného řetězu.

Jim zpomalil teprve v poslední chvíli. Kočár zahalený oblakem prachu se zastavil. Skrze něj viděli, jak z domu vyšel jeden muž a vydal se k dostavníku. Byl neozbrojený.

Prach se usazoval jen pomalu. Šéf stanice mohl mít tak kolem čtyřicítky. Byl šlachovitý a od pohledu energický. Přátelsky se na Jima a Hardina usmál.

„Takže dnes jste dva,“ řekl, „a nějak jste si pospíšili. Stalo se…“ Pak se zarazil. Jim viděl, jak jeho pohled ulpěl na řetězu, kterým byli spoutaní. Nato zbledl.

Bill Hardin na toho muže namířil revolver.

„Jenom žádné hlouposti, přítelíčku!“ chraplavě zavrčel. „Dělej všechno tak jako normálně.“

Jim viděl, jak šéfovi stanice cuká ve tváři. Doufal, že ten muž bude rozumný a poslechne Hardinovy příkazy. Jim dal nohu na přední kolo povozu a čekal, až Hardin sleze z kozlíku.

Šéf stanice věřil, že to je jeho šance. Otočil se a rozběhl se k domu. Jim zvedl winchestrovku a namířil mu na nohy.

Ozval se výstřel.

Jim ucítil, jak mu kolem pravé ruky proletělo něco horkého, načež uviděl, jak se šéf stanice prudce zastavil, jako kdyby narazil do neviditelné stěny. Mával rukama, ale nemohl se ničeho chytit. Pomalu klesl na kolena, načež se zhroutil do prachu.

Bill Hardin skočil na zem. V pravé ruce držel ještě kouřící kolt.

Otevřely se dveře domu a vyběhlo z nich světlovlasé děvče, které zamířilo k bezvládně ležícímu muži. Vrhlo se na zem a opatrně muže otočilo. Pak mu položilo hlavu do klína a nenávistně pohlédlo na oba muže u dostavníku.

„Odhoďte zbraně!“

Vysoký hlas se ozval z remízy. Jim a Hardin se ve stejném okamžiku vrhli na zem. Hned nato třeskl výstřel.

Jim spatřil obláček dýmu stoupající v pootevřených dveřích remízy. Zvedl winchestrovku a vypálil tím směrem. Kulka se zaryla do dveří a vytrhla z nich třísku.

„Okamžitě vyjdi ven!“ vykřikl rozzuřený Hardin. „Nebo oddělám i to děvče!“

Na dvoře se rozhostilo ticho. Dívka, která ještě stále držela v klíně hlavu šéfa stanice, vyděšeně pohlédla na Hardinův revolver.

Zdálo se, že střelec v remíze přemýšlí. Pak dospěl k poznání, že nesmí ohrozit život dívky. Ti dva muži určitě neblufují.

Dveře remízy se otevřely. Na dvůr z nich vyletěla puška, načež ven vyšel s rukama nad hlavou mladík.

Jim si všiml záblesku v Hardinových očích a rychle mu položil ruku na revolver.

„V domě je jich určitě ještě víc,“ řekl. „Jestli zastřelíš i toho kluka, nebudou už ostatní brát na nic ohled.“

Hardin, jenž málem vybuchl vzteky, sklonil ruku s koltem a přikývl.

Oba muži vstali. Řetěz na jejich rukou řinčel, když kráčeli k bezvládnému muži a děvčeti, jež klečelo u něj. Z domu se ozval výkřik a ven vyběhla starší žena, jež se vedle děvčete vrhla na zem.

„Abe!“ vykřikla a rozrušeně pohlédla na dívku.

„Ti dva muži střelili tátu do zad,“ tiše řekla. „Jsou to uprchlí trestanci!“

Žena na ně nepohlédla. Pohladila muže po tváři a Jim si všiml, že šéf stanice ještě žije.

„Odneste ho do domu, paní,“ řekl. „Jinak tady na dvoře brzy vykrvácí.“

Dívka na něj na několik vteřin pohlédla a pak zvolala dvě jména. Přiběhli tam jeden chlapík z remízy a další ze stáje.

„Je tu ještě někdo!“ zeptal se Hardin dívky. Jeho hlas zněl chraplavě. Vypadal jak divoké zvíře, protože byl celý špinavý.

Jim na sebe pohlédl. Nevypadal lépe než Hardin a dokázal si představit, jakým dojmem asi působí na ty lidi. K tomu se z nich ještě linul odporný puch.

Oba zaměstnanci odnesli šéfa stanice do domu. Jim a Hardin je následovali.

Těžce raněný muž byl položen na stůl a obě ženy se okamžitě daly do práce. Dívka postavila velký hrnec s vodou na ohniště a žena šéfovi stanice rozřízla košili na zádech.

Starší ženě to netrvalo dlouho a vytáhla svému muži kulku ze zad. Měl neuvěřitelné štěstí. Kulka sklouzla z lopatky a zůstala vězet jen jeden palec pod kůží.

Hardin přikázal děvčeti, aby jim udělalo něco k snědku. Potom poslal jednoho z mladých mužů ven, aby jim osedlal dva koně.

„Ale vyber ty nejlepší, které máte,“ nedůvěřivé poznamenal. „Jestli si potom všimnu, žes nám osedlal nějaké herky, tak tě oddělám. A ani nemysli na to, že bys mohl zdrhnout, jestli nechceš, aby se ostatním něco stalo. Jestli uděláte přesně to, co vám řekneme, tak se nikomu z vás nic nestane.“

„A co jste udělali s mým otcem!“ ostře namítlo děvče.

„Neposlechl nás,“ opáčil Hardin s úsměvem. „Měl zůstat stát, ale namísto toho se rozběhl k domu. Máš ještě nějaké otázky?“

Dívka se mlčky otočila a zamířila ke kamnům. Muž na stole tiše sténal. Žena zavolala na mladého muže, který chtěl jít ven, a poprosila ho, aby raněného odnesl do postele.

Tvář Billa Hardina se zkřivila. Jim ho však chytil za ruku a uklidnil ho. Jim věděl, že odtud musí co nejrychleji zmizet. Nejen kvůli pronásledovatelům, kteří jim už určitě byli v patách – ne, i kvůli tomu, že Hardin mohl každým okamžikem ztratit nervy a začít střílet.

Jim se přistihl při tom, že Hardina pozoruje mnohem ostražitěji než všechny ostatní v místnosti.

Když byl šéf stanice uložen do postele, zmizel mladý zaměstnanec venku. Dívka usmažila na pánvičce několik vajec a opekla slaninu. Jimovi se obracel žaludek, když cítil tu slaninu, ale když jídlo stálo před ním na stole, snědl ho stejně hladově jako Hardin.

Po deseti minutách se mladík, který jim měl osedlat koně, vrátil. Hardin přikázal děvčeti, aby jim zabalilo zásoby. Mladého muže poslal ven, aby jim přinesl všechny náboje, které na stanici najde.

Jim mluvil málo. Ponechal na Hardinovi, aby se staral o přípravy na pokračování v útěku, protože viděl, že myslí na všechno. Chtěl jen dát pozor na to, aby Hardin nezačal běsnit a ještě nezhoršil jejich situaci, která byla už tak špatná.

Když bylo všechno připraveno, vyhnali Hardin a Jim všechny na dvůr. Koně, kteří pro ně byli nachystaní, byli skutečně vynikající. Mladý muž si všiml, že Bill Hardin je zabiják, který nemluví jen tak do větru.

„Kde máte kovárnu!“ zeptal se Jim.

Jeden ze zaměstnanců ukázal na malou kůlnu na nářadí. „Ale ve výhni není oheň,“ řekl. Hned věděl, kam Jim tou otázkou míří.

„To nevadí,“ opáčil Jim. „Majzl a kladivo mít budete.“

Všichni se vydali ke kovárně. Jim byl rád, že se zbaví toho muže, s nímž byl spoután. Předsevzal si, že Hardina okamžitě opustí, aby nebyl zatažen do dalších zločinů, kterých se Hardin na útěku dopustí.

Hned za vraty kůlny stála velká kovadlina. Jim a Hardin na ni položili řetěz a jeden z mužů šel pro majzl a velké kladivo. Jimovi se zdálo, že ten muž náhle něco podezřelého slyší, ale muž se pak rychle vrátil i s nářadím a nahlas řekl: „Ten řetěz je ale velmi pevný. Určitě ho nerozbij u hned na první pokus.“

„To by se nepovedlo nikomu,“ zavrčel Hardin.

Jim cítil blížící se nebezpečí.

„Sakra, jen klid!“ řekl ostře.

A pak to všichni zřetelně uslyšeli.

Dusot kopyt.

Bill Hardin se otočil a i s Jimem se rozběhl k vratům kůlny. Ke stanici se velkou rychlostí blížil oblak prachu.

„Marshalové!“ vykřikl Hardin přeskakujícím hlasem. „Dělej, musíme odtud pryč, Hollistere!“

Jim již chtěl běžet ke koním, ale vtom ho Hardin trhnutím řetězu zastavil. Černovlasý muž chytil tu světlovlasou dívku za ruku a strhl ji k sobě.

Jim nic neřekl, protože Hardin v té situaci jednal instinktivně a správně. Marshalové již byli příliš blízko. Teď už by jim neuprchli.

Dívka se chtěla bránit, ale když pohlédla do Hardinovy hrubé tváře a uviděla revolver, jenž jí přitiskl k levému spánku, byl její odpor zlomen.

Hardin chytil uzdy koní a Jim zvedl dívku do sedla. Pak se vyšvihl na druhého koně, a zatímco winchestrovkou držel v šachu ostatní, vytáhl se Hardin za ním do sedla.

Černovlasý zabiják nyní držel v pravé ruce brokovnici mrtvého vozky a mířil jí na dívku.

Jim zalícil winchestrovku a vypálil pod kopyta koní pronásledovatelů, kteří už byli sto yardů od stanice. Jimovi spadl kámen ze srdce, když poznal, že to není oddíl Mikea Wordena. Věřil totiž, že Worden by na dívku nebral ohledy.

Marshalové zastavili své koně. Jim slyšel, jak kdosi zvolal několik příkazů, načež se jeden z nich vydal k nim.

„Zabijeme to děvče, jestli nás budete pronásledovat!“ vykřikl Hardin na federálního marshala, který okamžitě zastavil svého koně.

„Jestli tu dívku pustíte, dám vám hodinu náskoku!“ zvolal ten muž.

Bill Hardin se rozesmál.

„To nepřichází do úvahy!“ zařval. „Vezmeme ji s sebou. A jestli se k nám přiblížíte, tak to bude její konec, rozumíte!“ Nato sykl Jimovi do ucha: „Dělej, jeď. Neodváží se střílet.“

Jim by nejraději přistoupil na marshalův návrh, ale věděl, že Hardin by ho pak na místě zastřelil. Kromě toho by spoutaní neměli sebemenší šanci marshalům uniknout. Řetěz byl příliš krátký na to, aby mohli jet na dvou koních. A jeden kůň nemohl při vyšší rychlosti nést dva muže dlouho.

Proto Jim otočil koně a pomalu vyjel jihozápadním směrem ze dvora. Hardin držel uzdu druhého koně. V pravé ruce měl brokovnici.

Jim slyšel vzlykání dívky a ptal se, zda to všechno má cenu. Má bojovat o svůj život, když to znamená, že stále další a další nevinní budou uvrženi do neštěstí?

Cítil se jako bídný ničema. Musel však ty myšlenky zahnat. Byl nevinný a skutečný vrah jej pronásledoval!

Hlavně se ale musím zbavit tohoto zabijáka, pomyslel si. S ním nejsou má rozhodnutí svobodná. Nechci nést zodpovědnost za něco, co mi vnutí někdo jiný.

Stanici nechali za zády. Jim se neohlížel. Strnule se díval na hory na jihozápadě, kam mířili.

+ + + + +

Krátce po tom, co jim stanice zmizela z dohledu, Jim zrychlil. Cítil, že pod sebou mají dobré zvíře. Bylo silné a vytrvalé. S trochou štěstí mohli do večera dorazit k výběžkům hor. A odtud už se mohli protlouct sami.

Jim byl pevně rozhodnut v horách dívku pustit.

Od chvíle, kdy vyjeli ze dvora dostavníkové stanice, nepromluvila ani slovo. Naštěstí to byla skvělá jezdkyně, a tak jí ostrá jízda nevadila. I po třech hodinách působila svěže. Jim přivázal uzdu jejího koně k hrušce svého sedla, protože Hardin se ho musel držet a nemohl současně táhnout jejího koně.

Bill Hardin se často ohlížel, ale zatím žádné pronásledovatele nespatřil. Jima poněkud udivilo, že se ho neotázal, proč jedou do hor. Jinak chtěl Hardin vždy všechno vědět.

Dívka vedle nich se neustále pokoušela je zpomalit. Jim si toho všiml, ale nic neřekl, protože Hardin byl nevypočitatelný.

Ten zatracený řetěz! zaklel Jim.

Pobídl koně a vrhl na dívku varovný pohled. Zdálo se, že mu rozumí. Nechala svého koně běžet rychle.

A pak se to stalo.

Jim ani nevěděl, co se děje, a ocitl se na zemi. Při tom se mu řetěz zařezal do zápěstí. Okamžitě vstal a ze všeho nejdřív pohlédl na Billa Hardina, jenž vedle něj seděl na zemi a s klením se držel za rameno.

Oba koně leželi na zemi. Dívčina hnědá klisna řehtala bolestí a marně se pokoušela vstát.

Jim pohlédl na její levou přední nohu, která byla podivně ohnutá. Z hnědé srsti čouhala ostrá bílá kost. Klisna si zlomila levou přední nohu.

Jim zvedl Hardina na nohy.

Zabiják zuřil.

„Já ji oddělám,“ zavrčel. „To udělala schválně!“

„Nesmysl,“ odvětil Jim. „Nikdy se ti nepodaří přimět koně k tomu, aby šlápl do díry a zlomil si nohu.“ Jim přeřezal uzdu, jíž byla ta klisna spoutána s jejich koněm. Právě proto i s Hardinem sletěli ze sedla.

Jim pohlédl na dívku, jež už také stála. Zdálo se, že není zraněná. Uštvaně se rozhlížela kolem sebe a pak se náhle rozběhla.

Než mohl Jim něco podniknout, Hardin vypálil. Kulka proletěla těsně kolem dívky.

Okamžitě se zastavila a s bledým obličejem se otočila.

„Pojď sem!“ vykřikl Hardin. „A už to nikdy nedělej! Nebo tě odpravím!“

Svěsila hlavu a pomalu se vrátila.

Jim vytáhl zpoza opasku revolver a zastřelil trápící se zvíře. Klisna ještě několikrát trhla zlomenou nohou a pak zůstala ležet.

Jim se otočil k Hardinovi.

„Co teď chceš dělat!“ zeptal se ho.

„Ještě pořád máme jednoho koně,“ zavrčel zabiják.

„Ale ve třech na něm můžeme jet těžko,“ řekl Jim. „Nebo chceš běžet vedle něho?“

Bill Hardin náhle vykřikl, vytáhl zpoza opasku revolver, srazil Jima na zem a pak začal střílet na řetěz. Jedna odražená kulka proletěla těsně kolem Jima.

Ten mu zbraň vyrazil z ruky.

„Zbláznil ses?“ vykřikl. „Co myslíš, jak daleko se asi dostaneme, když se někdo z nás zraní!“

Bill Hardin trhl řetězem a Jim už si myslel, že zabijáka posedl záchvat zuřivosti. Potom se ale zase uklidnil. Zvedl kolt, nabil ho a strčil si ho zpátky za opasek.

Jim pohlédl na jejich koně a polil jej studený pot. Vraník měl zvednutou levou přední nohu. Vypadalo to na vymknutou levou přední nohu. A to znamenalo, že na něm už nemůže jet ani dívka.

Bill Hardin rovněž poznal, co se stalo s hřebcem. Začal klít. Potom však zavrtěl hlavou. Pochopil, že kletby mu nepomohou. Náhle se usmál a řekl: „A problém s tím, kdo pojede na koni, je vyřešen. Všichni tři půjdeme po svých.“

Jim na něj nevěřícně pohlédl.

„Ty se ještě pořád chceš tahat s tou dívkou? Jenom nás zdržuje. Bez ní budeme mnohem rychlejší!“

„Ale když ji budeme mít u sebe, nebudou na nás střílet,“ opáčil Hardin.

Jim zavrtěl hlavou.

„Worden už vše ví,“ poznamenal. „A ty dobře víš, že na děvče nebude brát ohled.“

„Ještě tu není,“ řekl Hardin. Sklonil se a odvázal uzdu z mrtvého koně. Pak šel k dívce a přivázal jí jeden konec uzdy k levému zápěstí.

Jim, jehož Hardin táhl za sebou, se zeptal: „Co to má být za nesmysl!“

Hardin se usmál.

„Teď si připadám jako táta se dvěma dětmi.“

Jim se tomu vtipu nezasmál. Neodporoval však, aby neohrozil život děvčete. Odvázal ze sedel obou koní tašku se zásobami a láhve s vodou a jednu podal Hardinovi.

Potom vyrazili.

Jestli se předtím dívka držela na hřbetě koně dobře, pak jí teď rychle docházely síly. Hardin na ni neustále řval, ať se vzchopí a nepředstírá, že nemůže, ale Jim viděl, že dívka to skutečně nehraje.

Byla na konci svých sil.

Podlamovala se jí kolena, vrávorala. Hardin ji pak vždy zvedl a strkal před sebou.

Slunce už stálo nad západním obzorem, když se dívka svalila na zem a již se nezvedla. Ležela na zádech a hleděla na Jima.

„Vstaň, ksakru!“ vykřikl Hardin. Rozpřáhl se a chtěl ji uhodit, ale vtom mu Jim chytil ruku a odstrčil ho.

„Už nemůže,“ řekl mu drsně. „A to, že ji budeš bít, jí vůbec nepomůže.“

„Ty se do toho nepleť!“ zařval Hardin a rozpřáhl se nohou, aby ji kopl.

Zarazilo ho až cvaknutí kohoutku Jimova koltu. Hardin na Jima pohlédl přivřenýma očima, načež se zašklebil a zvedl levou ruku, na níž měl železný náramek.

„Tak střílej,“ řekl. „Potom můžeš před Wordenem prchat s mrtvolou na zádech.“

Jim mu na to neodpověděl. Už věděl, jak by se mohl Hardina zbavit, kdyby ho zabil. Nemínil to však tomu zabijákovi prozradit.

Jim se rozhlédl. Už byli v předhůří hor. Nedaleko od nich se zvedalo několik stolových hor, na jihozápadě se táhla poušť. Jim se tam poměrně dobře vyznal. Za těmi horami kdysi s Wordenem honili jednu bandu.

Jim levou rukou ukázal na nízké návrší přibližně dvě stě yardů před nimi. Bylo porostlé keříky, mezi nimiž stál vysoký topol s holými větvemi.

„Utáboříme se tam nahoře,“ řekl. „Musíme si na několik hodin odpočinout, jinak budeme zítra brzo na konci svých sil.“

„A co uděláme s ní?“ zeptal se Hardin. „Prý už nemůže.“

Jim podal Hardinovi svou winchestrovku a pytel se zásobami. Potom se sklonil a vzal dívku do náruče. Beze slova pak kráčel dál.

Dívka na Jima udiveně pohlédla. Zdálo se, že vůbec poprvé pocítila, že tento muž je jiný než ten černovlasý zločinec, který ji pořád jen trýznil. Chtěla se Jima zeptat, co udělal, že ho přikovali k Hardinovi, ale z hrdla se jí nevydrala jediná hláska.

Nahoře na návrší ji Jim položil na zem mezi několik keřů. Hardin se bezohledně svalil na něj. Jim ucítil ostrou bolest v zápěstí, ale nic neřekl. Byl příliš unavený na to, aby se ještě hádal s Hardinem.

Vytáhli zásoby z tašky a pustili se do jídla. Jim podal dívce svou láhev s vodou. Hardin se s nikým nemínil o nic dělit.

Když pojedli, Jim si lehl. Slunce již zmizelo za horami. Stmívalo se.

Hardin přikázal dívce, aby přišla k němu, a spoutal ji koženým řemenem. Nohy už jí neměl čím svázat.

„Budu hlídat jako první,“ řekl Hardin. „Za dvě hodiny tě probudím.“

„Na co mám vlastně dávat pozor,“ zeptal se Jim a zívl.

„Na to děvče samozřejmě, na co jiného! „řekl Hardin. „A kromě toho se můžou každou chvíli objevit pronásledovatelé.“

„Mám lehký spánek,“ řekl Jim. Otočil se a zavřel oči. Hardin ještě několikrát zařinčel řetězem, aby rušil jeho spánek, ale potom už Jim nic necítil. Spal. Věděl, že spát v Hardinově přítomnosti je nebezpečné, ale bylo mu také jasné, že spánek nutně potřebuje.

+ + + + +

Jima probudilo tiché řinčení řetězu. Otevřel oči, aniž by se pohnul, a uviděl, že Hardin vsedě spí. Dívka také spala. Její hruď se zvedala a zase klesala.

Vtom se Bill Hardin probral a trhl pravou rukou s koltem. Potom však uviděl, že všechno je tak jako předtím. Zavrtěl hlavou a opět se posadil.

„Měl by ses vyspat,“ řekl Jim.

Hardin sebou ani netrhl. Zřejmě cítil, že Jim už nespí.

„To děvče bylo příliš vyčerpané na to, aby uteklo,“ poznamenal Jim.

1 on se posadil. Mnul si pravé zápěstí, které měl odřené od pouta.

Cítil, že se poněkud zotavil. Vzhlédl k nebi a podle hvězd poznal, že spal téměř pět hodin. Musely být tři hodiny po půlnoci. Byl čas vyrazit. Krajina ještě nebyla hornatá tak, že by potmě nemohli jít, a bylo by pro ně lepší, kdyby za úsvitu už byli v horách.

Jim vstal a protáhl si strnulé údy. Pravou ruku však zvednout nemohl, protože Hardin zůstal sedět.

„Vstaň, Hardine, musíme dál.“ Jim lehce zatáhl řetězem a černovlasý muž se zvedl. Kolt měl za opaskem. Pravou rukou sáhl po winchestrovce, jež se vedle něj opírala o skálu.

Jim po ní natáhl levou ruku, ale Hardin zavrtěl hlavou.

„Neměls mi ji včera dávat,“ prohodil s úsměškem. „Teď patří mně. Zato si můžeš vzít brokovnici.“

Jim chtěl zprvu reagovat hněvivě, ale pak se otočil a chopil se brokovnice. Kromě dvou nábojů, které byly v jejích komorách, neměl žádné další střelivo. Brokovnice však měla jednu výhodu. V boji zblízka byla podstatně účinnější než winchestrovka. A Jim považoval nebezpečí, které mu hrozilo od Hardina za stejně velké jako to, které pro něj znamenali pronásledovatelé.

Hardin stále hleděl do dáli a naslouchal. Pravděpodobně nechápal, proč je ještě stále nedostihli.

Jim nic jiného nečekal. Pro pronásledovatele by bylo příliš nebezpečné jet potmě v takovém terénu. Kromě toho už určitě našli koně a věděli, že uprchlíci se nedostanou daleko.

A pokud mají v patách Mikea Wordena, pak je jisté, že ten je určitě rád nechá podusit ve vlastní šťávě.

Jim zvedl láhev s vodou a chtěl jít k dívce, která ještě spala.

Hardin ho zadržel. „Hej, nechceš vzít zásoby?“

„A nechtěl bys, abych nesl také tebe?“opáčil Jim.

Hardin zaklel, sklonil se a zvedl pytel se zásobami.

Tak je to lepší, pomyslel si Jim. Teď už aspoň nemá obě ruce volné ke střílení.

Probudili dívku, které chvíli trvalo, než pochopila, kde vůbec je. Hardin jí uvolnil pouta a znovu jí na levou ruku přivázal kožený řemen. Jim jí mezitím dal napít ze své láhve. Vděčně se na něj usmála.

Jim dál kráčel k horám, jež se rýsovaly proti nočnímu nebi jako stíny velkých číhajících zvířat. Oba muži a dívka šli jen pomalu, protože se neustále museli vyhýbat keřům. Krajina byla protkaná úzkými koryty a dvakrát museli lézt přes haldy suti.

Pět hodin spánku dívce nestačilo na to, aby se zotavila. Po hodině pochodu byla opět vyčerpaná jako předchozího večera. Hardin ji bezohledně zvedl, když klopýtla.

Jim v duchu klel. Hardin byl idiot. Kdyby to děvče předtím pustili, byli by už teď dozajista v horách. A Jim byl přesvědčen o tom, že tam by pronásledovatelům dokázal uniknout.

Jim zpomalil, když viděl, jak dívka nemůže. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že by Hardina přemohl a umožnil té dívce útěk.

Jenže pak zavrtěl hlavou. Nemělo to smysl. Riziko bylo příliš velké. Ne pro něj, ale pro dívku. V pustině by byla ztracena, kdyby ji náhodou nenašli pronásledovatelé.

Tak musel Jim dál přihlížet, jak se dívka trápí, jak se za každou cenu snaží s nimi udržet krok. Jim se na ni často ohlížel. Neřekla ani slovo. Měla sevřené rty a bojovala proti mdlobám. Jim ji obdivoval. Počítal s tím, že vydrží ještě nanejvýš půl hodiny, ale když na východním obzoru konečně vyšlo slunce, klopýtala dívka ještě stále za Hardinem.

Zřejmě se dostala do stavu, kdy její tělo jednalo pouze mechanicky.

Kopce kolem nich byly stále strmější a příkřejší. V prvních paprscích slunce před nimi zářily rudé stolové hory. Jim odhadoval, že budou potřebovat ještě dvě hodiny na to, aby byli horám tak blízko, že i pronásledovatelé budou muset slézt z koní.

Zastavilo ho trhnutí řetězem. Jim se otočil. Hardin chraplavě zavrčel. Pravou rukou, v níž držel winchestrovku, ukazoval na sever.

Jim pohlédl tím směrem a pak to uviděl i on.

Za několika hřebeny se vznášel oblak prachu, který se stále zvětšoval. Jim přivřel oči. Musela to být nějaká menší skupina, nanejvýš půl tuctu jezdců. Ve stejném okamžiku, kdy si to uvědomil, pochopil, kdo to tam jede.

Zatáhl za řetěz.

„Dělej, Hardine, musíme dál. Pusť to děvče, pak budeme mnohem rychlejší.“

Hardin se nedal přesvědčit. Trhl koženým řemenem a dívka musela dál. Jim už teď na ni nemohl brát ohledy. Museli se bezpodmínečně dostat k prvním skalám dřív, než Mike Worden a jeho lidé budou na dostřel.

Jim byl celý zpocený. Jeho páchnoucí košile byla nasáklá potem. Občas se otočil, ale stále pronásledovatele neviděl. Pouze oblak prachu se stále zvětšoval. Rychle se přibližoval. Dívka běžela s nimi, ale vypadalo to, že vůbec nechápe, co se s ní děje. Její pohled byl prázdný a upřený na nějaký bod v dáli.

Jim nevěřil vlastním očím, když před sebou náhle spatřil úzkou stezku. Právě ji hledal. Myslel si, že začíná mnohem hlouběji v horách, ale zřejmě se mýlil. Ta pěšina vedla po strmé stěně jedné stolové hory a zdálo se, že pak náhle končí.

„Ty chceš nahoru?“ zeptal se Hardin. „Tam budeme v pasti a Worden nás tam vyhladoví.“

Jim zavrtěl hlavou. „Já tu stezku znám,“ řekl. „Vede na planinu, nahoře budeme v bezpečí před kulkami.“

Hardin na něj skepticky pohlédl, ale potom přikývl. Věděl, že Jim mu nelže, vždyť je ve stejné situaci jako on sám.

A tak běželi po stezce nahoru. Pěšina byla stále strmější.

Vtom náhle uslyšeli dusot kopyt.

Hardin se otočil, strhl Jima za sebe, a než mohl Jim něco udělat, zvedl winchestrovku a třikrát z ní vypálil.

Jim ho rozezleně udeřil pěstí do nadloktí, ale už bylo pozdě. Hardin již prozradil, kde jsou.

Jim viděl, jak pronásledovatelé zastavili koně a seskočili ze sedel. Strhl děvče k zemi a zlomek vteřiny později nad nimi hvízdly první kulky, jež se odrazily od skal.

Na čele černovlasého zabijáka se leskly krůpěje potu. Jim viděl, jak se mu chvěje ruka, v níž držel winchestrovku. Ten chlap má strach, pomyslel si. Doufám, že nezačne panikařit.

Po minutě střelba utichla. Jim vystrčil hlavu z úkrytu a vyhlédl dolů. Muži už byli opět na koních. Nejeli přímo po stezce. Poznali, že je pro zvířata příliš nebezpečná. Kromě toho by se na ní vystavovali kulkám uprchlíků.

Jim pronásledovatele zřetelně viděl. Sevřel rty. Mike Worden měl u sebe muže, kterým nejvíce důvěřoval.

Někteří z nich byli i Jimovými přáteli. Clarc Freeman a Phil Connally například často jezdili do akcí s ním a s Mikem Wordenem. Jim si s nimi dobře rozuměl. Pravděpodobně byli přesvědčeni o tom, že Wordenova výpověď je pravdivá a že Jim Hollister zabil to děvče.

Jim viděl i Billa Suttona a Nelsona Boggse.

Pak spatřil Kirbyho Powella. Hrbáč jel vedle Mikea Wordena. Vypadalo to, jako by měl hlavu vtaženou mezi ramena. Opatrně se držel tak, aby Worden byl mezi ním a stezkou.

O několik vteřin později všech šest jezdců zmizelo za velkým suťovým polem. Bylo jasné, že bude trvat nanejvýš deset minut, než se dostanou na stezku.

Jim vyskočil.

„Dělej, dál!“ hlesl a ukázal levou rukou před sebe. „Tam nahoře je plošina, na které se můžeme opevnit. Je dotud dobrý výhled na stezku.“

Hardin okamžitě vstal. V jeho pohledu se ještě stále zračil strach. V tomto stavu by Jima poslechl na slovo v čemkoli. Jim doufal, že Hardin se bude bát ještě dlouho.

Jim s sebou vlekl děvče. Nemohl ji nechat na pěšině, protože pak by se dostala mezi dva ohně. A Mike Worden ani Hardin by na ni nebrali ohled.

Stezka byla stále strmější. Jim dívku chytil kolem pasu a napůl ji nesl. Hardin šel o krok před ním. Vypadalo to, že strach mu vlil novou krev do žil.

Podařilo se jim dorazit na malou plošinu dřív, než se Wordenovi lidé objevili na stezce.

Jim se vyděsil, když uviděl plošinu. Byla podstatně menší, než jak si ji pamatoval. Byla poněkud šikmá a těch několik balvanů, které na ní byly, jim neskýtalo mnoho možností úkrytu.

„Tady že máme zůstat?“ vykřikl Hardin. „Vždyť nás tu postřílejí jako králíky!“

Jim musel dát Hardinovi za pravdu a v první chvíli chtěl běžet dál, jenže vtom uslyšel dusot kopyt, a tak jim nezbylo nic jiného než se vrhnout k zemi a doufat, že je nezasáhnou odražené kulky.

Jim pohlédl na pěšinu. Nejbližších sto yardů bylo obzvlášť strmých. Stezka vedla po holé skále, na níž se neměli kde skrýt. Nebyla tam sebemenší možnost úkrytu. A výstup by jim v tom úseku trval nejméně pět minut.

Bill Hardin položil winchestrovku mezi dva kameny. Marshalové dole na pěšině seskočili z koní a odehnali je pryč, aby je nezasáhla nějaká zbloudilá kulka.

Hardin vystřelil. A tentokrát mířil přesněji než předtím.

Jim uslyšel výkřik, a když se zvedl, uviděl, jak jeden z marshalů zavrávoral a chytil se za ruku. Byl to Nelson Boggs.

Wordenovi muži opětovali palbu. Stříleli ostošest. Kulky narážely do balvanů, za nimiž Jim, Hardin a dívka leželi, a několik jim přeletělo těsně nad hlavami a narazilo do skály nad nimi.

„Wordene, máme to děvče!“ vykřikl Bill Hardin. „Jestli nepřestanete střílet, trefíte ji!“

Mike Worden na sebe s odpovědí nenechal dlouho čekat. „Jestli ji zabijete, pak to bude vaše vina. A potom vás budou věšet ještě o něco pomaleji!“

Jim se v něm nemýlil. Od chvíle, kdy Mike zastřelil Lucy, se z něho stal jiný člověk. Byl nemilosrdný a měl jediný cíl: dostat Jima na šibenici. Nemyslel na to, že by na tu dívku bral ohledy. Jeho nenávist k Jimovi byla příliš velká.

„Mikeu!“ vykřikl Jim. „Pustíme tu dívku na svobodu! Nestřílejte, dokud nebude u vás dole!“

Chvíli panovalo ticho, ale Jim neměl čas se soustředit na Wordenovu odpověď.

Bill Hardin se otočil a pohlédl na něj přivřenýma očima. Pustil winchestrovku na zem a vytáhl kolt.

„To děvče zůstane s námi!“ sykl a Jim věděl, že to myslí vážně. Hardin namířil revolver v pravé ruce na dívku, zatímco levou rukou si vytáhl zpoza opasku další zbraň a namířil ji na Jima.

„Vstaň!“ řekl dívce.

Jim zrudl. Ten zabiják chtěl použít to děvče jako živý štít při cestě po pěšině! I když věděl, že Mike Worden bude i tak střílet!

„Ty ses zbláznil, Hardine!“ řekl Jim. K děvčeti poznamenal: „Zůstaň ležet!“

Hardin krátce kývl koltem, jímž mířil na Jima, a v tom Jim uviděl svou šanci. Trhl řetězem a Hardin se svalil na zem. Musel se levou rukou opřít o zem a toho okamžiku Jim využil, chopil se brokovnice a praštil jej do hlavy.

Černovlasý zabiják se se zasténáním svalil k zemi. Hleděl na Jima matnýma očima, ale nebyl schopný zvednout ruku. Zmáčkl spoušť revolveru v pra vačce a kulka se zaryla do země těsně vedle dívky. Vyděšeně vykřikla, ale měla štěstí. Odražená kulka jen o vlas minula její levou nohu.

Pak Hardin omdlel. Hlavou se narazil o skálu.

Muži dole na stezce si všimli, že na plošině se něco děje. Opět začali střílet a jejich kulky hvízdaly Jimovi a dívce nad hlavou.

„Lehni si, sakra!“ vykřikl Jim, když na něj dívka ještě stále nevěřícně hleděla.

Poslechla a pak Jim čekal, dokud Wordenovi lidé nepřestali střílet.

Chvíli to trvalo. Když potom Jim pohlédl dolů, uviděl čtyři muže. Kde byl ten pátý?

„Mikeu! Slyšíš mě?“ zvolal Jim.

„Slyším tě, Jime!“ zvolal Worden. „Co se děje? Máš plné kalhoty?“

Jim cítil triumf ve Wordenově hlase. Sevřel rty, ale potom pohlédl na dívku. Celá se chvěla. Její oči se horečnatě leskly. Po tvářích jí tekly slzy. Byla vyřízená – naprosto vyřízená.

Jimovi jí bylo líto a byl odhodlán zachránit její život za každou cenu. Chtěl se vzdát, kdyby jeho útěk měl být vykoupen smrtí té dívky.

„Pošlu teď to děvče dolů, Mikeu!“ vykřikl. „Není to žádný trik. Přestaňte střílet, dokud nebude u tebe!“

Chvíli panovalo ticho. Jimovi se zdálo, že Worden chce získat čas. Jim musel myslet na pátého marshala, jehož nikde dole neviděl.

„V pořádku!“ zařval Worden po chvíli. „Pošli ji dolů! Nebudeme střílet!“

Jim pohlédl na děvče.

„Jdi!“ řekl. „Dělej, zmiz, než se Hardin znovu probudí. Nevím, jestli se mi podruhé podaří ho zastavit. Doufám, že marshal Worden dodrží slovo a nebude střílet.“

Dívka na něj nejprve nevěřícně pohlédla, aby se potom pomalu zvedla na kolena. Nevypadalo to, že by chtěl vstát.

„Bez rukojmího se odtud nikdy nedostanete,“ tiše řekla.

Jim se usmál. „Nechci vaší smrtí vykoupit svou svobodu,“ poznamenal.

Pouze na něj pohlédla. Jim nevěděl, proč ještě neodběhla. Netušil, že náhle dospěla k přesvědčení, že tento muž je úplně jiný, než si dosud myslela. Zůstala klečet a upřeně na něj hleděla. Možná si myslela, že by ho vydala katu, kdyby teď odešla.

„Co je?“ ozval se Mike Worden. „Půjde, nebo nepůjde?“

„Jdi,“ zamumlal Jim.

„Marshalové vás zabijí…,“ přidušeně řekla dívka.

Jim pokrčil rameny. „Budeme se bránit do posledního dechu, slečno.“

„Proč se nevzdáte?“

„Odsoudili mě k trestu smrti. Za něco, co jsem nespáchal já, ale muž, který je teď tam dole, pronásleduje mě a má na hrudi hvězdu. Už jsem s ním…“ řekl a kývl na omráčeného Hardina, „…šel na popravu, když se nám se štěstím podařilo uprchnout. Nemám co ztratit.“

Viděl, že se jí v očích lesknou slzy.

„Nemůžu pro vás udělat víc?“ otázala se.

„Možná ano. Vyprávějte všem, co se dělo na našem útěku. Řekněte těm marshalům, že jsem byl odsouzen nevinně a že jsem nesouhlasil s tím, když Hardin zabil toho vozku a vás vzal jako rukojmí. Dozorci mě s ním neměli spoutat. Tak mě přinutili, aby se staly věci, se kterými jsem nesouhlasil. Řekněte soudci Parkerovi, že jsem se ještě nevzdal. Jestli se mi podaří utéct, budu dál bojovat za svá práva. Nenechám ze sebe dělat zločince. A teď, prosím, jděte.“

Dívka přikývla. Vstala a přes balvany se vydala dolů. Po několika krocích se zastavila a ještě jednou se otočila. Nestarala se o marshaly, kteří na ni křičeli, aby sešla dolů.

„Povím všem pravdu,“ řekla pevným hlasem a tiše dodala: „A řeknu lidem, že vám věřím. Jmenuju se Kate Johnsenová, pane Hollistere. Doufám, že se vám podaří dokázat vaši nevinu.“

„Mějte se na pozoru před marshalem Wordenem!“

Přikývla. Potom se otočila a sešla po stezce dolů. Nespěchala, i když Worden na ni stále křičel, ať si pospíší.

Ani Jim nevěděl, jestli jde tak pomalu proto, že je unavená, nebo proto, že mu chce dát příležitost dostat se dál.

Nepřemýšlel dlouho. Pleskl Hardina do tváře a trhl řetězem. Černovlasý zabiják se pomalu probral. Než si vzpomněl na to, že ho Jim udeřil, Jim řekl: „Vezmi si pušku a láhev s vodou! Rychle! Máme jen několik minut na to, abychom se dostali nahoru.“

Hardin reagoval jako v transu. Vzal svou láhev s vodou a winchestrovku a rozběhl se. Na dívku jako by vůbec nemyslel.

Jim přikrčen běžel vedle Hardina. Na stezce slyšel Wordenovy výkřiky, načež se ozvaly první výstřely.

Jim se za běhu otočil. Wordenova rychlá reakce jej vyděsila. Nevěřil, že jeho muži se odváží střílet, než se dívka dostane dolů.

„Lehni si na zem, sakra!“ vztekle křičel Mike Worden na děvče, ale Jim viděl, že přesto stále kráčí dál.

+ + + + +

Bill Sutton a Kirby Powell odběhli několik kroků stranou, aby mohli střílet kolem děvčete. Přesto jejich kulky létaly nanejvýš půl yardu od ní.

Jim a Hardin běželi dál, i když kolem nich hvízdaly kulky. Měli velké štěstí, že zatím nebyli zasaženi. Nejvíc se Jim bál odražených střel, které byly naprosto nevypočitatelné. Kdyby je některá z nich trefila, mohlo by to pro ně mít osudné následky.

Podle Wordenových výkřiků poznali, že dívka už dorazila dolů. Jim a Hardin právě byli na nejstrmějším úseku pěšiny, když se Hardin náhle otočil, zalícil winchestrovku a vypálil.

Jim se ohlédl.

Dole na pěšině nějakých sto yardů pod nimi stál marshal Bill Sutton. Puška, kterou držel v rukou, mu vyklouzla z prstů a spadla na zem. Celý se rozechvěl a pak začal vrávorat.

Jim viděl, jak k němu běží Phil Connally, aby jej podepřel, ale už se mu to nepodařilo. Sutton se skácel a z okraje stezky se zřítil do zhruba sto stop hluboké strže.

Jim táhl Hardina dál. Museli využít zmatku, který mezi marshaly nastal kvůli Suttonově smrti. Stezka se rozšiřovala a oni běželi těsně vedle skalní stěny, kde byli skryti před zraky marshalů. Jim hekal vyčerpáním.

Pořád musel Hardina zvedat, protože ten neustále klesal na kolena.

Museli dorazit do ohbí stezky. Tam by pronásledovatelům zmizeli.

Marshalové již nestříleli. Jim viděl, že dva z nich se pokoušejí slézt po skalní stěně dolů k Billu Suttonovi. Že by nebyl mrtvý? Jim si nedokázal představit, že by přežil pád z takové výše, i kdyby jeho střelné zranění nebylo vážné. Ale pokud ho nešálil zrak, zasáhla Hardinova kulka Suttona přesně do hrudi.

Už byli tři kroky od ohbí. Jim se nadechl. Zde by se mohli opevnit a bránit se až do setmění. Pak by mohli zmizet v horách. Jim si vybavoval ty hory přesně a byl přesvědčen, že by cestu přes ně dokázal najít i se zavázanýma očima.

Vtom ho do levého rukávu kabátu zasáhla kulka. To bylo zcela nečekané. Zarazil se, a kdyby ho Hardin nestrhl k zemi, stal by se obětí další střely.

Hardin už zvedl winchestrovku a chtěl vleže střílet, ale Jim mu ji vytrhl z rukou.

Zabiják chtěl vyskočit a vrhnout se na něj, ale další kulka zákeřného střelce je přiměla ležet na zemi.

Třetí rána toho muže na skalní stěně prozradila. Jim spatřil bílý obláček dýmu na padesát yardů vzdálené římse. Když přivřel oči, spatřil tam hlaveň pušky. Střelce vidět nebylo. Našel si dobrý úkryt za skalním výčnělkem.

Jim pečlivě namířil na to místo. Ten muž se musí ukázat – pokud bude chtít znovu střílet.

Jim nemusel dlouho čekat.

„Tam je!“ zvolal za ním Hardin.

Jim se chladně usmál. Hardin si patrně myslel, že mu vyrval winchestrovku z rukou proto, aby sám mohl střílet a odpravit jednoho z marshalů. Jim však už měl zabíjení dost. Doufal, že marshalové se stáhnou, až pohřbí Billa Suttona. Vypadalo to, že muž na skalní římse o smrti svého druha neví.

Jimovi bylo jasné, že střelce bude muset z jeho úkrytu vyhnat, jinak je dříve či později dostanou.

Jim počkal, až muž vystřelí. Potom vypálil i on. Jeho kulka narazila do skály a odloupla z ní několik úlomků. Marshal vyděšeně ucouvl. Při tom zakopl a na okamžik ho bylo vidět celého. Byl to Clark Freeman.

„Střílej přece!“ vykřikl Hardin. Jim to však nemínil udělat. „Jsi idiot, Hollistere!“ sykl na něj zabiják. „Jestli ho neodděláš, tak oddělá on nás!“

Hardin vytáhl kolt a začal divoce střílet na Freemana. Vzdálenost však byla příliš velká. Kulky se neškodně odrážely od skal.

Jim se nenechal Hardinem vyvést z míry.

„Clarku!“ vykřikl. „Slez dolů z té skály, nebo tě příští kulkou sejmu!“

Odpovědí mu byl chraplavý smích.

Jim na okamžik otočil hlavu a pohlédl na stezku, kde ostatní marshalové vytáhli z rokle tělo Billa Suttona.

Clark Freeman využil svou šanci. Zvedl se z úkrytu a vystřelil. V tom samém okamžiku však šlápl na uvolněný kámen. Oběma rukama se snažil udržet na té strmé skále. Pravou rukou se chtěl chytit skalní stěny, jenže ta byla příliš hladká. Po chvíli už se neudržel a po hlavě se zřítil dolů. Jeho křik naháněl husí kůži. Utichl teprve tehdy, když narazil do skalního výčnělku, odkud pak padal dál.

Za ním ze skalní stěny do strže padala winchestrovka.

Jim hleděl jinam. Nechtěl se dívat, jak se dole v roklině rozbil napadrť. To, co však Jim uviděl namísto toho, v něm však vzbudilo stejný odpor.

Bill Hardin se na něj zazubil a řekl: „Jaký je v tom rozdíl? Myslíš, že tě nepověsí kvůli smrti toho marshala jen proto, že zakopl? To je těm bonzům jedno, chlape! Jestli někdo z nich při tom, jak nás pronásledují, spadne z koně, protože bude opilý, tak vinu za to svedou na nás!“

Jim vstal. Mlčel. Věděl, že Hardin má pravdu, ale o to Jimovi nešlo. Tomu by Hardin nikdy nerozuměl.

Dovlekl Hardina za ohbí a poznamenal: „Posaď se a drž zobák, Hardine. Budeme tu čekat až do setmění. Nespouštěj ty čtyři chlapy tam dole z očí, ať se někdo z nich nepokusí vylézt po skalní stěně.“

„A co chceš dělat, až se setmí!“ zeptal se Hardin.

„Přejdeme přes hory a vydáme se do pouště,“ odpověděl Jim.

Hardin chtěl něco říct, ale zarazil se překvapením.

„Do pouště?“ hlesl. „To nemyslíš vážně!“

+ + + + +

„Ty Jima nenávidíš, že je to tak, Mikeu!“ zamyšleně se zeptal Phil Connally.

„Zabil Lucy, sakra! To víš, že ho nenávidím! Budu ho pronásledovat, dokud ho nebudu mít na mušce!“

„Pěšky a spoutaní se nedostanou daleko, Mikeu. Musíme Nelsona odvézt k doktorovi. A kromě toho je tu ještě ta dívka. Nemůžeš Nelsona a tu malou nechat tady.“

Kirby Powell přistoupil k Connallymu a zavrčel: „Jsi bezcharakterní ksindl, Connally. Copak tě Mike někdy nechal ve štychu? A to chceš Hollistera nechat běžet!“

Connally na to nic neřekl. Pohlédl na Powella a pomyslel na to, že tento muž je Wordenův důvěrný přítel, který svou výpovědí ve prospěch Wordena dostal Jima Hollistera na šibenici.

Mike Worden zavrtěl hlavou.

„Phil má pravdu, Kirby. Musíte Nelsona, mrtvého Billa a to děvče odvézt zpátky. Obstarejte si čerstvé koně a pak můžete jet za mnou.“

„Ty chceš za nimi jet sám?“ nevěřícně se zeptal Kirby Powell.

Mike Worden přikývl, otočil se a přišel ke svému koni, aby si vzal láhev s vodou a potraviny na dlouhý pochod.

Phil Connally se otočil. Pohlédl na dívku, jež seděla na zemi vedle Nelsona Boggse a ovazovala mu jeho poraněnou ruku.

„Máte štěstí, že to je čistý průstřel,“ řekla Kate Johnsenová. „Kdyby vám kulka zůstala vězet v ruce, nevydržel byste zpáteční cestu.

Nelson Boggs s bolestí zkřiveným obličejem přikývl.

„Jak se ti vede, Nelsone?“ otázal se Connally, když přišel blíž.

„Jde to, Phile,“ tiše poznamenal Boggs.

Kate Johnsenová ho chytila za ruku a řekla: „Pojďte, posaďte se tam do stínu. Tam si můžete trochu odpočinout, než odjedeme.“

Boggs vstal a spolu s Kate Johnsenovou přišel k malé, stinné dolině, na kterou předtím ukázala.

Phil Connally se otočil ke Kirbymu Powellovi. „Přivaž Suttona k jeho koni.“

Powell přikývl.

O čtvrt hodiny později vyrazili. Kate Johnsenová jela na koni Clarka Freemana. Neustále se držela v blízkosti Nelsona Boggse. Chtěla mu pomoci, kdyby mu rána zase začala krvácet.

+ + + + +

Hardin celý den spal ve stínu skalní stěny. Vypadalo to, že je při síle. Jim každopádně neslyšel, že by supěl, když překonávali jeden strmý úsek.

Svit hvězd Jimovi stačil. V posledních deseti letech se tam nic nezměnilo. Ještě stále to byla nedotčená krajina, v níž žilo nanejvýš několik indiánů.

Jim neustále zastavoval, aby naslouchal. Věděl, že Mike Worden je mu v patách. V poledne viděl, jak ostatní odjíždějí. Mike však zůstal. Nebylo těžké uhodnout, co má za lubem.

Hardin zatím nezmínil to, že Jim propustil dívku. Ta skutečnost mu možná ani tolik nevadila. Jim však věděl, že nezapomněl na to, jak ho omráčil. Určitě jen čeká na vhodnou příležitost, aby to Jimovi vrátil.

Aby Hardina dál nezneklidňoval, vyprávěl mu Jim o tom, jak se dobře vyzná v poušti a jak ví, kde tam je voda.

„A indiáni?“ zeptal se Hardin.

„Pár jich znám,“ odpověděl Jim. „Nechají nás na pokoji.“ Bill Hardin si odplivl a pohrdavě na něj pohlédl. „Přítel indiánů!“ řekl. Zdálo se, že to je pro něj ta nejhorší možná nadávka.

Jim mohl jen kroutit hlavou. Právě tento chlap nemá právo někým pohrdat. Tento chladnokrevný brutální vrah, který nemá skrupule. Jimem cloumal vztek a stále silněji pociťoval přání se toho zabijáka zbavit.

Na nejobtížnější místo se dostali ještě před svítáním. Bylo to pro ně důležité, protože jinak by museli čekat další den.

Za posledním úzkým sedlem se rozprostíral plochý svah, odkud byl dobrý výhled na více než jednu míli. Střelec s dalekonosnou puškou by je odtud mohl snadno zasáhnout, pokud by bylo dobře vidět.

Museli tedy ten svah překonat ještě potmě. Svedli to snadno. Za prvními balvany, za něž se mohli skrýt, si odpočinuli. Přitom odtud pozorovali sedlo.

Jim uznale přikývl, když se po hodině nahoře objevil Mike Worden. Hardin okamžité sáhl po winchestrovce, kterou Jim opřel o skálu. Jim se usmál.

„Musíš ho nechat přijít na dvě stě yardů,“ poznamenal. „Jinak ho jenom vystrašíš.“

Hardin zavrčel cosi nesrozumitelného. Nepustil winchestrovku z ruky. Jeho pohled byl upřen na sedlo.

Jim byl zvědavý, jestli bude Worden nahoře čekat, nebo se odváží přejít nebezpečný svah. Vidět je odtamtud nemohl.

Worden dlouho neváhal. Jim viděl, jak malými rychlými kroky běží po svahu. Samozřejmě si Worden byl vědom nebezpečí, ale stejně tak dobře věděl, že toto riziko musí podstoupit, pokud nechce ztratit stopu dvou odsouzenců. Jim zatáhl za řetěz. Hardin na něj vrhl nevlídný pohled. „Co je?“

„Musíme dál,“ řekl Jim. „Jestli tu budeme čekat na Wordena, ztratíme příliš mnoho času. Zítra v poledne musíme být u první studánky, jinak jsme ztraceni.“

„A Worden?“ rozhněvaně se zeptal Hardin. „Chceš, aby někomu z nás střelil kulku do zad!“

„Budeme na něho dávat pozor,“ řekl Jim. „Kromě toho ještě vůbec není jisté, že ti vběhne do náruče.“ Mike Worden, jako by slyšel jeho slova, náhle změnil směr. Vydal se směrem na jih, napříč po svahu.

Bill Hardin zaklel a vstal. Jim se ani nepokoušel mu vzít winchestrovku. Věděl, že tím by Hardina jen rozzuřil.

Jim útěk nijak nekomplikoval. Nemínil Wordena nalákat na falešnou stopu. Na to neměli čas. Neprchali pouze před svým pronásledovatelem, bojovali i proti času. Zítra musí za každou cenu dorazit k té studánce. Stoupající slunce pálilo. Rozpálené skály horko ještě zvyšovaly. Hardin ve vedru trpěl víc než Jim. Pořád pil a Jim si dokázal spočítat, kdy už nebude mít vodu. Nejprve se snažil Hardinovi vysvětlit, že přílišné pití jen vystupňuje jeho žízeň, ale zabiják ho neposlouchal.

Okolo poledne opět spatřili Mikea Wordena. Stál na skále a pátravě se rozhlížel po krajině. Zatím Jima a Hardina neodhalil, ale byl jim blíž než předtím.

Hardin chtěl počkat a nastražit Wordenovi léčku, ale Jim naléhal, aby šli dál. Urazili menší vzdálenost, než si předsevzal. V poutech bylo poměrně těžké kráčet touto divokou hornatou krajinou.

Hardin se neustále ohlížel. Znervózněl. Vypadalo to, že z federálního marshala má strach. Jim tušil, že Hardina zanedlouho nedokáže přesvědčit, že číhaná na Wordena nemá smysl. Proto se snažil nalézt nějaké vhodné místo, odkud by měli výhled na sto yardů dokola.

Když dorazili ke skupině skal na jednom malém kopci a posadil se na zem, začal se Hardin okamžitě připravovat ke střelbě.

S přibývajícím časem byl stále nervóznější. Jim se opřel o skálu a zavřel oči. „Sakra, dávej pozor! Víc očí víc vidí!“ obořil se na něj Hardin.

„Může tu být nejdříve za deset minut,“ klidným hlasem řekl Jim.

Mike Worden se objevil po jedenácti minutách. Šel lehkým krokem a rozhlížel se kolem sebe. Nevěděl, kde Jim s Hardinem jsou. V pravé ruce držel pušku.

O několik minut později opět zmizel za skupinou skal, jež byla jen zhruba osmdesát yardů od nich.

Hardin zalícil winchestrovku a namířil na místo, kde Worden musel vyjít. Teď byl naprosto klidný. Za chvíli mohl oddělat marshala a pak mohli v klidu prchat dál.

Na Jima to trvalo příliš dlouho. Po třech minutách už věděl, že něco není v pořádku.

Mike Worden je odhalil. Nebyl tak hloupý, aby vběhl Hardinovi na mušku.

Jim pohlédl doprava. Od těch skal vedlo až k úpatí kopce, na němž se skrývali, úzké koryto. Jim se poněkud narovnal, aby uviděl, zda se k nim Worden tím korytem nenápadně nepřiplížil.

Ze všeho nejdřív spatřil záblesk výstřelu. Pak uslyšel třesk a ucítil, jak ho něco horkého škráblo na ruce.

Klesl na kolena. Hardin se otočil a několikrát vypálil do koryta. Mike Worden se však sklonil a zase nebyl vidět.

Jim vyskočil.

„Dělej!“ hlesl. „Zaútočíme. Jestli ho neodděláme teď, tak nám v příštích hodinách zatopí!“

Jim očekával protesty, ale Hardin byl okamžitě na nohou a rozběhl se. Jim nechal svou brokovnici ležet a držel teď v levé ruce kolt. Neustále pálil na koryto, aby Worden nemohl opětovat palbu.

Mike Worden se však nemínil skrývat. Slyšel, že ho ostřelují revolverem, jehož kulky pro něj nemohly být nebezpečné. Vstal.

V prvním okamžiku byl vyděšen, když uviděl oba spoutané muže, kteří k němu odhodlaně běželi. Na chvíli zaváhal, ale potom zvedl pušku.

„Teď!“ vykřikl Hardin. Jim se společně s ním vrhl k zemi. Oba dopadli na břicho. Hardin okamžitě zvedl winchestrovku a vystřelil, ještě než se dotkl země.

První kulka hvízdla nad Wordenem, ale stačila na to, aby poněkud vychýlil hlaveň své pušky.

Hardin okamžitě ucítil závan, když nad jeho hlavou přeletěla střela. Pak znovu zmáčkl spoušť. A potom zase a zase.

Mike Worden se však již mezitím vrhl za skálu a Hardinovy kulky ho tak nemohly zasáhnout.

„Dělej, zvedni se!“ prohodil Jim. Hardin pochopil. Okamžitě byl zase na nohou a oba se rozběhli ke skále, za níž se skrýval Worden. Společně se vrhli k zemi a Hardin naslepo vystřelil.

Jim spatřil Wordenova záda. Marshal se chtěl vytratit. Náhle klopýtl. Vypadalo to, že ho jedna z kulek zasáhla. Hardin divoce vykřikl. Jim si myslel, že ho šálí zrak. Mike Worden náhle zmizel, jako by se do země propadl.

Hardin trhl řetězem a oba se rozběhli k místu, kde Wordena viděli naposledy.

Jim vytřeštil zrak. Spatřil totiž před sebou propast. Opatrně s Hardinem přistoupili k jejímu okraji. Ta hlubina byla černá, nebylo tam nic vidět. Hardin se rozesmál. „Ten už nikoho honit nebude,“ poznamenal. Jim polkl.

Byl Mike Worden opravdu mrtev? A když ano, znamená to pro něj něco? Rozsudek smrti stále platí. V honu na něj budou pokračovat jiní marshalové. A po Mikeově smrti nebude už nikdy moct dokázat, že je nevinný.

Náhle si uvědomil, že Wordenova smrt by pro něj znamenala druhé, definitivní odsouzení.

Hardinův smích se odrážel od skalních stěn.

Byl zcela uvolněný, když kráčeli dál. Setřásli posledního pronásledovatele. Hardin se již cítil jako svobodný člověk.

Jim věděl, že to pro něj je nebezpečné, a mírnil Hardinův optimismus, když mu vyprávěl, že ještě určitě na nějaké marshaly narazí, než se dostanou do pouště.

Hardin se na něj usmál.

„Vím, že jsem na tebe odkázaný,“ řekl. „Nemusíš mít strach, že tě od-krouhnu.“ Rozesmál se a začal si hrát s winchestrovkou.

Jim rozhodně nebyl ve své kůži. Věděl, že by měl Hardina zabít, ale věděl také, že by to nikdy nesvedl. Jedině kdyby se ho Hardin pokusil oddělat.

+ + + + +

Stmívalo se, když marshal Kirby Powell, Kate Johnsen a Phil Connally dorazili do Fort Smith. Ještě před polednem dorazili do stanice, kde oba zaměstnanci pohřbili Billa Suttona. Zraněný Nelson Boggs zůstal ve stanici. Chtěl jet dál nejbližším dostavníkem.

Ve Fort Smith už se všude svítilo. Ze saloonu se ozýval křik a hluk.

Kirby Powell si olízl rty. Zastavil koně a řekl: „Jeď s ní k soudci, Connally. A mysli na to, že zítra ráno chceme zase vyrazit.“

Aniž počkal na Philovu odpověď, přijel k saloonu a svezl se ze sedla.

Connally pokrčil rameny a jel s Kate dál.

Jejich příjezd dostal celé město do varu. Muži před velkou marshalovou úřadovnou na Kate přátelsky kývali. Všichni ji znali, protože často projížděli kolem stanice.

Před domem soudce Connally a Kate seskočili ze sedel.

„Běžte hned k soudci, Phile,“ řekl jeden marshal, jenž stál u vchodu.

Kate šla bez vyzvání s ním. Už v předsíni slyšela, že soudce není sám. Hluboký hlas okresního šerifa Guse Webstera byl nezaměnitelný.

Když vešli dovnitř, muži se odmlčeli. Soudce Parker si vyslechl Phila Connallyho a potom pozdravil Kate Johnsenovou.

„Jsem rád, že vás vidím živou a zdravou, slečno Johnsenová,“ řekl. „Muselo to pro vás být hrozné, když vás ti dva nemilosrdní zločinci vlekli tou pustinou.“

„Jeden zločinec,“ opravila ho Kate Johnsenová, ale soudce její slova nechápal.

„Už jsem marshalovi, jenž vás nechal odjet s těmi zločinci, vynadal,“ poznamenal soudce.

„Ten marshal nemohl jednat jinak,“ řekla Kate Johnsenová. „Ten Hardin by uskutečnil svou výhrůžku a zastřelil by mě, kdyby nás ten marshal nenechal odjet.“

„Tak, tak,“ zamyšleně prohodil soudce Parker. Dívčiny odpovědi se mu nelíbily, takže se otočil k marshalovi Philu Connallymu.

„Mluvte, Connally,“ řekl. „Šerif Webster a já chceme znát každou podrobnost útěku.“

Phil Connally jim o všem stručně pověděl. Vyprávěl o smrti Billa Suttona, o tom, jak se Hardin za běhu otočil a zabil toho marshala jedinou ranou.

„Jste si tak jistý, že to byl Hardin a ne Hollister?“ rozzlobeně se zeptal soudce.

„Ano, vaše ctihodnosti,“ odpověděl Connally. „Oba uprchlíky bylo možné rozeznat. Právě se nacházeli na volném úseku stezky.“

„A proč jste ty dva potom nezneškodnili, zatraceně?“ Soudce křičel.

„Ale pane!“ ohradil se Phil Connally. „Mezi námi a těmi zločinci přece bylo to děvče! Snadno jsme ji mohli trefit!“

Connally hovořil dál. Nakonec mu okresní šerif Gus Webster ještě položil několik otázek, protože chtěl přesně vědět, co oba uprchlíci při útěku spáchali.

„Kdo tedy Clarka Freemana sestřelil ze skalní stěny, slečno Johnsenová!“ zeptal se pak.

Kate Johnsenová se rozzlobila, protože si všimla toho, že šerif jí chce manipulovat. Connally přece neřekl ani slovo o tom, že marshal byl zastřelen.

„Ten muž se zřítil,“ řekla energickým hlasem, „když se pokusil ty dva uprchlíky zastřelit. Jasně jsem viděla, jak se pod ním odvalil kámen a jak potom spadl dolů. Ale to, jestli utrpěl nějaké střelné zranění, nebo ne, přece můžete zjistit při ohledání těla. Vsadím se, že žádné nenajdete, jestli do něho předtím nestřelíte sám!“

Poslední poznámka byla velmi jedovatá, a kdyby Kate Johnsenová nebyla žena, vyslechla by si jistě několik ostrých slov od šerifa. Takto ale udržel svůj hněv na uzdě a mlčel.

Kate však byla v ráži. A tak pověděla všechno, co věděla, bez ohledu na to, jestli se to soudci líbí nebo ne.

„Proč vlastně chcete tomu Hollisterovi za každou cenu něco přišít?“ zeptala se. „Zachránil mi život. Omráčil Hardina, abych mohla utéct. A několikrát jsem slyšela, jak Hardina varoval, aby nestřílel na pronásledovatele. Říkal, že by se tím jejich situace jen zhoršila.“

Soudce Parker se rozesmál.

„A co ten vozka z dostavníku?“ otázal se.

„Hardin se sám chvástal tím, že ho oddělal,“ řekla Kate. Vymýšlela si, ale přesto dobře věděla, že říká pravdu. „A ještě něco, soudce Parkere. Mám vám od Hollistera vyřídit, že se nenechá označovat za zločince a že bude bojovat za spravedlnost.“

„Mnohokrát díky za vaše informace,“ řekl soudce Parker a odešel za svůj psací stůl. Kate tím byla propuštěna.

Oddechla si, když znovu stála na verandě soudcova domu.

Vedle ní se objevil Phil Connally.

„Mám vás někam odvézt, slečno Johnsenová?“ zeptal se jí.

S úsměvem zavrtěla hlavou.

„Mám ve Fort Smith přítelkyni, u které můžu přespat.“ Zvážněla a poznamenala: „Děkuji vám, pane Connally, že jste mluvil pravdu.“

Marshal pokrčil rameny. „ Sám nevím, čemu mám věřit, slečno Johnsenová. Ale tomu, že by Hollister zavraždil to děvče, prostě nevěřím.“

„Hollister naznačoval, že za ten zločin, za nějž byl odsouzen k smrti, je zodpovědný Worden.“

Connally svraštil obočí. Pak pokrčil rameny.

„Na místě činu byli jen tři lidé: to děvče, Hollister a Worden. A všechny indicie jasně ukazují na to, že to děvče zastřelil Hollister.“

Kate Johnsenová sevřela rty. Connally zvedl klobouk a popřál jí dobrou noc. Potom odešel.

Kate hleděla za ním. Cítila se špatně, protože Hollisterovi nemohla pomoct. Existoval pouze jeden svědek vraždy té dívky. A pokud je vrahem, jak tvrdil Jim Hollister, pak udělá všechno pro to, aby Hollistera přivezl do Fort Smith mrtvého, to bylo jasné.

Chtěla sejít z verandy na ulici, když tu spatřila muže, který k ní kráčel. Byl štíhlý a elegantně oblečený. Před schody verandy zůstal stát a dal si klobouk na hlavu.

„Omluvte mě, madam,“ řekl zvučným, sympatickým hlasem. „Řekli mi, že jste se vrátila s marshaly z toho pronásledování.“

Kate na něj překvapeně pohlédla. Měl světlé vlasy a modré oči, kterými na ni upřeně hleděl. Přikývla a řekla: „Proč vás to zajímá!“

„Jmenuju se Steve Corvin, madam,“ odpověděl ten muž. „Jsem bratrem té dívky, kterou prý zavraždil Jim Hollister.“

Kate vytřeštila oči. Slova toho muže v ní vyvolala zvláštní pocity. Nezněla snad tak, jako by bratr oběti nevěřil v Jimovu vinu?

„Rád si s vámi pohovořím, madam,“ dodal ten muž. „Vadilo by vám, kdybych vás doprovodil k vašemu domu!“

Kate zmateně zavrtěla hlavou. Chopila se ruky, kterou jí nabídl, a sešla po schodech.

+ + + + +

Posadili se na kozlík lehkého povozu, jenž stál poblíž ohrady. Kate mu ještě jednou pověděla o únosu a Corvin mlčky poslouchal.

„Nejdřív oba vypadali divoce a nebezpečně,“ řekla. „Jejich oblečení bylo od výkalů a hrozně smrděli. Po celou dobu jsem myslela jen na to, jestli se ještě někdy dostanu domů. Teprve nahoře na té pěšině jsem si uvědomila, jak moc jsou ti dva muži rozdílní. Hardin je opravdu nelítostný vrah. Nebral ohled ani na život můj ani na životy našich pronásledovatelů. Hollister je úplně jiný. Když nad tím teď přemýšlím, tak často zpomaloval, aby mě šetřil. A nahoře na pěšině Hardina omráčil, protože ten mě chtěl použít jako živý štít proti kulkám marshala Wordena.“

„Nebyla byste pro oba uprchlíky tím největším trumfem?“ zeptal se Steve Corvin.

Kate zavrtěla hlavou.

„Hollister a Hardin jako by marshala a jeho muže dobře znali. Oba předpokládali, že Worden na mě nebude brát ohled. Proto Hollister zabránil tomu, aby mě Hardin vlekl dál po stezce.“

„Věříte i vy, že Worden by přikázal střílet?“ otázal se Corvin.

„Stříleli, když jsem běžela po stezce dolů,“ tiše řekla. „Slyšela jsem, jak jejich kulky hvízdají těsně kolem mě.“

Mike Corvin zamyšleně přikývl.

„Proč to všechno chcete vědět?“ zeptala se Kate. „Nebyl jste u toho procesu, když soudce Parker kvůli vraždě vaší sestry odsoudil Jima Hollistera k trestu smrti!“

„Ne, madam,“ řekl Corvin. „Přijel jsem do Fort Smith teprve dnes. Žiji v Richmondu ve Virginii a mám tam advokátní kancelář. Bohužel mne zpráva o smrti Lucy zastihla teprve před týdnem, protože jsem byl v Evropě. Okamžitě jsem se vydal do Fort Smith.“

„Vaše slova znějí, jako byste o vině Jima Hollistera pochyboval,“ poznamenala.

Steve Corvin přikývl. „To je pravda.“

„Smím znát důvod!“

„Proč ne? Spolu se zprávou o smrti Lucy jsem nalezl i její dopis, který mi napsala týden před svou smrtí. V něm mi sdělila, že nalezla muže, se kterým chce žít.“

„Jima Hollistera,“ zašeptala Kate.

Steve Corvin přikývl. „Ano, Hollistera. „Rozhodla se pro něj. Očividně tu byl ještě jeden muž. Jeho jméno ve svém dopise nezmiňuje. Ale podle toho, co jsem tu slyšel, vím, že to byl marshal Mike Worden.“

„Och, můj Bože!“ vyhrkl Kate Parkerová. „To musíte vyprávět soudci Parkerovi! Worden Hollistera pronásleduje. Zabije ho, aby zabránil tomu, aby Hollister někoho mohl přesvědčit o své nevině.“

Steve Corvin přikývl.

„Přesně to mám v úmyslu, madam.“

„Jmenuji se Kate Johnsenová, pane Corvine,“ poznamenala Kate. „Smím vás doprovodit k soudci?“

„Ano,“ přisvědčil Corvin. „Jen doufám, že jsem přijel včas na to, aby skutečný vrah mohl být dopaden a nevinný zachráněn před popravou.“

+ + + + +

Mikea Wordena pálil levý bok. Křečovitě se držel zakrslého stromu, jenž mu zachránil život.

Worden nad sebou slyšel hlasy. Zatnul zuby, aby ho neprozradilo hlasité oddechování.

„Ten už nikoho honit nebude,“ řekl Hardin nenávistným tónem. Pak se divoce rozesmál.

Wordenovi divoce bušilo srdce. Kdyby se naklonili přes hranu propasti, museli by ho vidět.

Kroky se vzdalovaly. Worden nechtěl věřit tomu, že se nechtěli přesvědčit o tom, že zemřel. Na dlaních cítil drsnou kůru větve. Pomalu se vytáhl. Špičkami bot nahmatal skalní výčnělek a zapřel se o něj. Potom pustil keř a levou ruku natáhl nahoru k okraji propasti.

Znovu se ozval Hardinův smích. Už byl daleko.

Mike Worden potřeboval ještě celých deset minut na to, aby vylezl až nahoru. Vyčerpán pak dlouho ležel na zemi. Byl si vědom toho, jak těsně unikl smrti. Potom se však jeho myšlenky opět upnuly k Jimu Hollisterovi.

Pocítil nenávist.

Jim musí zemřít! To bylo to jediné, na co dokázal myslet. S hekáním vstal. Teprve nyní si všiml toho, že jeho winchestrovka zmizela. Ležela na dně hluboké propasti.

Mike Worden zavrtěl hlavou. Už tu pušku nepotřebuju, řekl si v duchu. Jim Hollister a Bill Hardin si přece myslí, že jsem mrtvý. Hardin je možná dokonce přesvědčený o tom, že mě trefil.

Ti už se nebudou ohlížet, pomyslel si.

To je jeho šance.

Může se k nim připlížit jako dravec a pak je zabít. Nikdo a nic nemůže Jima Hollistera zachránit. Ani výpověď Kate Johnsenové, kterou Hollister uhranul stejně tak jako Lucy Corvinovou.

Mike Worden se vydal za oběma muži. Věděl, kam má Jim Hollister namířeno.

„Ty mi neunikneš, Jime!“ zašeptal. „Z těchto hor už živý nevyjdeš!“

+ + + + +

Bill Hardin zaklel a hodil svou prázdnou láhev do písku. Hleděl na Jima a v jeho očích se jiskřilo. Jeho tvář byla pokryta hustou vrstvou prachu, který byl potem slepen do jakési bizarní masky. V čele měl čupřinu vlasů.

„A co teď, velký mistře!“ rozzuřeně se zeptal. „Už je to dva dny, co jsme vyrazili od té studánky, a ještě pořád jsme se nedostali z hor!“

Jim si nalil trochu vody do levé dlaně a navlhčil si rty a jazyk. Navenek nevypadal jinak než Hardin, ale měl podstatně lepší nervy.

Nechal zabijáka nadávat. Věděl ze zkušenosti, že by nepomohlo, kdyby se mu pokusil vysvětlit, že cestu dobře zná a že pokud dorazí k visutému mostu nad Roklí smrti, tak se jim nic nemůže stát.

Hollisterův klid Hardina rozzuřil ještě víc.

„Kde teď seženeme vodu?“ křičel. „Já už ti nevěřím! Ani nevíš, kde teď jsme!“

„Nemluv nesmysly, Hardine,“ řekl Jim. „Za dvě hodiny jsme u mostu a potom nás už nikdo nedožene. A za roklí najdeme i vodu.“

„Tos už mi vykládal několikrát! Ale kde je ten tvůj most, he!“

„Za dvě hodiny.“

Hardin se náhle prudce otočil. Zapomněl na řetěz. Jim přidušeně vykřikl.

„Sakra, dávej pozor!“ ostře se ohradil. Sáhl si na zápěstí, jež bylo odřené a na některých místech už začínalo být zanícené. Dal si mezi ocelovou manžetu a kůži cár látky z košile, ale to moc nepomáhalo. Jim znovu zazátkoval svou láhev a pomalu vstal.

Hardin chvíli trucovitě seděl.

„Co je, Hardine?“ zeptal se Jim. „Chceš zpátky ke studánce?“

Zabiják vyskočil.

„Víš stejně tak dobře jako já, že zpátky nemůžeme,“ řekl.

„Tak proč potom pořád láteříš!“

Zabiják sáhl po své winchestrovce, kterou opřel o skálu, a vyrazil.

Jim šel půl kroku před ním. Brokovnici ještě stále neodhodil, i když nevěděl, k čemu mu bude s pouhými dvěma náboji dobrá. Nesl ji v pravé ruce. Levou dlaň měl položenou na pažbě revolveru, který si strčil za opasek.

Byly před nimi ještě tři tvrdé hodiny a Jim doufal, že jejich pochod nebude zbytečný, že ten visutý most ještě existuje.

Ležel před nimi suťový svah zvedající se mezi dvěma strmými skalními stěnami. Zpočátku se jim šlo ještě poměrně dobře. Potom však byly na svahu kameny stále menší a špičatější.

Hardin neustále klopýtal, když podrážky jeho jezdeckých holínek sklouzávaly po kamenech. Ustavičně klel, ale snažil se držet Jimova tempa.

Poslední úsek byl tak strmý, že se museli plazit po čtyřech. Hardin uvolnil několik kamenů a o okamžik později Jim za sebou uslyšel rachot, jenž se změnil v ohlušující hučení. Ohlédl se a uviděl kamennou lavinu, jež se valila po svahu.

Zabiják se vyděsil a zbledl. Jim mu nemusel nic říkat. Hardin poznal, co jim hrozí. Jak snadno se mohlo uvolnit několik kamenů nad nimi! A pak by bylo po všem. Kamenné lavině by nemohli uniknout.

Oba muži však měli štěstí. Na temeno svahu dorazili o půl hodiny později, aniž by se nad nimi uvolnil jediný kámen. Oba se koupali v potu. Jim na tom nebyl jinak než Hardin. Podruhé už by po takovém zrádném suťovém poli nelezl.

Na druhé straně se terén zvolna svažoval. Byl však velmi náročný a protkaný mnoha úzkými koryty a propastmi.

„Tam!“ řekl a levou rukou ukázal na úzké místo velkého kaňonu, který planinu rozděloval na dvě poloviny.

Hardin pohlédl tím směrem. A pak to uviděl i on. Na tu vzdálenost ten visutý most vypadal jako šňůra natažená přes rokli.

„Jak dlouho nám to bude trvat, než se tam dostaneme!“ chraplavě se zeptal Hardin.

„Jenom hodinu,“ odpověděl Jim. „Vede tam poměrně rovná stezka. Tam, vidíš!“ Jim levou rukou ukázal na úzkou pěšinu, jež vedla mezi skalami na sever, kde se terén mírně svažoval dolů.

Náhle se zarazil.

Hardin vykřikl a Jim zbledl. Oba zřetelně viděli dva jezdce, kteří jeli po té stezce nahoru.

Bill Hardin se ohlédl.

„To nedokážeme!“ zašeptal. „Než se dostaneme k mostu, budou nás už dávno mít.“

Jim se přinutil ke klidu. Ti jezdci je ještě neodhalili, a proto bylo jisté, že stále pojedou pomalu. Kdyby unikali jejich zrakům i nadále, měli by šanci dorazit k mostu před nimi.

Jim si vzpomněl na propast o půl míle dál, kolem níž vedla stezka. Jezdci tam ještě nedorazili. Musí tam slézt ze sedel a vést koně za uzdy, protože stezka vede těsně podél strmého svahu a je příliš úzká na to, aby se někdo mohl odvážit po ní jet.

Doufal, že budou mít štěstí a jezdci se obrátí, protože stezka pro ně bude příliš nebezpečná. Nedělal si ale velké naděje.

Otočil se k Hardinovi. Zabiják byl na pokraji psychického zhroucení. Jim ho chytil za rameno a vysvětlil mu, proč ti jezdci nemohou jet rychle. Hardin na něj pochybovačně pohlédl, ale potom přece jen šel dál.

Co mu také zbývalo jiného?

Na severu jim stáli v cestě ti dva jezdci a zpátky také nemohli. I Hardinovi bylo jasné, že, kdyby se pokusili po suťovém svahu lézt dolů, byla by to jejich smrt.

Přikrčeni se rozběhli po úzké pěšině. Na prvních několika stech yardech se mohli skrýt za několik mohutných skalních bloků, ale potom stezka vedla po přehlednějším úseku. Nezbývalo jim nic jiného než běžet, bez ohledu na to, zda je jezdci spatří.

Ještě jednou zmobilizovali svá oslabená těla. Naštěstí byla stezka dost široká na to, aby mohli běžet vedle sebe.

Jim se po několika krocích otočil a ohlédl se. Jezdci je uviděli. Jim zřetelně viděl, jak pobídli koně.

Jim soudil, že je dělí vzdušnou čarou nejméně pět set yardů. To stačilo na mířenou střelu sharpskou. Dva běžící muži však nebyli dobrým cílem a jezdci to na tu vzdálenost ani nezkoušeli.

Strach jim dodal síly. Jim se snažil Hardinovi stačit. Nad nimi kroužil sup. Jim se otřásl. Neměl ty ptáky rád. Byli posly smrti.

Jinak bylo v tom tichém světě hor slyšet pouze hekání a řinčení řetězu.

Posledních tři sta yardů vedlo přímo k mostu. Jim se naposledy otočil. Oba jezdci vedli své koně po pěšině podél skalní stěny. Zdálo se, že mají méně problémů, než Jim předpokládal. Jim přivřel oči, byli však příliš daleko na to, aby mohl ty dva jezdce rozeznat.

Pak dorazili k visutému mostu.

Jimovi divoce bušilo srdce. Už to bylo téměř deset let, co tam byl naposledy. A už tenkrát jej indiáni používali pouze v případě nouze, protože mu nevěřili.

Nikdo nevěděl, jak starý je ten most, který sestával ze dvou silných konopných lan, k nimž byla připevněna silná, černá prkna. Na pravé straně vedlo v úrovni ramen další lano, jež bylo svázáno tenkými šňůrkami s pravým dolním provazem. Indiáni Jimovi vyprávěli, že visutý most postavili indiáni, kteří v tomto kraji doprovázeli první Španěly.

Úzký visutý most se houpal ve větru, jenž vanul z kaňonu.

Rozrušený Hardin pohlédl do téměř dvě sta stop hluboké rokle. Jeho tvář měla šedou barvu.

Třásla se mu ruka, když ukázal na houpající se most.

„To mám jít po tomto?“ chraplavě se zeptal.

Jim věděl, že Hardinovi nesmí dát čas na přemýšlení. Ten muž byl šílený strachy a možná by se raději nechal zastřelit, než by vkročil na ten houpající se most.

Jim se rozběhl dál. Hardina táhl za sebou.

Hardin se oběma rukama pevně chytil horního lana. Winchestrovka mu vyklouzla z prstů a spadla do rokle.

„Udržuj rovnováhu nohama!“ vykřikl na něj Jim. „Drž se lana jen pravou rukou!“

Uprostřed bylo houpání silnější. Jim postupoval široce rozkročen, aby šel co nejstabilněji. Opatrně kladl nohu před nohu.

A pak se to stalo!

Pod nohou mu jedno práchnivé prkno prasklo, Jim uskočil dozadu a oběma rukama se chytil lana. Visutý most se silně houpal. Jim každým okamžikem počítal s tím, že Hardin zpanikaří a křečovitě napnul pravou ruku, aby vybral očekávané trhnutí řetězu.

Jenže Hardin se nepohnul.

Jim se opatrně rozhlédl.

Hardin se také oběma rukama křečovitě držel lana. Byl zelený.

Jim se pokusil o úsměv.

„Není to tak hrozné, Hardine,“ řekl zadýchán. „To zvládneme. Pojď, jdeme dál!“

Jim se chtěl opět otočit, když tu si všiml, že Hardin zavrtěl hlavou. Jim se zarazil.

„Co se děje!“

Hardin se celý třásl.

„Já už nepůjdu ani o krok dál!“ prohodil hysterickým hlasem. „Ten most to nevydrží. Zřítíme se a dole se rozbijeme na kaši.“

„Co potom chceš?“ vztekle na něj vykřikl Jim. „Chceš, aby tě marshalové dostali? Nemáš už winchestrovku, aby ses bránil! Dělej, pojď! Než se dostaneme na druhou stranu, tak most vydrží.“

Hardin nechtěl jít dál. Jim zoufale pohlédl na pěšinu. Jezdci ještě stále byli na nebezpečném místě a opatrně kráčeli dál.

Neměli moc času. Ti dva marshalové by je zasáhli uprostřed mostu. Teď se strach zmocňoval i Jima. Vykřikl na Hardina, ale zabiják jako by ho ani neslyšel. Vytřeštěnýma očima hleděl do hlubiny.

Jim trhl řetězem a udeřil Hardina pravou pěstí do obličeje. Hardin se zaklonil. Vypadalo to, že se chce otočit.

„Zůstaň tady!“ vykřikl Jim. „Marshalové tu budou co nevidět!“

Hardin však již definitivně zpanikařil.

Rozmáchl se, praštil Jima spoutanou levou rukou a odstrčil ho od sebe.

Jima ten útok naprosto překvapil. Odstoupil krok stranou a šlápl do díry po práchnivém prkně. Zoufale se pokoušel udržet rovnováhu. Brokovnice, kterou si pověsil přes rameno, mu spadla na prkna. Nato se mu svezla ruka a pak se zřítil dolů.

Měl pocit, že se mu utrhla ruka. Dělaly se mu mžitky před očima. Už se loučil se životem. Cekal na to, až se tlak v jeho zápěstí uvolní a společně s Hardinem se zřítí do propasti.

Jenže bolest v zápěstí zůstala.

Jim zvedl hlavu a pohlédl nahoru. Slyšel ječeni a nářek zabijáka. Ležel na prknech. Jim mu visel na levé ruce. Pravou se držel horního lana tak pevně, že bylo napjato k prasknutí.

Most se houpal sem a tam. Jim slyšel skučení meluzíny, které jeho uším znělo jako řev z podsvětí.

Využil nyní houpání mostu a levou rukou sáhl po jednom prkně. Dokázal ho chytit a křečovitě ho sevřel. Pokoušel se vytáhnout nahoru, ale nepodařilo se mu to. Cítil, jak mu kolt vypadl z opasku.

Hardin na něj hleděl přes okraj prkna. Jeho oči jako by nyní byly jasnější. A potom oba uslyšeli výkřiky jezdců.

To Hardina konečně probralo. Trhl řetězem tak silně, že Jimovi téměř sklouzla levá ruka z prkna. Bolest v pravém zápěstí byla nesnesitelná. Zatnul však zuby a pomáhal Hardinovi, jak jen to šlo.

A pak se vytáhl na houpající se most. Instinktivně se sklonil pro brokovnici, která mu spadla mezi dvě prkna a zachytila se na tenké šňůrce spojující lana.

K jeho uším se donesl dusot kopyt. Oba uprchlíci se neohlíželi. Jim překročil díru v mostě a počkal, až ji překoná i Hardin. Potom chvátali dál.

Jim neměl čas zkoušet jednotlivá prkna. Teď šlo o vteřiny. Jezdci se blížili. Každou vteřinou mohli seskočit ze sedel a začít na ně střílet.

Poslední yardy Jim a Hardin utíkali. Visutý most se na koncích tak nehoupal, ale staré provazy vrzaly a prkna jim skřípala pod nohama.

K druhému okraji rokle dorazili, až když jezdci byli sto yardů od mostu. První z nich seskočil ze hřbetu svého koně a zvedl pušku. Jimovi a Hardinovi nad hlavou hvízdla kulka. Uběhli ještě tři kroky, načež se vrhli za první skálu.

Jim ztěžka oddechoval. Jezdce viděl pouze nezřetelně. Přesto je poznal.

Jak je možné, že Mike Worden ještě žije a pronásleduje je společně s Kirbym Powellem?

Powell musel horský řetěz objet se dvěma koňmi, to bylo jasné. Jak ale Worden přežil pád do propasti?

Jim pohlédl na Hardina. Zabiják se jen usmíval.

„Worden je jako kočka,“„ řekl. „Ale jestli se odváží za námi jít přes ten visutý most, půjde definitivně k čertu.“

Vytáhl zpoza opasku oba revolvery a jeden z nich podal Jimovi.

Jim měl stejné myšlenky jako Hardin. Museli zabránit tomu, aby je marshalové pronásledovali přes houpající se visutý most.

Slyšeli Wordena na druhé straně rokle. Křičel, a když Jim opatrně vyhlédl zpoza skály, uviděl, že hrbatý Kirby Powell běží po mostě. Mike Worden vystřelil a přiměl Jima, aby se kryl.

Hardin se převalil na bok a podél skály vypálil na Powella. Nezasáhl ho však. Vzdálenost byla na kolt příliš velká.

„Neplýtvej kulkami,“ hlesl Jim. „Vystřel na to lano tam vepředu. Když se roztrhne, už se přes most nikdo nedostane.“

Hardin pohlédl na místo, které mu ukázal Jim. Ani se nemuseli zvedat z úkrytu, protože to lano vedlo kousek od nich k velkému kolíku, který byl zapříčený mezi skalami.

Jim a Hardin tak mohli v klidu mířit. Potřebovali celkem osm střel, pak už lano viselo jen na tenkých vláknech. O několik vteřin později se přetrhlo.

Jim uslyšel Wordenův výkřik a vstal. Kirby Powell se zmítal několik yardů pod okrajem rokle a křečovitě se držel dřevěných prken, jež nyní visela dolů.

Worden mu hodil laso a Powell se ho chytil.

Jim poznal, že mají šanci se odtud dostat ještě před setměním. Krátce kývl na Hardina, který to okamžitě pochopil.

Společně vyskočili a rozběhli se k nejbližší skále. Už nepadla ani rána. Worden reagoval příliš pozdě. Pravděpodobně to vzdal, když se přetrhlo lano.

Jim si oddechl.

Dokázali to.

Náhle se ozval tupý rachot a Hardin, jenž vystrčil hlavu zpoza skály, vykřikl: „Most se zřítil!“

Jim se rovněž zvedl. Kirby Powell to stihl tak tak. Opatrné vylezl přes okraj rokle, přidržován Wordenem.

Jim a Hardin očekávali, že Worden a Powell pojedou zpátky.

Worden také hned pochopil, že tam toho moc nesvedou. Jim a Hardin běželi dál. Slyšeli, jak Worden vztekle křičí: „Jenom si nemyslete, že už jste zachráněni! Můžete jít jen do pouště a jedinou otázkou je, jestli vás zabije žízeň, hlad nebo indiáni!“ Potom se otočil, vyšvihl se do sedla a spolu s Kirbym Powellem se rozjel zpět.

+ + + + +

Hardin se na Jima usmál. Zabiják se vzpamatoval neuvěřitelně rychle. Jim se dokonce domníval, že už si ani nevzpomíná na to, jak zpanikařil na mostě.

„Jsi pěkné číslo, Hollistere,“ řekl. „Opravdu jsem nevěřil, že to dokážeme. Teď už jsem přesvědčený, že nás dostaneš i přes poušť.“

Jim neodpověděl. Hardin mu nebyl sympatičtější než předtím. Pomalu vstal a pohlédl na Wordena a Powella, kteří již opět vedli své koně po stezce. Tato část jejich útěku tedy skončila. Aspoň prozatím, protože Jim byl přesvědčen o tom, že marshalové se znovu vydají po jejich stopách, jestli se mu podaří přejít poušť a potom ho někdo pozná podle zatykače. Jim vypjal ramena a pohlédl na jih, kde před nimi ležela horká poušť, jejíž světlá barva ho oslepovala.

„Musíme dál,“ řekl.

Hardin se opřel pravou rukou o kamenitou zem a chtěl vstát.

Vtom Jim ucítil, jak sebou trhl. Otočil se k němu.

Hardin seděl na zemi a díval se na svou pravou ruku. A pak se z jeho hrdla vydral výkřik, který neměl mít konce.

Jim zachytil rychlé mihnutí a spatřil štíhlou písečnou zmiji, ještě než zmizela pod jednou skalou.

Hardin ještě stále křičel. Měl vytřeštěné oči a hleděl na Jima.

Jim věděl, že Hardin je ztracen, a ve stejném okamžiku poznal, že to pochopil i Hardin. Zabiják sebou trhl a sáhl po revolveru. Byl rychlý. Jim trhl řetězem, ale již nedokázal vychýlit hlaveň zbraně.

Hardinova tvář byla zkřivena do hrůzné grimasy, když zmáčkl spoušť.

Ozvalo se cvaknutí.

Jim a Hardin tam strnule stáli. Pak Hardin ještě jednou zmáčkl spoušť, ale i nyní se ozvalo jen kovové cvaknutí.

Zabiják chtěl vykřiknout vztekem, ale náhle se rozechvěl. Zmocnily se ho křeče a z úst mu vytekla pěna. Svalil se na zem a začal kopat nohama. Jim si musel dát pozor, aby ho nezasáhl. Natáhl řetěz a opatrně se vzdálil od umírajícího.

A pak bylo po všem.

Hardinovo tělo ochablo. Černovlasý zabiják Bill Hardin byl mrtvý.

Jim věděl, že nesmí ztrácet čas. K nejbližšímu prameni to bylo ještě daleko. A mohl se tam dostat pouze, kdyby se zbavil mrtvého Hardina.

Jeho pohled padl na brokovnici, jež ležela vedle skály. Děkoval Bohu, že měl tu trpělivost ji celou dobu vléct s sebou. Zvedl ji a natáhl její levý kohoutek. Pečlivě namířil na zápěstí mrtvého zabijáka a vypálil.

Výstřel se mnohonásobně odrazil od skal. Jim hleděl jinam, když ocelovou manžetu uvolnil z pahýlu Hardinovy ruky. Vstal. Obracel se mu žaludek, ale nepozvracel se. Neměl co zvracet. Cítil hořkou pachuť na jazyku.

Mrtvého dovlekl k další skále. Neměl čas ani sílu na to, aby Hardinovo tělo pohřbil. Půda tam beztak byla kamenitá.

Jim znovu zvedl brokovnici. Zamyšleně na ni pohlédl a pak ji odhodil. Teď už mu nemohla moc pomoci. Vzal si jen jeden z Hardinových koltů. Ještě měl hrst nábojů. Doufal, že je nebude potřebovat.

Pověsil si láhev, v níž bylo ještě několik doušků vody, na krk a vydal se na cestu.

Do pouště.

Při každém kroku mu na ruce chřestil řetěz.

+ + + + +

Kate Johnsenová si utřela pot z čela. Oči měla vytřeštěné rozrušením. Otočila hlavu, aby se nemusela dívat na mrtvolu Billa Hardina.

Steve Corvin se svezl ze sedla svého vraníka a přišel k šedákovi Kate.

„Buďte ráda, slečno Johnsenová,“ řekl. „To znamená, že Jim Hollister je ještě naživu.“

Corvin pohlédl na federálního marshala Phila Connallyho. Marshal zvedl brokovnici se zkrácenými hlavněmi, již tam nechal Jim. Ukázal ji Corvinovi a řekl: „S tím musel dostat Hardina z řetězu.“

Také Corvin zbledl.

„Hollister ho zabil!“ zamumlal.

Phill Connally se sklonil k mrtvému zabijákovi. Chvíli to trvalo, než se zase zvedl.

„Není vidět žádné střelné zranění,“ přidušeně řekl. „Jeho zkřivený obličej a zaschlá pěna v koutku úst ukazují na to, že byl uštknut zmijí.“

„Jak jste na to přišel?“ otázal se Corvin.

„Protože to jsou typické příznaky,“ odpověděl marshal. Potom pokrčil rameny a řekl: „Vlastně je jedno, jak Hardin zemřel. Byl to zabiják a skončil by na šibenici.“

Connally pustil brokovnici na zem a vrátil se ke koni. Pomyslel na Kirbyho Powella. Ten hrbatý marshal jel sám za Mikem Wordenem poté, co Connally odmítl jej doprovázet. Jistě už na Wordena narazil.

Connally ještě stopy obou marshalů nenalezl, avšak byl si jist, že je brzy najde, až pojede po stopách Jima Hollistera, které vedly přímo do rozpálené pouště.

Connally se se sevřenými rty vyšvihl do sedla a kývl na Corvina a na ženu. Byl překvapen tím, že Kate Johnsenová se zatím držela tak dobře. Ve Fort Smith ji nebylo možné přesvědčit, aby s nimi nejezdila, a Connally tušil, že mezi Jimem Hollisterem a tou ženou musel při Hollisterově útěku vzniknout nějaký vztah.

Též Corvin znovu nasedl. Tak jako Connally i on hleděl do pouště.

Bylo jim jasné, že to bude ďábelská jízda. Na to však nemysleli. Přemýšleli o tom, jak daleko se dostane Jim Hollister – muž vysílený útěkem, s řetězem na ruce a jen s trochou vody.

Connallyho naděje, že Jima Hollistera ještě uvidí živého, klesly na nulu. I kdyby Hollister přešel poušť, byli tu ještě Mike Worden a Kirby Powell, kteří se nemínili vzdát.

Kate Johnsenová pobídla koně jako první.

Corvin a Connally si vyměnili krátký pohled a potom oba vyjeli za tou ženou.

+ + + + +

Jim Hollister byl vyřízený. Tak vyřízený, že ani nedokázal přemýšlet. Neustále slyšel hlas, který mu našeptával, že to nemá smysl. „Lehni si a odpočívej,“ říkal ten hlas.

Ale bylo tu ještě něco jiného: Hollisterova nezkrotná vůle. A matná myšlenka, že musí ještě něco vyřídit, než zemře.

Takže stále klopýtal proti žhnoucímu slunci, dokud nekleslo nízko k obzoru a nenabylo rudé barvy. Řetěz na pravé ruce táhl pískem, díky čemuž vedle jeho stop vedla vlnitá rýha.

Dýchal zrychleně. Všude byl jemný písek, jenž se mu usazoval na víčkách a pálil ho na nich. Měl ho v ústech, v nose, v uších. Krev jako by se mu vařila. Celé tělo mu hořelo a téměř již necítil nohy.

Pomalu vypil poslední kapky z láhve. Potom ji pustil na zem, aby se s ní nemusel táhnout. Občas myslel na to, že by mohl zahodit i revolver a náboje, protože ho tížily. Pak si však vždy uvědomil, že revolver a nůž jsou pro něj stejně důležité jako překonání pouště.

Slunce už bylo jen polokoulí nad horizontem, když si poprvé všiml drnů trávy, jež rostly v písečné půdě napravo a nalevo od něj. Nejprve si myslel, že ho šálí zrak, ale potom ucítil, že půda pod jeho nohama je pevnější.

Zvedl hlavu a pohlédl na podlouhlé, nízké návrší, za nímž mizelo slunce.

Pocítil novou sílu. Přidal. Slunce zapadalo za obzor. Zatím byla obloha rudá, ale když Jim po chvíli otočil hlavu, uviděl, že z východu se již plíží stíny noci.

Mechanicky kladl nohu před nohu. Drny byly stále hustější, čehož si však už nevšiml.

Potom dorazil na temeno návrší. V šeru večera se pod ním leskl stříbřitý pruh, který se vinul dlouhým údolím.

Z hrdla se mu vydral chraplavý zvuk.

„Dokázal jsem to!“ zamumlal hlasem, který mu připadal naprosto cizí.

Vrávoral, když znovu vykročil. Šel nyní stále rychleji. Na ruce mu řinčel řetěz.

Nevěděl, kolik času uběhlo, než uslyšel zurčení vody a do tváře mu začal vanout chladný vítr.

Ještě několik kroků a pak pod jeho nohama začvachtala voda.

Jim už se neudržel na nohou a spadl do ní. Voda vystříkla. Byla tak mělká, že měl namočený jen obličej.

Několik vteřin se nehýbal. Pak zvedl hlavu a pomalu a opatrně se napil toho nejcennějšího nápoje na světě.

Jeho tělo zase ožívalo. Začal cítit bolesti, které trýznily jeho zmučené tělo a vyčerpané nohy. Stálo ho to neuvěřitelné úsilí, než zase vstal. Levou rukou sáhl po revolveru za opaskem, a když prsty sevřel mokrou pažbu, zmocnil se ho pocit, že to dokázal.

Topornými kroky přešel tuto mělkou řeku.

Na druhém břehu však strnul. Vytřeštil své bolavé oči. Myslel si, že ho šálí zrak. Potom však poznal, že ta nezřetelná silueta, jež se nějakých sto yardů odtud rýsovala v temnotě, je skutečně chata.

Vrávoral směrem k ní. Musela to být chata nějakého ranče. Jim nalezl dveře. Nebyly zamknuté. Se zavrzáním se otevřely. Jim vešel dovnitř. Ve slabém svitu hvězd, který tam pronikal otevřenými dveřmi, se tam pokusil zorientovat.

Na poličce u dveří nalezl sirky. Tři zlomil, než se mu podařilo jednu z nich zapálit a osvětlit její mihotavou září interiér chaty.

Na primitivním stole nalezl kerosinovou lampu. Zapálil její knot.

Rozhlédl se. Patrová postel, na níž ležely deky, ho přímo magicky přitahovala. Konečně možnost si odpočinout! Jim se musel přinutit jít zpátky ke dveřím a zavřít je.

Potom dovrávoral k posteli a svalil se na dolní lůžko. Cítil, jak se jeho zmučeného těla zmocňuje ochromení. Měl bych zhasnout lampu, pomyslel si, ale už nedokázal zvednout ruku. Rázem usnul.

+ + + + +

Jim nevěděl, jestli to řehtání koně slyšel ve snu nebo ve skutečnosti. Otevřel slepená víčka a nic neviděl. Lampa na stole byla zhasnutá.

Pravou rukou sevřel pažbu koltu, který měl za opaskem.

Náhle sebou prudce trhl. Uslyšel frknutí koně. A tentokrát dobře věděl, že to není sen.

Dal nohy na zem a posadil se. Hlavou narazil do horní postele a tlumeně zasténal. Ačkoli se o něj pokoušely mdloby a bylo mu špatně, vytáhl revolver zpoza opasku a vstal.

Provrávoral kolem stolu a podivil se, že jej vidí. Teprve potom si uvědomil, že do chaty nesčetnými škvírami mezi prkny proniká světlo. Byl den.

Naskočila mu husí kůže, když přede dveřmi uslyšel šeptání. Chtěl k nim jít a přitisknout se vedle nich ke stěně. V tom okamžiku se však dveře prudce otevřely a bouchly o stěnu.

Jima oslepil sluneční svit. Viděl stíny dvou mužů, kteří se po sobě vrhli do té tmavé chaty.

V místnosti se zablesklo a třeskl výstřel. Kulka se zavrtala do slamníku na spodní posteli.

Jim se vrhl k zemi. Právě včas, protože oba vetřelci okamžitě poznali, že na posteli nikdo není. Otočili se a vypálili na něj.

Kulky hvízdly nad ním.

Jim ležel na podlaze a střílel. Jeden z mužů sebou trhl a vykřikl. Jim uviděl hrb a pochopil, že má před sebou Kirbyho Powella. A to znamenalo že ten druhý je Mike Worden!

Sotva na to Jim pomyslel, uvědomil si, že nemůže očekávat žádné slitování. Nemá na vybranou, pokud ten boj chce přežít: Musí ty dva muže zabít!

Jeho druhý výstřel se slil s Wordenovou ranou. Jim pocítil ostrou bolest v pravé ruce. O několik vteřin později si uvědomil, že mu po loktu teče krev.

Mike Worden ještě pořád stál na nohou. Jima se zmocňovala panika. Že by vraha Lucy minul?

Se zoufalým výkřikem se vrhl vpřed. Oslepil ho záblesk a měl pocit, že mu ostrý nůž odřízl kůži z hlavy.

Z posledních sil se rozpřáhl pravou rukou a švihl dopředu. Řetěz s poutem zasvištěl vzduchem. Worden již nedokázal uhnout. Pouto ho zasáhlo do krku.

Marshal klesl na kolena, ale nepustil revolver, i když se oběma rukama opíral o zem.

Jim namířil kolt na Mikea Wordena.

Střílej! říkal mu jeho vnitřní hlas.

Přitlačil prst na spoušť, ale vtom vedle sebe zaregistroval pohyb. S chraplavým výkřikem se otočil. Kirby Powell se obrátil a s tváří zkřivenou bolestí na něj namířil kolt.

Jim vystřelil. Viděl, že tentokrát Powella zasáhl pod marshalskou hvězdu na levé straně hrudi. Hrbatý muž, jehož falešné svědectví Jima Hollistera dostalo na šibenici, otevřel ústa. Kolt mu vypadl z prstů a s vytřeštěnýma očima se skácel na podlahu. Jim prudce otočil hlavu. Směrem k němu se mihnul stín. Zvedl pravou ruku s revolverem, jenže mu překážel řetěz. Chtěl se vrhnout zpět, ale v tom okamžiku dostal ránu do spánku. Zatmělo se mu před očima. Napůl omráčen viděl, že svůj kolt již nedrží v ruce.

Zasáhl ho druhý úder a ten jej omráčil zcela.

+ + + + +

Jima Hollistera oslepil sluneční svit. Okamžitě otevřel oči. Tepalo a bušilo mu v hlavě. Zasténal. V ústech cítil krev. Náhle už zase věděl, kde je.

Pootočil hlavu, aby nemusel hledět do prudkého slunce, a znovu otevřel oči.

Spatřil zkřivený, strnulý obličej Kirby ho Powella.

Ozval se tichý smích. Jim se nepohnul. Přeběhl mu mráz po zádech.

Mike Worden se opět rozesmál.

„Nechceš vstát, abys mohl zemřít vstoje, Jime?“ zeptal se nenávistně.

Jim se opatrně posadil. Cítil, jak mu ze spánku stéká na límec košile krev. Pravý rukáv měl zakrvácený od zranění na ruce.

Zařinčel řetěz, když se vytahoval na hranu stolu. Pokoušely se o něj mdloby, ale dokázal je překonat.

Potom vstal. Pravou rukou se opřel o desku stolu. Jeho pohled byl upřen na Mikea Wordena.

Marshal stál přibližně čtyři yardy od něj u patrové postele. Levou rukou si tiskl pravou klíční kost. Mezi prsty mu protékala krev.

V pravé ruce držel revolver. Jeho hlaveň se netřásla.

Jim chvíli hleděl do jeho ústí. Pak pohlédl do tváře svého bývalého přítele, v jehož očích se zračila nelidská nenávist.

„Radši bych tě viděl na šibenici, Jime,“ přidušeně řekl Mike Worden. Zdálo se, že zraněné rameno jej bolí.

„Lucy je mrtvá, Mikeu,“ chraplavým hlasem odvětil Jim. „Tou kulkou nezničils pouze její život, ale i můj – a svůj.“

„Svůj?“ Mike Worden se rozesmál. „Ty tu zemřeš, ne já. Já pojedu s tvým tělem do Fort Smith a tam tě zahrabou k dalšímu oběšencům jako vraha Lucy Corvinové.“

Mike Worden náhle trhl hlavou ke dveřím.

Také Jim slyšel frkání koně. Viděl, jak se ve Wordenových očích objevil podezíravý výraz, a rychle začal mluvit, aby odvrátil Wordenovu pozornost.

„Budeš sice žít dál, Mikeu,“ řekl, „ale nenávist otráví tvůj život. Budeš mít pořád před očima mou smrt a smrt Lucy. Budeme tě pronásledovat ve snu a nikdy…“

„Přestaň mluvit!“ vykřikl Worden. „Z toho se nevyžvaníš, Jime! Věděls, že Lucy miluju nade vše. Že život bez ní pro mě ztratí smysl! A přesto jsi mi ji vzal!“

„Bylo to její rozhodnutí, Mikeu!“

„Měls jí říct, že ji nemiluješ, Jime. Teď by žila, kdybys to udělal.“

„Dals mi tenkrát, když jsi zabil Lucy, šanci?“ ztěžka se otázal Jim. „Vyřiďme to dnes jako muži. Beztak proti tobě nemám šanci, protože s řetězem na ruce nejsem ani zpola tak rychlý jako ty.“

Mike Worden zavrtěl hlavou. Jeho tvář byla zkřivena do grimasy.

„Nedám ti šanci, Jime,“ zavrčel. „Ty a Lucy – oba jste mě zradili. A za to vás potrestám…“

Natáhl ruku s revolverem a v očích mu plála nenávist.

Jim ztěžka polkl. Chtěl se vrhnout stranou, ale svaly mu vypověděly poslušnost. Viděl, jak Mike Worden mačká spoušť.

A pak třeskl výstřel.

Jim Hollister očekával záblesk a náraz kulky.

Viděl však, jak Mike Worden začal vrávorat. Hlaveň revolveru se zachvěla a pak se zablesklo a ozvala se rána. Kulka Jimovi proletěla kolem krku a zavrtala se někam za ním do prkenné stěny.

Mike Worden vykřikl, načež se mu podlomila kolena a skácel se na podlahu vedle Kirbyho Powella.

+ + + + +

Ve dveřích se objevil stín. Jim přivřel zanícené oči. Měl pocit, že vidí Phila Connallyho, jenž v ruce drží revolver, z jehož hlavně se ještě kouří.

Kolem Connallyho tam proklouzl menší stín, který se k němu přiblížil. Poznal zarudlou tvář Kate Johnsenové a ucítil její ruce na svém levém rameni.

„Všechno jsme slyšeli, Jime!“ zvolala dívka. „Teď už bude všechno dobré.“

Objevil se třetí muž, který zůstal stát vedle mrtvého Mikea Wordena. Nějak Jimovi připadal povědomý.

„To je bratr Lucy Corvinové, Jime,“ tiše řekla Kate Johnsenová. „Přijel do Fort Smith, aby vám pomohl, protože Lucy mu napsala, že se rozhodla pro vás.“

Jim slyšel její slova, ale nedokázal je pochopit. Hleděl na Mikea Wordena, jehož oči byly upřeny ke stropu. Necítil nenávist. Mike prostě jen věřil, že život pro něj bez Lucy nemá smysl.

„Jste zraněn, Jime!“ vyhrkla Kate Johnsenová.

Jim Hollister náhle ucítil, jak se mu podlamují kolena. Jako by skrze stěnu z vaty slyšel výkřik té dívky a pak se svalil na zem.

Cítil její něžné ruce, jimiž ho hladila po tváři, a zmocnil se ho hřejivý pocit.

Ano, všechno bude dobré, pomyslel si, než omdlel…