John Kirby

Colorado western 123. Odsouzen k boji

Andy Carson přivřel oči a pohlédl do slunce stojícího nízko nad rozpálenou pouští.

Tiše zaklel. Ti zatracení Apači! Ti se nedají setřást.

Už dva dny mu byli v patách a hnali ho dál na jih. A přibližovali se - pomalu, ale neúnavně.

Andy Carson se ohlédl. Na východě v záři zapadajícího slunce svítily vrcholky Granite Peak a Apache Peak. Mezi nimi se rozléhalo dvacet mil pouště bez sebemenšího úkrytu.

A ta byla strašnější a nemilosrdnější než indiáni. Byla smrtící…

Andy Carson se v tom kraji dobře vyznal. Ještě před třemi měsíci byl zvědem kavalerie. Tři roky vodil patroly z Fort Huachuca touto divočinou. Znal hory a pouště okolo Fort Huachuca jako své boty.

Proto si myslel, že těch pět Apačů, kteří mu byli v patách, snadno setřese. Rudoši však byli houževnatí.

Nemohl se jich zbavit.

Andy Carson viděl jejich nezřetelné siluety v tetelícím se vzduchu. Občas vypadali jako obři, jindy zase úplně zmizeli. To, že to není fata morgana, mu napověděl jeho šedý kůň, který rozzlobeně odfrkával. Větřil strakaté poníky, na nichž indiáni jeli.

Andy se vydal do svahu nízkého kopce. Seshora byli Apači vidět jasně. Byli vzdáleni už jen pět set yardů od něj. Zvěd přemýšlel, zda by se měl pokusit zmizet jim ještě před setměním.

Potom však zavrtěl hlavou. Jeho náskok by byl příliš malý a v noci by Apači měli všechny karty v rukou.

Musel se rozhodnout tady a teď. Doufal, že rudoši nejsou tak dobře ozbrojení jako on, ale to v těch časech nebylo jisté. Příliš mnoho bělochů obchodovalo s indiány.

Sjel z kopce a dostal se do vyschlého koryta. Seskočil ze sedla, vytáhl z pouzdra winchestrovku a přiměl šedáka, aby si lehl. Potom se posadil na kraj koryta.

Kdyby Apači byli chytří, vydrželi by až do temnoty. Andy Carson se však nebál, že to udělají. Znal rudochy. Přeceňovali se. Domníval se, že jej napadnou ještě před setměním. Co by jim také jediný běloch mohl udělat?

Apači zastavili koně. když dorazili k tomu návrší. V záři zapadajícího slunce vypadali jako dlouhé stíny.

Andy Carson vstal. Přivřel oči, aby indiány viděl zřetelněji. Měli tváře pomalované barvami. Hlavy jim zdobily čelenky. Ve vlasech jednoho z nich se houpala dvě péra.

Andy Carson toho dlouhovlasého muže znal. Byl to Joaquino, podnáčelník Mescalerů. Byl to patrně ten nejnebezpečnější a nejzákeřnější Apač z celé Arizony.

Zvěd tedy věděl, jak je na tom. Jestli se mu nepodaří zabít všech pět Apačů, nikdy se do Tombstone nedostane. Zamával puškou nad hlavou a vykřikl na rudochy několik nadávek.

Apači se nepohnuli.

Andy Carson si opřel winchestrovku o rameno. Těch pět indiánů se okamžitě rozjelo pryč, ale pro jednoho z nich už bylo příliš pozdě. Kulka z Andyho winchestrovky jej zasáhla do hrudi a srazila jej ze sedla. Poník uskočil stranou, načež s řehtáním odběhl. Přibližně sto yardů odtud zůstal stát.

„O jednoho méně,“ řekl Andy Carson, ale nebyl nijak spokojený. Udělal chybu. Těch pět Apačů by ho pravděpodobně napadlo na koních, kdyby jednoho z nich nezastřelil. Teď se k němu vydali po svých. A Apači byli rození pěší bojovníci. Dokázali využít i té nejmenší nerovnosti terénu ke krytí a uměli se v poušti maskovat tak dobře, že když je někdo objevil, bylo již pozdě.

Andy Carson přemýšlel, zda by nebylo lepší postřílet koně Apačů a potom prchat. Věděl však, že by to bylo nesmyslné. Zabil by nanejvýš jedno zvíře. A i kdyby je postřílel všechny - Apači bez koní nebyli o moc pomalejší než na koních. Musel se však dostat na co nejvýhodnější místo. Proti zapadajícímu slunci toho moc vidět nebylo.

Přikrčen přiběhl ke svému šedákovi, zvedl ho a vyskočil do sedla.

Výkřikem jej potom pobídl. Skloněn k jeho krku se hnal vyschlým korytem na sever, načež z něj vyjel.

Třeskly výstřely a jedna kulka mu proletěla těsně kolem hlavy. Apači si mysleli, že chce uprchnout. Dva z nich již běželi ke svým zvířatům.

Šedák byl i po dlouhé jízdě rychlejší než indiánští poníci. Andy ho s řevem hnal k poníkům, kteří zmateně poskakovali a nevěděli, co mají dělat. Potom však v nich zvítězil strach z velkého šedého koně a křičícího muže. Zvedli ocasy a vyrazili pryč. Pátý poník, jenž stál o sto yardů dál, se k nim přidal.

Apači vyli vztekem a divoce na něj pálili. Nyní stáli proti slunci oni a mohli tak terč, který se navíc ještě pohyboval, vidět jen nezřetelně.

Andy Carson nepřemýšlel dlouho. Otočil svého šedáka a cvalem se vydal přímo proti rudochům. Doufal, že se mu podaří ty dva indiány, kteří již běželi za svými poníky, oddělit od jejich druhů.

Dal winchestrovku do sedlového pouzdra a tasil remington. Rychle se ke dvěma Apačům blížil.

Ti se nemínili skrýt. Široce rozkročeni a poněkud přikrčeni tam stáli a očekávali jeho útok. Věřili, že jeden z nich už ho dostane.

Andy Carson se pohrdavě usmál a pečlivě namířil. Apači budou svou bezstarostnost muset zaplatit krví, pomyslel si.

Byl již jen pět kroků od rudochů, když zmáčkl spoušť poprvé. Kulka Apače zasáhla naplno. Andy už neviděl, jak se indián skácel na zem. Vrhl se vpravo z koně, dvakrát se převalil a dopadl na kolena. Revolver držel v ruce, kohoutek už měl znovu natáhnutý.

Druhý Apač již byl u něj. S pronikavým výkřikem se vrhl na zvěda. V pravé ruce měl tomahavk. Všechno se odehrálo v průběhu jediné vteřiny, ale Andymu Carsonovi to připadalo, jako by to trvalo minuty.

Viděl lesknoucí se pot na Apačově kůži a barevné pruhy v jeho tváři, které zářily v posledních paprscích slunce. Indiánovi páchlo z úst.

Andy Carson vystřelil. Z hlavně remingtonu vyšlehl plamen, ale Apače to nezastavilo. Jeho tomahavk se rychle blížil k Andyho hlavě.

Na poslední chvíli se mu podařilo chytit Apače za zápěstí. Rudoch se ze všech sil pokoušel vytrhnout, ale zvěd jej nepustil. Andy spadl na záda a Apač na něj. Snažil se převalit a vystřelit podruhé, jenže Apač náhle strnul a tomahavk mu vypadl z dlaně.

Andy Carson cítil cosi vlhkého na hrudi. Když Apače odvalil, uviděl, že jeho kožený kabát je od krve. Trefil rudocha doprostřed hrudi.

Andy se rozhlížel po posledních dvou indiánech. Jeden z nich běžel k němu a bez ustání střílel z moderní opakovačky. Byl ještě padesát yardů daleko a jeho kulky hvízdaly daleko od Andyho.

Zvěd se chvatně ohlédl. Šedák stál jen několik yardů od něj. Na krátké písknutí okamžitě přiběhl k němu, Andy vytáhl ze sedlového sedla winchestrovku, když vtom šedák zařehtal, vzepjal se na zadní a uskočil. Jedna z indiánových kulek ho škrábla na boku.

Andy byl odhozen stranou a svalil se do písku. Zavrtěl hlavou, ale teprve Apačův divoký, vítězoslavný křik jej probral. Těsně vedle jeho hlavy se jedna z kulek zavrtala do písku. Z toho místa se vznesl gejzír prachu.

Andy se převalil na záda a během toho pohybu nabil.

Rudoch strnul, když uviděl ústí winchestrovky. Jeho puška ležela v písku a s nožem, který nyní držel v ruce, toho moc svést nemohl.

„Pusť ten nůž,“ řekl Andy apačsky. Při tom se chvatně rozhlížel kolem sebe, protože ještě stále nevěděl, kde je Joaquin.

Apač chtěl využít jeho nejistoty a zvedl ruku s nožem, který chtěl vrhnout proti Andymu.

Andy ten pohyb zachytil koutkem oka a instinktivně vypálil. Zároveň se vrhl stranou. Tentokrát však nebyl dostatečně rychlý. Nůž ho škrábl na levém nadloktí a způsobil mu hluboký šrám, jenž okamžitě začal krvácet.

Apače kulka zasáhla do boku. Sténaje bolestí se pokusil připlazit k pušce, která ležela za ním v písku. Byl již téměř u ní, když Andy Carson vzhlédl.

„Zůstaň ležet, ty bastarde!“ vykřikl Andy, ale rudoch neposlechl. S obličejem zkřiveným bolestí se Andy zmocnil winchestrovky a namířil na něj.

Pak vypálil.

Kulka rudocha trefila do ramene. Apač sebou trhl, ale pušku nepustil a křečovitě se pokoušel zvednout ji a namířit na zvěda.

Andy neměl na vybranou. Když už rudoch téměř mířil na něj, vystřelil potřetí. Tentokrát byl jeho zásah smrtelný. Apač se převalil na záda a zůstal zkroucen ležet. Stále svíral pažbu pušky.

Zvěd se zhluboka nadechl. Už zbýval jen jeden.

Zapískal na svého šedáka, jenž nervózně poskakoval několik yardů odtud a pokoušel se jazykem dosáhnout na šrám na boku.

Andy si ze sedlové brašny vytáhl košili a roztrhal ji na cáry, načež si v klidu ovázal ruku. Nebál se, že by ho poslední z těch pěti Apačů mohl napadnout.

Dobře Joaquina znal. Apačský náčelník byl nadmíru statečný, když šlo o to posílat jiné na smrt nebo pobíjet bezbranné starce, ženy a děti. Když se mu však někdo postavil se zbraní v ruce, bylo všechno jinak. Andy se divil, jak se taková krysa mohla stát náčelníkem Apačů. I u rudochů však patrně bylo dost lidí, kteří byli ochotní věřit těm, co vedli velkohubé řeči a spřádali špinavé intriky.

Obvaz na ruce mu pomalu rudl, ale na to zvěd nedbal. Chtěl to vyřídit ještě do soumraku. Andy nechápal, proč by měl přežít právě Joaquin. Toho druhého Apače by nechal naživu, kdyby nesáhl po pušce. Byl to však pravý Apač, jenž bojoval do posledního dechu a upřednostnil čestnou smrt před hanebnou porážkou. Pro Andyho to byl nepochopitelný postoj, ale vážil si ho.

Pravou rukou se vytáhl do sedla a rozhlédl se. Po ponících ani památky. Nebe pomalu rudlo a šeřilo se. Andy odjel k místu, kde naposledy viděl indiánského náčelníka. Pozorně si prohlížel stopy, ale to mu příliš nepomohlo. Vedly totiž na všechny strany a on nemohl říct, které z nich patří Joaquinovi.

Zrovna chtěl otočit koně a jet dál, protože hledat Apače po setmění pro něj nemělo smysl, když tu zaregistroval pohyb ve vzdálenosti nějakých třiceti stop.

Zvěd spatřil myš, která se rozhlížela kolem, aby potom zase zmizela v díře.

Andy se usmál.

Vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a vypálil. Kulka se zavrtala do písku na okraji jednoho dolíku. Ještě stále se nikdo neukázal. Andy vystřelil podruhé a potom se pohnula hromádka písku, jež mu připadala podezřelá.

Apačský náčelník Joaquino se pomalu pohnul a natáhl ruce.

„Pojď blíž, ty psí synu,“ řekl Andy jazykem Apačů. „Ty jsi ale povedený náčelník! Čtyři tvoji muži zemřeli v boji a ty se skrýváš jako myš v písku!“

Joaquin se zastavil pět yardů před Andyho koněm a klekl si. Ruce měl stále nad hlavou.

„Nezabíjej mě,“ řekl hrdelním hlasem. „Nechtěl jsem tě přepadnout. Ostatní to udělali proti mé vůli! Nech mě naživu!“

Andy se pohrdavě usmál. Odplivl si a trefil jej slinami doprostřed tváře.

Rudoch tam bez hnutí stál. Levou rukou si otřel sliny, ale v jeho očích nebyl sebemenší náznak hněvu. Andy žasl. Za to, co právě udělal, by ho napadl i devatenáctiletý Apač beze zbraně a ubil by jej holými pěstmi.

Andy se zhnuseně otočil. Otočil koně a chtěl odjet. Měl se však na pozoru. Když muži jako Joaquino vidí něčí záda, hned jim to dodá odvahu. Andy proto položil dlaň na pažbu remingtonu.

Když se Joaquino pohnul, zvěd okamžitě reagoval. Otočil se v sedle a vypálil. Ten rychlý pohyb mu zachránil život. Kulka Apače, který se náhle sklonil pro pušku, jej minula jen o vlas.

Joaquino na něj chvíli nevěřícně hleděl, načež vytřeštil oči a skácel se do písku.

Andy otočil šedáka a vydal se k temně rudému vrcholku Granite Peaku.

Na apačského náčelníka Joaquina myslel jen krátce. Vůbec toho zbabělce nelitoval. Proč by měl přežít na rozdíl o svých druhů? Kromě toho tím výstřelem pravděpodobně zachránil životy mnoha lidí. A bylo též možné, že také mnoho Apačů se zaraduje z toho, že již nebudou muset snášet Joaquinovy intriky a podlosti.

+ + + + +

Andy se vzdal svého plánu jet přímo do Tombstone. Nezbývalo mu nic jiného. V okolí Granite Peaku se to jen hemžilo Apači. Andy vděčil pouze své opatrnosti za to, že ho ještě neobjevili.

Musel se vydat na jih. Věděl, že narazí na dostavníkovou cestu mezi Tucsonem a Fort Huachuca. A o několik mil dál na jihozápad ležel Fort Crittenden.

Zvěd se rozhodl jet nejdřív do této pevnosti, aby se dostal do bezpečí. Odtud mohl s nějakou jednotkou jet do Fort Huachuca a pak do Tombstone.

Andy Carson za sebou zametal stopy dekou, již táhl za sedákem. Bylo mu jasné, že až Apači naleznou těch pět mrtvých, zahájí nemilosrdnou štvanici.

Slunce již stálo nad západním horizontem. Andy se téměř celý den skrýval v malém údolí. Pokaždé, když chtěl vyrazit, se na obzoru objevili indiáni. Andy však už nemohl déle čekat. Chtěl ještě před setměním přijet do dostavníkové stanice Sonoita, která ležela zhruba pět mil před Fort Crittenden. Možná by to do temnoty mohl stihnout i do pevnosti.

Setmělo se rychle. Andy si sroloval přikrývku a vyjel. Věděl, že v šeru už prach zvířený jeho koněm nebude z větší vzdálenosti vidět.

Pak zastavil šedáka a napjatě poslouchal.

Výstřely!

Teď to bylo slyšet naprosto zřetelně.

Andy pobídl šedáka do slabin. Kůň běžel klusem. Ještě měl hodně sil.

Výstřely byly slyšet stále zřetelněji a zvěd o několik mil později uslyšel i divoké výkřiky Apačů.

Potom dorazil na temeno jednoho kopce a pohlédl odtud dolů na dostavníkovou stanici Sonoita. Budovy stanice tam stály jako velká, přikrčená zvířata. Andy viděl záblesky, které občas vyšlehly z oken.

Náhle vzplály plameny. Malá kůlna, která stála přibližně dvacet yardů od stanice, začala hořet. Andy viděl, jak se ke stanici blíží stín. Z temnoty na něj stříleli útočníci, ale přesto ten stín dorazil na stanici. Otevřely se dveře a pak v nich zmizel muž.

Andy uznale přikývl. Někdo z obležených zapálil kůlnu. Plameny na vnější stěně už osvětlily část velkého dvora stanice.

Díky výstřelům zvěd věděl, kde Apači jsou. Byl ovšem opatrný. Nevěděl ještě, zda ti, kteří střílejí, jsou všichni. Objevil zatím jen čtyři indiány. Nedokázal si představit, že by rudoši stanici napadli jen s tak málo muži.

Andy přemýšlel, co má dělat. Měl prorazit obklíčení a pak bojovat proti Apačům ze stanice? Nebo na ně měl zaútočit odtud? Pokud ano, pak si musel pospíšit, protože bylo jasné, že rudoši v temnotě nebudou bojovat dlouho.

Andy nechal svého šedáka za kopcem. Nemusel mít strach, že mu odběhne. Stačilo mu písknout a hned by přiběhl.

Přikrčen se plížil ke stanici. V levé ruce držel svou winchestrovku, v pravé těžký nůž bowie. Nerad bojoval v noci, když nebylo nic vidět. Potmě se cítil oproti Apačům v nevýhodě. Teď však měl v ruce rozhodující trumf. Rudoši o něm netušili.

Připlížil se až na několik yardů k prvnímu Apači, jehož záblesky výstřelů předtím viděl. Rudoch pozoroval stanici. Pravděpodobně počítal se vším, jen ne s útokem zezadu.

Andy neslyšně položil winchestrovku do písku. Zhluboka se nadechl a vrhl se na Apače. Levou rukou mu zacpal ústa a pravou jej probodl.

Apač sebou trhl, reflexivně pohnul pravou rukou a potom se zhroutil na zem.

Andy se okamžitě vrátil k winchestrovce. Napravo od něj se ozvalo volání jednoho rudocha. Andy tomu nerozuměl. Byl tiše. Netrvalo to dlouho a připlížil se tam další Apač. Reagoval rychleji, než Andy předpokládal. Už ze vzdálenosti tří yardů poznal, že jeho pokrevnímu bratrovi se muselo něco stát. Otočil se a zvedl pušku.

Andy ho udeřil pažbou winchestrovky do spánku. Bojovník přidušeně zasténal a šel do kolen, načež se svalil na zem. Křečovitě zmáčkl spoušť pušky a třeskl výstřel. Předtím se nestřílelo, takže ta rána byla slyšet hodně zřetelně.

Zvěd se vyděsil.

Slyšel hrdelní hlasy dalších Apačů, byli nedaleko.

Andy v duchu zaklel. Teď jsou rudoši varováni. Musel se snažit dostat dolů do stanice, protože uniknout jim potmě nemohl. Dal si zakrvácený nůž za opasek a revolver si schoval do pouzdra.

Vtom se nalevo od něj vynořil ze tmy další Apač. Andy vypálil. Rudoch vykřikl a oběma rukama se chytil za hruď.

Ostatní Apači stříleli na místo, kde se předtím zablesklo. Zvěd tam však již dávno nebyl. Vypálil na záblesky ve tmě a měl víc štěstí než indiáni. Trefil tři z nich.

Rudoši znervózněli. Ten děsivý bojovník v temnotě jim naháněl hrůzu. Nevěděli, kdo to je a odkud přijel. A to je zneklidňovalo. Andy slyšel, jak si šeptají, načež se rozhostilo ticho. Naslouchal a měl pocit, že slyší tiché řehtání koní a tlumený dusot poníků. Indiáni odjížděli.

Počkal ještě chvíli, a když se nic nepohnulo, zapískal na svého šedáka a vydal se ke stanici.

„Haló, vy tam!“ zvolal. „Jsem běloch! Apači zmizeli!“

Lidé ve stanici byli nedůvěřiví. Trvalo několik minut, než se pootevřely dveře a nějaký muž se zeptal: „Co se děje? Odkud jste přijel a co je s Apači?“

Andy se nahlas rozesmál. „To je nějak moc otázek naráz!“ zvolal. „Raději bych vám na ně odpověděl uvnitř.“

„No dobrá,“ řekl muž. „Pojďte. Ale ruce pěkně nahoru!“

+ + + + +

Andy přivedl svého šedáka ke stanici a nechal ho v malé ohradě, v níž stálo několik dalších zvířat. Andy se divil, že tam ti koně ještě jsou, avšak pravděpodobně indiány vyrušil dřív, než je ukradli. Vedle ohrady viděl velký stín. Při bližším pohledu se ukázalo, že to je kočár.

Zvěd šedákovi uvolnil podbřišník a pak zamířil do stanice. V ní svítila jediná kerosinová lampa, jejíž svit však nedosahoval ani do rohů té místnosti.

Za Andym se objevil malý muž a vytáhl mu z pouzdra kolt. Andy se zastavil a zavrtěl hlavou.

„Jak jenom někdo může být tak nedůvěřivý,“ řekl, „když venku Apači čekají jen na to, aby vás mohli zmasakrovat. V takových situacích bych každého bělocha vítal s jásotem.“

„Důvěřuj, ale prověřuj,“ řekl ten starší muž, jenž držel v ruce Andyho remington.

Andy se rozhlédl. Kromě toho muže tam bylo ještě šest osob.

„Schovejte ten revolver, Haskinsi,“ řekl vysoký muž, který právě vstal za stolem. „Já ho znám.“ Andy Carson zbystřil pozornost. Ten hlas v něm probudil nepříjemné vzpomínky. Pohlédl na toho muže a zjistil, že je oblečen do uniformy. Ani se mu nemusel podívat do tváře, aby věděl, kdo to je. Kvůli poručíku Robertu Stevensovi přestal jako zvěd jezdit pro kavalerii. Od začátku se nesnášeli. Andy Carson nenáviděl přezíravost tohoto muže. Rozčilovala ho. Andy věděl, že jednoho dne by mu došla trpělivost, kdyby prodloužil smlouvu s armádou.

Zvěd se otočil na staršího muže a vzal mu svůj kolt z ruky. Muž se rozpačitě usmál a pokrčil rameny.

„Je mi to líto, pane,“ zabručel, „ale někdy mám z bělochů větší strach než z Apačů.“

„To je v pořádku.“ Andy mávl rukou. Ještě byl zahloubán do svých myšlenek. Uvažoval, zda by raději neměl odejít ze stanice, posadit se na svého koně a jet do Fort Crittenden, dokud jsou Apači ještě pryč. Skutečně neměl chuť být s poručíkem déle, než bylo nezbytně nutné.

„Jmenuju se Duke Haskins,“ řekl starší muž. „Jsem kočí a jezdím pro Butterfielda trasu Tuscon - Bisbee. Už na začátku jsem ho varoval, ale poručík chtěl bezpodmínečně do Fort Huachuca. Nedalo se nic dělat. A teď jsme všichni v kaši. Teď už se poručík s tou mladou dámou nedostane nikam.“

Andy se ohlédl.

Opravdu. Vzadu v rohu seděla jedna osoba v dlouhých šatech. Andy jí neviděl do obličeje. Udělal krok směrem k ní.

Poručík mu vstoupil do cesty.

„Ta mladá dáma je Stella McMichaelová,“ řekl stroze. „Možná to jméno znáte.“

Andymu se nahrnula krev do hlavy. Sevřel pěsti a nebyl dalek toho, aby poručíka udeřil do tváře. Co si jen ten chlápek namlouvá? Chová se, jako by to děvče musel chránit před pohledem na nemytého pobudu.

Andy měl na jazyku ostrou odpověď, ale vtom náhle dívka vstala a přistoupila k němu. Matné světlo kerosinové lampy jí dopadlo do tváře.

Andy nikdy neviděl krásnější ženu.

Měla líbezný obličej s velkýma očima a černé vlasy. Plné rty měla poněkud otevřené. Usmála se na Andyho, jenž rozpačitě smekl klobouk. Točil si jej v rukou. Sakra, pomyslel si. Chováš se jako nějaký školák.

„Těší nás, že jste nám přišel pomoct,“ řekla. Její hlas zněl vlídně jako jarní vánek. Obrátila se k poručíku Stevensovi a poznamenala: „Nechceš tohoto gentlemana představit, Bobe?“

Robert Stevens pohrdavě sevřel rty.

„To je pan Andy Carson, někdejší zvěd tvého otce. Opustil kavalerii v její nejtěžší hodině.“

Andy Carson ještě stále hleděl na Stellu McMichaelovou. Poručíkova slova téměř nevnímal. I té ženě byla lhostejná.

„Vy znáte mého otce?“ zeptala se.

Andy přikývl.

„Plukovník patřil k několika slušným důstojníkům, kteří byli v tomto proklatém koutě Arizony,“ řekl a úkosem pohlédl na Stevense. „Vždycky jsem si s ním dobře rozuměl.“

Tentokrát se krev nahrnula do hlavy poručíkovi. Přistoupil ke zvědovi a zavrčel: „Co tím chcete říct, Carsone?“

Andy se usmál. Rád vzpomínal na den, kdy plukovník McMichael rozhodl jeho spor s poručíkem před zraky celého mužstva ve zvědův prospěch.

Stella McMichaelová chytila poručíka za ruku.

„Ne, Bobe,“ tiše řekla. „Na to teď není ta pravá chvíle. Raději bychom měli přemýšlet nad tím, co podnikneme.“

Robert Stevens se vrátil zpátky za stůl.

„Máš pravdu, Stello,“ řekl. „Někdo bude hlídat a my si půjdeme lehnout. Ráno pojedeme do Fort Crittenden. Tam nám určitě dají eskortu.“

Andy Carson se rozhlédl a zavrtěl hlavou. Ten muž už v tom kraji byl přes dva roky a stále neměl sebemenší představu o tom, co se tam děje.

Andy pohlédl na ostatní muže v místnosti, kteří dosud mlčeli. Vedle starého kočího stál přibližně čtyřicetiletý muž s mocným knírem. V rukou držel springfieldku. Andy správně odhadl, že to je průvodce kočího.

„Jsem průvodcem tohoto zatraceného dostavníku,“ řekl a podal Andymu ruku. „Les Conway. Jako zvěd se tady asi dobře vyznáte, co?“

Ostatní muži, jež stáli ve stínu u stěny, vešli na světlo. Jeden elegantně oblečený muž v černém saku a brokátové vestě se představil jako Martin Mulligan. Putoval do Bisbee, odkud chtěl do Tombstone, kde se našlo stříbro. Předpokládal, že jako hráč si tam bude moct hodně vydělat.

Oba další muži byli kovbojové. Jmenovali se Johnny Clark a Tom Burrell. Tvrdili o sobě, že jsou tuláci, kteří už mají plné zuby Arizony a chtějí zpátky do Texasu. Johnny Clark byl poměrně nervózní. Ustavičně těkal očima sem a tam a pošilhával po sedlové brašně, jež ležela vedle něj na židli. Tom Burrell se choval normálně, avšak i na něm bylo vidět, že je neklidný.

„Kdo si vezme první hlídku?“ otázal se poručík Stevens.

„Co říkáte na poručíkův návrh?“ zeptal se Les Conway zvěda. „Myslíte, že nám Apači dají dnes v noci pokoj?“

„Klidně můžete spát, já budu vzhůru,“ odpověděl Andy s úsměvem. „Tak jako tak musím dát pozor na svého koně, abych zítra mohl odjet.“

„Kolik Apačů tam venku vlastně bylo?“ zeptal se kočí.

Andy Carson pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že mi to řeknete vy. Jednoho jsem zabil a při přestřelce tři z nich zranil.’’

„Včera nás napadlo nejméně tucet rudochů,“ řekl průvodce dostavníku. „A jestli do nich dobře vidím, tak už někdo z nich jel pro posily.“

Andy přikývl.

„To je docela dobře možné. Mezi Granite Peak a Tucsonem se to Apači jen hemží. Zahnali mě až sem. Skoro to vypadá, že mají na mušce Fort Crittenden.“

„To je přece nesmysl!“ protestoval poručík Stevens. „Apači se nikdy neodváží napadnout pevnost. A nevěřím ani tomu, že se ještě odváží ke stanici. Kromě toho je ohrada obehnána zdí, kterou nepřelezou bez toho, že by si toho muž na hlídce všiml.“

„Jak dětinská víra,“ jedovatě prohodil Andy Carson. „Nechcete snad ještě tvrdit, že Apači nás nenapadnou?“

Les Conway, ozbrojený průvodce dostavníku, se postavil mezi oba muže, kteří stáli naproti sebe jako bojoví kohouti.

Otočil se k Andymu a řekl: „Co máme podle vás dělat, pane Carsone?“ zeptal se nevrle a mávl rukou, když chtěl Stevens něco říct.

Andy se usmál.

„Předpokládám, že se už brzy pokusí dostat ke koním, abychom jim zítra nemohli uniknout. Bylo by dobré, kdybychom dnes v noci všichni zůstali vzhůru. Vyspat se můžeme, až budeme v pevnosti. S výjimkou slečny McMichaelové samozřejmě.“

„Na mě nemusíte brát ohledy,“ poznamenala Stella McMichaelová. „Umím zacházet s puškou.“

„Stello, prosím!“ vyčítavě řekl Stevens. Rozhněvalo ho, že se postavila za Carsona.

Stella McMichaelová krátce pohlédla na poručíka, načež řekla něco, čím se dotkla Stevensova slabého místa.

„Jak dlouho jsi vlastně v tomto kraji, Bobe?“ otázala se. „A jak dlouho je tu pan Carson? Myslím, že má větší zkušenosti. Měli bychom ho poslechnout.“

Na tváři hráče, který stál vedle poručíka, se objevil úsměv.

„Mladé dámy si většinou nedávají pozor na jazyk, Stevensi,“ řekl. „Prostořekost považují za upřímnost.“

Poručík Stevens se vztekle obrátil a posadil se na židli, která stála u zdi. Tím dal ostatním najevo, že jejich rozhodnutí ignoruje a že je mu jedno, co udělají.

„Stačí, když slečna McMichaelová a Haskins budou pozorovat dvůr. My ostatní budeme hlídat ohradu. Jestli se Apači vrátí - pak proto, aby nám uloupili koně. To je jisté, jako že se Carson jmenuju.“

„O.K.,“ podotkl Les Conway a otočil se k ostatním. „Poručík si asi chce pospat. My raději uděláme to, co nám radí Carson. Pojďte, venku rozdělíme hlídky.“

Hráč za ním hned vyšel ven. Průvodce dostavníku přišel k jedněm dveřím v zadní stěně stanice. Vedly do ohrady. Ta byla ohraničená budovou stanice a téměř třicet yardů dlouhou zdí, jež byla přibližně tři yardy vysoká.

Andy Carson pozoroval oba kovboje, kteří ještě pořád stáli u stolu. Tiše spolu hovořili. Zdálo se, že Johnny Clark je čím dál tím nervóznější. Náhle vzal Tom Burrell svého přítele za ruku a odvedl ho k zadním dveřím. Johnny Clark chtěl sáhnout po sedlové brašně, ale Burrell jej táhl dál.

„Nech tam tu zatracenou brašnu ležet!“ tiše sykl. Zvěd však jeho slovům rozuměl. Zavrtěl hlavou. Bylo mu jedno, co v té brašně mají.

„Možná by bylo lepší, kdyby si někdo z nás vylezl na střechu,“ nahlas řekl. Oba kovbojové sebou trhli, jako by byli přistiženi při něčem zakázaném. Burrell se ale hned vzpamatoval.

„To je dobrý nápad,“ řekl. „Johnny, co na to říkáš? Ty máš přece oči jako kočka.“

Johnny nejdřív chtěl protestovat, ale potom si to nechal projít hlavou.

„O.K.,“ řekl. „Jenom běžte ven. Já už přijdu na to, jak se dostat nahoru.“

Tom Burrell se otočil a odešel ven. Andy Carson ho následoval. U dveří se ještě jednou ohlédl a uviděl, jak Johnny Clark vzal sedlovou brašnu a zmizel v předních dveřích.

Muži se rozmístili u ohrady. Martin Mulligan a Tom Burrell zůstali u stěny domu, kdežto Andy Carson a Les Conway se posadili ke zdi ohrady.

Andy slyšel nějaké zvuky vycházející ze stanice. Poměrně nahlas tam hovořila Stella McMichaelová. Pravděpodobně poručíkovi vyčítala, že se choval tak pošetile. Andy se usmál. Dokázal si představit, že Robert Stevens teď kypí vzteky.

Nahoře na střeše na okamžik uviděl hlavu Johnnyho Clarka. Doufal, že bude víc dávat pozor na okolí než na svou sedlovou brašnu.

+ + + + +

Andy Carson se přikryl dekou, protože bylo velmi chladno. V pravé ruce držel revolver a napjatě naslouchal zvukům noci. Bylo to již po půlnoci a on pomalu začínal být nervózní.

Měl snad poručík pravdu? Byli rudoši příliš zbabělí na to, aby se na stanici vrátili?

Andy Carson tomu nechtěl věřit. Odporovalo by to jeho pětiletým zkušenostem. Opřel se o hliněnou zeď a vzhlédl ke střeše stanice, jestli tam náhodou Johnny Clark něco nespatřil. Kovboje neviděl. Andy doufal, že nespí.

Náhle zafrkal šedák a Andy viděl, jak neklidně trhl hlavou.

Zvěd okamžitě zbystřil. Pohlédl na Lese Conwaye, který seděl několik yardů od něj, ale průvodce dostavníku si ničeho nevšiml. Andy svého šedáka dobře znal. Něco zavětřil, a co to bylo, si mohl spočítat na prstech jedné ruky.

Pozoroval zeď, ale nic neviděl. Na východě se již šeřil obzor. Andy znervózněl. Kde asi jsou Apači? Už si myslel, že šedák se zmýlil, když tu uslyšel tichý zvuk, který se ozval za zdí.

Andy Carson se podivil. Co to má znamenat? Přiložil pravé ucho ke zdi a naslouchal. Opravdu. Na druhé straně po zdi stékala voda. A potom Andymu došlo, co to znamená.

Apači podmáčeli hliněnou zeď, aby se přes ni dostali do ohrady. Přes bránu by to bylo příliš nebezpečné, protože byla příliš blízko stanice. A Apači jistě počítali s tím, že běloši ji pozorují.

Nyní zpozorněl i Les Conway. Neslyšně přišel k Andymu, když ten na něj mávl.

„Podmáčejí zeď vodou,“ zašeptal mu Andy do ucha. „ To je starý apačský trik. Rozměklou hlínu prodlabají noži a mají novou bránu, kterou budou moct hnát koně.“

Šedák neklidně hrabal kopyty. Andy na něj pohlédl a na poslední chvíli spatřil stín, jenž letěl na Lese Conwaye.

„Opatrně, Conwayi!“ vykřikl Andy.

V následujícím okamžiku vypuklo peklo.

+ + + + +

Andy vystřelil ze svého remingtonu na Apače, který chtěl na Lese Conwaye zaútočit zezadu. Trefil ho uprostřed skoku a rudoch strašlivě zařval.

Les Conway se otočil a v poslední vteřině uhnul letícímu Apačovu noži. Pažbou pušky jej udeřil do hlavy a pak jej dorazil.

Za Andym se prolomila hliněná zeď.

Zvěd uslyšel hekání vícero mužů a bez váhání začal střílet. Jekot mu prozradil, že několik z nich zasáhl. Viděl však také, že dalším se podařilo dostat do ohrady.

Konečně se probudil Johnny Clark na střeše. Střílel na díru ve zdi a zaháněl odtud rudochy. V opojení příliš vylezl ze svého úkrytu a Andy na něj chtěl zavolat, aby si lehl. Bylo však již pozdě. Jedna z kulek jej zasáhla do levého ramene a odhodila ho na střechu.

Andy se na něj nemohl dál dívat. Nevěděl, zda je ten mladík zraněn vážně, a ani neměl čas o tom přemýšlet. V ohradě byli mezi zvířaty nejméně dva Apači, a kdyby nedával dobrý pozor, mohl skončit s nožem v zádech.

Les Conway prozíravě zůstal ve stínu zdi. I on viděl, že dvěma Apačům se podařilo proniknout do ohrady. Byl tiše a čekal na to, až rudoši udělají nějaký podezřelý pohyb.

Andy se připlazil k díře ve zdi a opatrně vyhlédl ven. Teprve po chvíli v temnotě spatřil stíny, které byly jen několik yardů od zdi.

Zvěd okamžitě vypálil. Mířil přesně, protože věděl, že nepřesná rána by mohla znamenat jeho smrt. Trefil tři Apače. Pokoušeli se vyskočit a utéct, avšak to se jim nepodařilo. Po několika yardech zůstali dva z nich bezvládně ležet. Třetí se sténaje odplazil za keř.

Andy Carson pohlédl na dostavník. Za ním se náhle zablesklo a kulka pleskla do mokré zdi těsně vedle něj.

Zvěd se okamžitě stáhl.

U stěny stanice též třeskly výstřely. Martin Mulligan a Tom Burrell také chtěli říct své.

„Jednoho jsem dostal!“ zvolal Tom Burrell.

Andy viděl, jak jeho šedák uskočil stranou a rozzuřeně zařehtal. A potom na něj vypálil jeden stín v houfu koní.

Andy viděl pouze koně. Bylo mu však jasné, že na jeho odvráceném boku visí jeden Apač. Nezbývalo mu nic jiného, než tomu koni skočit do cesty, pokud chtěl zabránit tomu, aby rudoch unikl.

Kůň se vzepjal, když před sebou náhle uviděl člověka. Začal se točit v kruhu a Apač, jenž na něm visel, se musel oběma rukama chytit jeho hřbetu. Proti Andymu neměl šanci.

Zvěd jej jedním úderem pažby srazil k zemi a Apač zůstal omráčen ležet.

Na několik vteřin panovalo ticho, pak ale třeskly výstřely u přední stěny domu. Stella McMichaelová něco křičela v domě, ale Andy tomu nerozuměl. Zhluboka se nadechl a přikrčen proběhl dírou ve zdi.

Indián za dostavníkem tam ještě stále byl. Třikrát vystřelil, ale všechny kulky jenom hvízdly kolem Andyho.

Zvěd se vrhl na zem. Nejprve musel vyřídit toho indiána za dostavníkem. Ten muž jej mohl snadno odstřelit, kdyby jen trochu klidněji mířil.

Andy na okamžik bez hnutí ležel a napjatě pozoroval místo, na němž se zablesklo. Apač již jistě byl jinde.

Andy si prohlížel velký stín. Získal pocit, že v okénku dostavníku vidí strhanou tvář. Nejprve si myslel, že se mýlil, ale když se soustředil, uviděl nezřetelné obrysy jednoho pomalovaného obličeje.

Andy pečlivě mířil. Potom vypálil z winchestrovky a záblesk jej na okamžik oslepil. Slyšel, že kulka do něčeho tlumeně narazila. Do ticha se ozvalo sténání, a když Andy opět pohlédl na dostavník, ten pomalovaný obličej již nebylo vidět. Sundal si klobouk a odhodil ho. Byl přesvědčen, že Apač by střílel, kdyby toho byl schopen. V dostavníku se však nic nehýbalo.

Zvěd se otočil a chtěl se plížit dál podél stěny domu, aby se dostal k přední stěně stanice. Tam se nyní prudce střílelo.

Vtom za sebou uslyšel hrdelní zvuk a okamžitě reagoval. Věděl, že udělal chybu, když se soustředil výlučně na kočár.

Otočil se a zvedl winchestrovku. Uprostřed toho pohybu ho však někdo chytil kolem krku. Andy byl stržen k zemi a jen těsně kolem jeho obličeje se mihl nůž, jenž mu rozřízl pravý rukáv kabátu.

Zvěd se prudkým trhnutím osvobodil a okamžitě Apače udeřil winchestrovkou, již křečovitě svíral.

Její pažbou ho zasáhl do krku. Indián zasténal a klesl na kolena. Přesto se zdálo, že ještě nemá dost. Po tom, co několikrát zavrtěl hlavou, pohlédl na Andyho Carsona krví podlitýma očima a potom se na něj vrhl s napřaženou pěstí.

Andy uhnul jeho útoku nožem. Tentokrát rudocha udeřil do spánku. Apač se svalil do písku. Ještě pořád ale byl při vědomí. Už se sice skoro nemohl hýbat, ale stále měl dost sil na to, aby vykřikl.

Zvěd zaklel a umlčel jej, když mu dal pěstí do brady. Vtom se však za ním ozval výstřel a kulka mu roztrhla kabát.

Otočil se a klekl si. Ihned začal střílet. Apač zasažený dvěma střelami do hrudi se skácel na zem. Dalšího, který k němu běžel, Andy zasáhl do břicha. Apač strašlivě křičel. Převaloval se sem a tam a potom zůstal ležet.

Přestřelka na dvoře stanice utichla.

Hodně těch Apačů nebude, pomyslel si Andy. Jinak by určitě postupovali jinak. Plížil se podél stěny domu dál, až měl výhled na dvůr. Mezitím se již tak rozednilo, že mohl rozpoznat detaily. Vyhořelá stáj ještě doutnala a k nebi stoupal tenký sloupec dýmu. Uprostřed dvora ležela těla dvou indiánů.

Andy náhle uslyšel dusot cválajících koní, který pomalu slábl.

Zbylí Apači prchali. Přepadení pro ně vyústilo ve zničující porážku.

Andy se pomalu narovnal. Stále se obezřetně rozhlížel, ale nevěřil, že se tam ještě někde skrývá nějaký rudoch.

Vyšel na dvůr. Předpokládal, že starý Haskins si ve stanici také povšiml, že se Apači stáhli.

Náhle na dvoře třeskl výstřel. Andy spatřil záblesk v jednom okně stanice a ve stejném okamžiku mu kolem ucha proletěla kulka. Zvěd se vrhl na zem.

„Přestaňte střílet, vy idioti!“ vykřikl. „To jsem já! Apači přece už dávno zmizeli.“

Vtom se ozval pronikavý hlas Stelly McMichaelové.

„Tos udělal schválně, Roberte!“ zvolala. „Tys ho chtěl oddělat!“

Andymu to bylo rázem jasné. Ten proklatý poručík! V armádě ho šikanoval, kde jen mohl, a teď se ho dokonce pokusil zabít. Při vší rivalitě si Andy nedokázal představit, že by někdy byl schopen někoho zastřelit ze zálohy.

Dveře se otevřely a ven vyběhl starý Haskins. Rozrušeně se rozhlédl, načež se vydal k Andymu, jenž ještě pořád ležel na zemi.

Kočí si oddechl, když uviděl, že zvěd nebyl zasažen.

„Poručík to nemá v hlavě úplně v pořádku,“ rozzuřeně zavrčel. „Řekl jsem mu, že to jste vy, ale přesto střílel. Musel ze strachu z Apačů zpanikařit.“

Andy přikývl, i když si myslel něco jiného. Poručík Robert Stevens nebyl muž, který by při nebezpečí, které již navíc skončilo, panikařil. Dalo se proti němu namítat mnohé, ale odvahu rozhodně měl. Několikrát jej pozoroval v bojích s Apači a vždy beze strachu ze smrti vjel mezi ně. Měl neuvěřitelné štěstí. Neutrpěl jediné zranění.

Zvěd kráčel ke stanici, z níž zněly rozčilené hlasy.

„Říkám ti, že vypadá jako Apač!“ křičel Stevens.

„To vykládej někomu jinému, Roberte Stevensi,“ odpověděla Stella a její hlas měl ostrý tón. „Já ti nevěřím. Pan Haskins tě na to dokonce upozornil. Trvám na tom, žes ho chtěl zavraždit. A sdělím to svému otci, až budu ve Fort Huachuca.“

Andy v té chvíli přišel do stanice. Stella McMichaelová a poručík Stevens tam stáli a hleděli na sebe. Poručík byl bledý. Chvěly se mu ruce a vypadalo to, jako by se chtěl každým okamžikem na mladou ženu vyhnout.

Andy tušil, co se v důstojníkovi odehrává. Od jednoho majora se dozvěděl o Stevensově kariéře. Vyrostl v armádní čtvrti v New Yorku jako sirotek a svou houževnatostí získal stipendium na slavné akademii ve West Pointu. Armáda byla jeho domovem a jeho kariéra byla to nejdůležitější, co měl. Andy mu viděl na očích, že by byl schopen zabít dceru nadřízeného plukovníka, kdyby se odvážila zničit jeho kariéru a tím i jeho život.

„Určitě to neudělal schválně,“ promluvil do ticha Andy. „V šeru člověk vidí špatně. Přece se nic nestalo. Zapomeňme na to.“

Stella McMichaelová a poručík na něj pohlédli. Oba vypadali překvapeně.

„Chtěl vás zabít,“ namítla mladá žena. „Přece to nemůžete jen tak…“

„Ach co,“ skočil jí Andy do řeči. „Znám už poručíka delší dobu a vím, jak dobře umí střílet. Kdyby mě chtěl zabít, tak by mě i trefil.“

Andy doufal, že jak mladá žena, tak i Stevens jeho slova přijmou a tím to bude vyřízeno. Chladný oheň, jenž hořel ve Stelliných očích, pomalu vyhasl. Otočila se, aniž by poručíkovi věnovala jediný pohled.

Robert Stevens byl nedůvěřivý. Pochybovačně na Andyho hleděl. Nedokázal si zvědovo chovám vysvětlit. Řekl to jen proto, aby ho ukolébal? Aby později, pokud v pořádku dorazí do Fort Huachuca, s tím vyšel na světlo a odsoudil ho ke zkáze?

Robert Stevens byl příliš nedůvěřivý na to, aby poznal, že Andy jeho kariéru zničit nechce. Stevens ve svém životě nezažil nic dobrého a to, čeho dosáhl, mu nespadlo do klína. Všechno si musel vybojovat.

I on se otočil a posadil se na židli, jež stála vedle stolu. V jeho hlavě se začal rodit plán, jak zabránit tomu, aby mu tito lidé zničili kariéru.

+ + + + +

Martin Mulligan a Tom Burrell pozorovali místnost zadními dveřmi. Smáli se a navzájem se plácali po ramenou.

„Ale jsme jim to dali,“ řekl Tom Burrell. „Ti se tu zase tak rychle neukážou.“

Ti dva muži si nevšimli napětí, jež panovalo v místnosti. Andy se na ně usmál. Byl rád, že se tam trochu zlepšila nálada.

Tom Burrell se rozhlédl a náhle se otázal: „Kde je Johnny? To ještě sedí na střeše?“

Předními dveřmi vyšel ven a něco zavolal na střechu, jenže odpovědi se nedočkal. Teprve nyní si Andy vzpomněl na to, co v šeru viděl. Vyběhl ven a začal hledat žebřík.

Tom Burrell již lezl po tyči, kterou opřel o stěnu. Několikrát se svezl, ale potom to dokázal.

Andy nalezl žebřík a s ním se rozběhl k budově stanice. Když jej opřel o stěnu, uslyšel přidušený výkřik.

Vylezl po žebříku nahoru.

Na střeše klečel Tom Burrell a držel v klíně hlavu svého přítele. Vyděšenýma očima pohlédl na Andyho a řekl: „Je mrtvý. Oddělali ho a nikdo z nás si ničeho nevšiml.“

Andy mlčel. Pomalu se k nim vydal. Mrtvý kovboj ještě pravou rukou svíral sedlovou brašnu, jako by ji nechtěl pustit ani po smrti.

Tom Burrell si všiml jeho pohledu a začal vzlykat. Chvěl se jako v horečce a chvíli to trvalo, než se uklidnil.

„Chtěli jsme něco dokázat,“ náhle řekl Tom Burrell. „Nechtěli jsme věčně jezdit za kravskými ocasy a vydělat si jen tolik, abychom se dvakrát za měsíc mohli opít. Chtěli jsme si někde koupit malý ranč.“

Chvíli mlčel, jako by se k něčemu musel probojovat. Pak poznamenal: „Náš rančer předevčírem jel do Tucsonu. Zůstali jsme na ranči sami s jeho ženou. Ostatní kovbojové byli u stáda. V příhodné chvíli Johnny odemkl trezor a vzal peníze. Já jsem dával pozor na to, aby nás nepřekvapila rančerka. Potom jsme nasedli na koně a odjeli pryč. Nezastavovali jsme se, jako bychom měli ďábla v patách. Jenže tady jsme se museli schovat před Apači. A teď je Johnny mrtvý. Všechno bylo zbytečné…“

Po tvářích mu tekly slzy, když se pokoušel rozevřít prsty svého mrtvého přítele. Nepodařilo se mu to však. Andy vytáhl z pochvy nůž a přeřezal řemínky sedlové brašny. Tom Burrell zvedl sedlovou brašnu a podal ji Andymu Carsonovi.

Andy si ji nechtěl vzít, ale Tom Burrell řekl: „Prosím, vezměte si tu brašnu, Carsone. Už ty peníze nechci vidět. V pevnosti je můžete odevzdat. Patří rančerovi Caseymu O’Malleymu.“

Andy přikývl a vstal. Společně odnesli Johnnyho Clarka k okraji střechy. Potom vzal zvěd mrtvého za ramena a pomalu slezl po žebříku. Dole jej položil do písku. Torna Burrella poslal k vyhořelé stáji. Doufal, že tam snad bude nějaký použitelný rýč, aby svému příteli mohl vykopat hrob.

Ostatní mezitím rovněž vyšli ze stanice a otřeseni hleděli na mrtvého kovboje. Jeho košile byla nad srdcem zbarvena krví. Skvrna však byla malá a ani nevypadala tak, že by ta rána mohla způsobit smrt toho mladíka.

Tom Burrell nalezl rýč, jehož násada byla napůl zuhelnatělá. Tázavě pohlédl na Andyho a ten ukázal na místo vedle dostavníku, kde již pod seschlým topolem stály dva dřevěné kříže.

Kovboj tam přišel a začal kopat.

Andy se otočil k ostatním.

„Měli bychom se snažit co nejrychleji odjet do pevnosti,“ poznamenal. „Zatím tady Apači s posilami nejsou. Za hodinu už možná bude pozdě.“

Poručík pohlédl na dostavník.

„Zapřáhněte koně, Haskinsi,“ řekl. Jeho hlas zněl energicky jako dřív.

„Víte co mi můžete!“ zavrčel kočí a odplivl si. „To si vážně myslíte, že bychom to mohli zvládnout s tím monstrem? S tím bychom mohli jet do Fort Huachuca, ale ne do Fort Crittenden. Myslel jsem si, že to tady znáte. Pak byste přece musel vědět, že s tím kočárem se v této hornaté krajině jet nedá.“

Poručík už mu chtěl začít nadávat, ale než mohl něco říct, předstoupil před něj Les Conway a usmál se na něj.

„Možná to půjde,“ poznamenal a mrkl na kočího. Duke Haskins to však hned nepochopil a zavrčel: „Jsem kočí já, nebo ty? Jestli si myslíš, že to půjde, tak s tím jeď ty!“

„Nebuď hned takový, marmaduku!“ opáčil Les Conway.

Kočí zrudl.

„Neříkej mi marmaduku!“ vykřikl zlostí bez sebe.

Les Conway na něj tak dlouho mrkal pravým okem, až Duke Haskins pochopil, že jeho spolujezdec má něco za lubem. Cosi zabručel, otočil se a posadil se na práh dveří.

Poručík Stevens zpozorněl. Chytil Lese Conwaye za rameno, otočil ho a zeptal se: „Vy navrhujete, že bychom měli je s tímto kočárem do Fort Crittenden?“

Průvodce zamyšleně pokýval hlavou.

„Bude to těžké,“ řekl. „Ale když ten dostavník potáhnete namísto těch šesti zastřelených koní, tak to půjde.“

Chvíli panovalo ticho a potom se Duke Haskins a Martin Mulligan rozesmáli. Andy Carson se jen tiše usmíval. Díval se na poručíka, jehož tvář se sevřela hněvem. A když se začala smát i Stella McMichaelová, otočil se a zmizel ve stanici.

Tom Burrell mezitím vykopal hrob a nyní se vrátil zpátky. Muži zvážněli. Všichni se vydali za kovbojem, který vzal svého mrtvého přítele do náruče a šel k hrobu. Když jej zakopal, přišel k hrobu starý Haskins a řekl několik slov z bible, která si ještě pamatoval. Tom Burrell na něj vděčně pohlédl.

Andy Carson vyvedl koně z ohrady. Andy osedlal svého šedáka. Obě sedla kovbojů Les Conway položil na jízdní koně.

„Dejte slečně McMichaelové koně Johnnyho Clarka,“ podotkl Andy a Tom Burrell a Les Conway přikývli.

„To máme jet na neosedlaných koních?“ otázal se poručík, jenž již znovu stál před stanicí.

„Nic jiného vám nezbude,“ odtušil Andy Carson. „Nebo chcete jet na sedle slečny McMichaelové?“

Robert Stevens si už pomalu zvykal na urážky. Mlčky se otočil a vybral si jednoho z tažných koní.

Stella McMichaelová odešla do stanice, aby se pak vrátila se dvěma těžkými taškami.

„Co s tím chcete dělat?“ užasle se otázal Andy.

„Jsou tam mé šaty, pane Carsone,“ řekla. „Ve Fort Huachuca není žádná krejčová. To si myslíte, že tam budu chodit pořád v těch samých šatech?“

Andy pokrčil rameny a přistoupil ke svému šedákovi. Ty ženské! Byli uprostřed apačského území a každou chvíli je mohli přepadnout a tato mladá dáma myslí jen na to, co si obleče ve Fort Huachuca!

Martin Mulligan si vzal dva tažné koně. Na jednoho z nich přivázal tašky Stelly McMichaelové, která mu za to věnovala svůdný úsměv.

Andy nasedl a počkal, až do sedel vylezou i ostatní. Zvedl ruku a tím dal znamení k odjezdu.

Když vedle sebe uviděl poručíkovu uniformu, bylo mu, jako by byl znovu v kavalerii. Zavrtěl hlavou. Už na to nechtěl myslet. Byl před ním nový život a chtěl ho začít, hned jak se dostane z této šlamastyky.

+ + + + +

Už po jedné míli začal kůň Dukea Haskinse kulhat. Vrazil si do kopyta ostrý kámen a Andy měl co dělat, aby mu jej vytáhl. Na tom koni však už Haskins jet nemohl.

„Je mi líto,“ poznamenal ke Stelle McMichaelové, „ale potřebujeme vašeho soumara.“

Stella McMichaelová měla na jazyku jedovatou odpověď, ale nic neřekla. Zřejmě pochopila, že to tak musí být, i když Andy byl přesvědčen o tom, že by ji víc rozrušilo, kdyby přišla o své šaty, než kdyby Haskinse zabili Apači.

„Můžete přece vaše tašky přivázat na Haskinsova koně. Snad poslední míle vydrží,“ řekl Martin Mulligan. Seskočil z koně a vzal tašky ze soumara.

Zvěd se otočil a opět vylezl na svého šedáka. Zuřil, protože nechtěl, aby to zvíře trpělo jen proto, že ta žena nechce přijít o své šaty. Věděl však, že proti tomu nemůže nic dělat. Nečekal, až bude hráč hotov. Pobídl šedáka ostruhami a zamířil k malému písečnému návrší, jež se vypínalo před nimi.

Slunce již stálo poměrně vysoko nad obzorem. Začínalo být horko.

Andy se rozhlédl po krajině, když dorazil na temeno kopce. Přivřel oči a zastínil si je dlaní.

Nemýlil se. Na obzoru viděl malé obláčky, jež se pomalu pohybovaly na jih. Když pohlédl na sever, uviděl jeden oblak prachu i tam. Byl větší než všechny ostatní a Andy soudil, že je nanejvýš tři míle od nich. Stoupaly vysoko k nebi. To znamenalo, že ti jezdci jedou pekelným tempem.

Zvěd na to upozornil ostatní. Stella McMichaelová se vyděsila. Přijela k němu a chvějícím se hlasem se zeptala: „Můžeme to ještě stihnout do pevnosti?“

Andy přikývl.

„Jestli povyhazujete věci ze svých tašek, tak bychom to stihnout mohli,“ odvětil ironicky. Potom však zvážněl a pobídl ostatní, aby zrychlili. V podstatě se neměli čeho bát, protože jejich koně byli odpočatí a do pevnosti to bylo nanejvýš pět mil. Za půl hodiny tam musí být.

Martin Mulligan jel na konci. Měl potíže s kulhajícím koně, který se nechtěl nechat táhnout. Neustále zaostával a po další míli už byl sto yardů za nimi.

Andy vrtěl hlavou nad takovou umíněností, ale nějaký důvod už hráč musel mít, když na sebe vzal to riziko. Pravděpodobně si od svého hrdinského činu sliboval příjemnou odměnu. Té by se však nedočkal, kdyby zemřel.

A navíc se Stella McMichaelová vůbec nestarala o to, co pro ni hráč dělá. Vyděšeně hleděla před sebe, jako by chtěla pohledem přitáhnout pevnost blíž.

Poručík mezitím přijel do čela. Tom Burrell, kočí a Les Conway se drželi těsně za ním. Žena poněkud zaostávala, protože na ostrou jízdu nebyla zvyklá.

Andy zůstal s ní, aby nepropadla panice. Uklidňoval ji a tvrdil, že nemají sebemenší důvod k nervozitě. Jejich náskok před Apači se nezmenšil.

Čas od času se Andy ohlédl přes rameno. Hráč byl houževnatý. I když už byl dvě stě yardů za ostatními, stále za sebou vlekl soumara.

Poručík Stevens se otočil a zvolal něco na ostatní. Andy tomu nerozuměl, ale potom to pochopil. Za malým písečným návrším, jež bylo před nimi, už museli vidět Fort Crittenden. Stella McMichaelová pobídla svého koně ostruhami do slabin a zvíře přidalo do kroku. Andyho šedák také zrychlil.

Zvěd byl rád, že se jim to podařilo, a jeho pozornost polevila. Potom však spatřil něco, co ho zneklidnilo.

Pod temenem návrší bylo několik seschlých keřů a na jeden z nich si právě chtěl sednout pták. Těsně nad ním však bleskově změnil směr a odletěl pryč.

Chopil se uzdy Stelly McMichaelové a strhl jejího koně.

„Stevensi! Haskinsi! Conwayi! Burrelle!“ křičel tak nahlas, jak jen mohl. „Zpátky! To je past!“

„Cože?“ řekla Stella a Andy z jejího hlasu vycítil hysterii. „Já nic nevidím.“ Zvěd křičel ze všech sil, ale ti čtyři muži nereagovali. Andy vytáhl remington a vypálil do vzduchu.

Muži už byli těsně před těmi keři. Když uslyšeli výstřel, otočili koně a vyděšeně se ohlédli.

V tom okamžiku vypuklo peklo.

Země jako by ožila. Z písku se zvedly snědé, prachem pokryté postavy a vítězoslavně vykřikly. Než se muži vzpamatovali, viselo několik rudochů na jejich koních a pokoušelo se je strhnout ze sedel.

Kočí Duke Haskins a kovboj Tom Burrell neměli šanci. Byli mrtví, ještě než vůbec pochopili, co se vlastně stalo. Starého kočího zasáhl tomahavk do hlavy a Andy i na tu vzdálenost viděl, jak jeho tvář zalila krev. V následujícím okamžiku seskočil z koně.

Ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a začal pálit na prachem pokryté postavy, jež stály u Haskinsova a Burrellova koně. Na Apače, kteří napadli poručíka a Lese Conwaye střílet nemohl. Existovalo totiž nebezpečí, že by trefil vlastní lidi.

Hráč mezitím přijel k němu. Hodil uzdu soumara Stelle a tázavě pohlédl na Andyho. Ten přikývl. Společně se mohli odvážit útoku. Ba dokonce museli. Pokud by totiž Apači zabili i poručíka a Lese Conwaye, klesly by jejich šance na nulu.

Pobídli koně a vyrazili k bojujícím mužům. Za jízdy stříleli.

Robert Stevens zuřil. Zdálo se, že nyní je ve svém živlu. Již zastřelil čtyři Apače. V očích mu plály plameny a Apač, který se na něj právě chtěl vrhnout, se vyděsil, když mu pohlédl do tváře. To zaváhám ho stálo život. Robert Stevens ho trefil naplno.

Apač byl odhozen, jako by jej zasáhla neviditelná pěst, a skácel se do písku.

Poručík přijel k Lesi Conwayovi, jenž se musel bránit proti třem útočníkům zároveň. Krvácel z mnoha ran. Stevens jednoho z rudochů udeřil pažbou koltu do hlavy a druhého trefil kulkou do zad.

Les Conway ztratil svůj revolver. Pravou rukou nemilosrdně svíral hrdlo rudocha. Apač se pokoušel osvobodit, ale průvodce dostavníku jej nepouštěl.

Ostatní bojovníci nevěděli, co mají dělat. Oba běloši bojovali s divokou posedlostí, která indiánům naháněla hrůzu. A k úpatí kopce nyní cválali další dva jezdci.

Neviděli jinou možnost než utéct. Kam však měli prchat? Počítali s úspěchem a nechali koně daleko. A pěšky bledým tvářím utéct nemohli.

Dva z nich se vyšvihli na koně bělochů, ale Andy Carson a Martin Mulligan je několika kulkami srazili dolů. Byli ještě třicet yardů daleko a Andy Carson nemohl nic udělat proti tomu, že poručík Stevens poraněné a omráčené Apače dorazil.

Když tam zvěd přijel, pouze na poručíka, který neutrpěl jediné zranění, vrhl pohrdavý pohled.

Andy se rozhlédl. Napočítal jedenáct mrtvých Apačů. S těmi dalšími, které zabil včera a v noci, jich bylo víc, než musel zastřelit za tři roky svého služby v kavalerii. Zhnuseně se otočil.

Martin Mulligan sjel z návrší pro Stellu McMichaelovou. Poručík Stevens stál na temeni kopce a ukazoval na druhou stranu.

„Pevnost!“ zvolal. „Slyšeli výstřely. Posílají nám sem jezdce!“

Když Robert Stevens uviděl uniformy, napjal se. Při tom pohledu mu otrnulo. Toto byl jeho domov. Patřil tam a ne k nějakému houfu civilistů, kteří si každý dělají, co chtějí. Už se neohlížel za ostatními, pobídl koně a rozjel se naproti jezdcům z pevnosti.

+ + + + +

Ve Fort Crittenden to vypadalo bezútěšně. Kavaleristé působili zpustle a rozladěně. Všude byly vidět stopy bojů a Andy pochopil, co se tam tak asi v poslední době dělo.

Jeremy Hawks, jeho starý přítel z dob ve Fort Huachuca, mu pověděl, že odrazili již tři útoky Apačů. Přesto nevěřil, že by měli šanci přežít následující týdny.

„Už tři dny se poblíž pevnosti neukázal žádný Apač,“ poznamenal. „Ale pochytali všechny, kteří vyjeli pro pomoc. A to byli ti nejlepší muži, které jsem znal. Já sám jsem unikl jen proto, že jsem včas odhalil past, kterou na mě nastražili. A musel jsem se vrátit. Vás určitě pustili jen proto, že jste tak jako tak ztraceni.“

Andy Carson pokrčil rameny.

„Tím si nejsem jist,“ řekl. „Tolik kvůli tomu riskovali. Skoro dvacet z nich přišlo o život. Stačilo jim přece jen nás zahnat na jih. Sami bychom jeli do Fort Huachuca.“

Andy na svého přítele vrhl pochybovačný pohled. Nedokázal si chování rudochů vysvětlit.

„Skoro to vypadalo, jako by nechtěli do pevnosti pustit nikoho, kdo unese zbraň,“ dodal. „Pravděpodobně už ztratili příliš mnoho lidí a již nemají dostatek bojovníků na to, aby pevnost mohli napadnout. Pokusí se ji vyhladovět.“

„To jim ale nepřekáží v tom, aby na nás čas od času zaútočili,“ řekl Jeremy Haws a pravou rukou ukázal přes palisády.

Andy pohlédl tím směrem a uviděl, že jeho domněnky byly správné. Rudochů bylo nejméně pět set. Nedokázal si představit, že to všechno jsou Apači. Kdyby to tak bylo, potom by to znamenalo, že všechny arizonské kmeny se sjednotily. Hawks mu podal dalekohled a Andy mezi Apači, kteří měli své koně mimo dostřel pušek v pevnosti, rozeznal i Šošony a Utahy. Rudoši museli spolknout hodně hořkých pilulek, když dokázali zapomenout na nepřátelství, která je odnepaměti rozdělovala.

Na kopcích okolo Fort Crittenden se objevovalo stále více jezdců a v poledne, kdy slunce stálo nejvýš, Andy odhadoval jejich počet na tisíc.

. Mnoho mladých vojáků bylo blízko hysterie, když poznali, že budou muset bojovat proti tak nesmírné přesile. Ani plukovník Selman nevěděl, co má dělat. Kdyby byl v pevnosti jen se svými vojáky, pokusil by se s nimi probít do Fort Huachuca, a pravděpodobně by se mu to s většinou jeho sto dvaceti jezdců povedlo. V pevnosti však bylo kromě vojáků také více než sto civilistů, kteří před povstalými Apači uprchlí do pevnosti.

Čtyřicet z nich bylo ochotno bojovat, ale chtěli především chránit své rodiny, což bylo pochopitelné. Plukovník Selman se je pokusil začlenit do svých setnin, ale nepodařilo se mu to. Spíše kavaleristy oslabili, než posílili.

Poručík Robert Stevens se hned po svém příjezdu se zápalem vrhl do nových úkolů. Plukovník Selman byl rád, že má po svém boku tak činorodého důstojníka, a napjatě poslouchal, co poručík říká na jejich situaci.

„Máme jen jedinou možnost,“ energicky řekl. „Jak jsem slyšel, už jste se o to pokusili, ale bez úspěchu. Musíme přivést pomoc z Fort Huachuca.“

Plukovník zavrtěl hlavou.

„Vyslal jsem tam své nejlepší muže,“ řekl rezignovaně. „A to jsme před několika dny nebyli obklíčení ani polovinou rudochů, kteří jsou na kopcích teď. Na to zapomeňte, poručíku. To je nemožné.“

„Máte nějaký jiný návrh?“ chladně se otázal Stevens.

Plukovník pokrčil rameny.

„Musíme doufat v to, že odpovědná místa ve Fort Huachuca si sama všimnou, co se tu děje. Musíme čekat, dokud nám nepošlou pomoc.“

Poručík Stevens pohlédl na ostatní důstojníky, kteří rovněž neviděli žádnou alternativu vůči jeho návrhu.

„Sám se samozřejmě hlásím pro tento úkol,“ řekl. „Ale kromě toho potřebujeme ještě nejméně deset dobrovolníků. Pokusíme se v noci rozjet do všech stran, abychom prorazili obklíčení. Aspoň jednomu se musí podařit přivést pomoc.“

Plukovník vstal a přikývl.

„Zkuste to, poručíku,“ řekl. „Přeji vám hodně štěstí.“ Bylo na něm vidět, že nevěří v úspěch té akce.

Robert Stevens se vydal hledat dobrovolníky. Kromě Andy ho Carsona, Jeremyho Hawkse a dvou mladých civilistů, kteří neměli rodiny, se ale nikdo nepřihlásil. Poručík zmizel v jednom baráku, aby se po půlhodině vrátil s pěti vojáky, kteří se postavili k ostatním čtyřem mužům.

„Jak se mu to podařilo?“ tiše se zeptal Jeremy Hawks. „A to nejsou ti nejhorší. Všechny je znám. Kdybych si musel někoho vybrat, vybral bych si ty samé. Vypadá to, že ten tvůj poručík má dobré oko.“ Jeremy Hawks se ušklíbl, protože dobře věděl, co si Andy o poručíkovi myslí.

Andy se s Jeremym Hawksem přihlásil, protože oba zvědové věděli, že jejich šance přežít jsou při té akci vyšší, než kdyby zůstali v pevnosti.

„Když se budeme držet spolu, tak to dokážeme,“ řekl Jeremy.

Poručík Stevens těm lidem stručně vysvětloval, jak si představuje výpad, ale Carson a Hawks ho téměř neposlouchali. Vymysleli si svůj vlastní plán. Zatímco ostatní společně odešli do jednoho baráku, Andy a Hawks se rozdělili. Hawks se chtěl rozloučit se svými přáteli a Andy se rozhodl, že si pečlivě prohlédne pevnost a bude pozorovat Apače, kteří čekají na kopcích okolo pevnosti. Nevypadalo to, že plánují útok na tuto noc.

V pevnosti panoval nepředstavitelný mumraj. Fort Crittenden byl v podstatě jen předsunutý bod a už posádka sto dvaceti mužů byla mimořádně početná. A navíc se na tom těsném prostoru mezi nacházel ještě stejný počet civilistů.

Tábořili všude možně. Malé nádvoří se stožárem bylo poseto stany. Kavaleristé si doslova museli razit cestu mezi ženami a dětmi, když chtěli z jedné strany pevnosti na druhou.

Stáje byly přeplněné a vypadaly tak, jako by je už týdny nikdo nečistil. Sířil se od nich nesnesitelný zápach. Andy Carson si musel zacpat nos, když šel ke svému šedákovi, který působil nervózně. Pravděpodobně se tam necítil ve své kůži. Poklepal mu po krku, aby jej uklidnil, a šel dál.

Několik civilistů znal. Byl tam i šéf stanice ze Sonoity. Andy ho pozdravil a pověděl mu, co se stalo na stanici. Muž zaklel, když se dozvěděl, že jeho stáj vyhořela, ale potom pokrčil rameny. Bylo jasné, že v nejbližší době tam stejně nebude moct odjet. Měl plné zuby nebezpečného života daleko od lidí.

Andy šel dál. Jeho cílem byla palisáda na jihu. Musel projít těsně kolem důstojnických baráků. Zároveň se přistihl při tom, že neustále pošilhává po dveřích, v nichž zmizela Stella McMichaelová, když přijeli do pevnosti.

Jako by vycítila jeho pohledy, objevila se mladá žena náhle ve dveřích a usmála se na něj. Přišla k němu a zavěsila do něj.

„Kam jdete, pane Carsone?“ otázala se. „Doprovodím vás.“

Zvěd se podivil. Nebyl z ní vůbec moudrý. Jednou mu připadala jako anděl, který by muži dokázal ze života učinit ráj, a potom zase byla chladnou, vypočítavou ženou, která všechno činila jen kvůli svému prospěchu.

„Ráda bych se vám omluvila, Andy,“ řekla a zastavila se. „Dnes ráno jsem se chovala velmi pošetile. Teď vím, co všechno se mohlo stát jen proto, že jsem za každou cenu chtěla s sebou vzít své šaty.“

Andy se usmál. Stella McMichaelová na sobě měla jiné šaty než ráno. Slušely jí. Do toho prostředí se sice nehodily, ale to jí zřejmě bylo jedno.

„Těch pěkných šatů by přece byla škoda,“ řekl s úsměvem.

„Nevysmívejte se mi, Andy,“ tiše odvětila. „Zachránil jste mi život a já vám za to chci poděkovat.“

Jako by svýma tmavýma očima propalovala toho muže, jenž stál před ní a v té chvíli si připadal poněkud bezmocně. Přiblížila se obličejem k jeho a potom Andy ucítil na ústech její plné, měkké rty. Instinktivně jí dal ruku kolem pasu a přitiskl ji k sobě. Přes košili cítil její teplá ňadra a na krátký okamžik zapomněl na všechno, co se kolem něj dělo.

Stella se ho pustila a svůdně se na něj usmála.

„Přijď ke mně dnes večer,“ poznamenala. „Kdo ví, kolik času ještě máme na to, abychom si užili života.“

Andy jí chtěl říct, co chce večer udělat, ale ona na jeho odpověď nečekala. Otočila se a rozběhla se zpět k baráku. U dveří se ještě jednou zastavila a zamávala na něj. Potom zmizela.

Andy byl jako omámený. Dosud takovou ženu nepotkal. Zkušenosti v tomto směru získával v tucsonských saloonech. Nebyla to ta nejhorší děvčata, ale se Stellou McMichaelovou se srovnat nedala.

Andy si předsevzal, že její pozvání přijme, jestli k tomu ještě někdy bude mít příležitost.

Šel dál a po schodech vylezl na ochoz. Pozdravil hlídkující kavaleristy a vyhlédl přes palisády. Musel přivřít oči, protože slunce již stálo nízko.

Apači na kopcích zapálili první ohně. Koně měli za kopci, pravděpodobně v lasových ohradách. Andy znal Apače dost dobře na to, aby věděl, jak se v takových situacích chovají. Jejich rozestavení mu napovědělo, že počítají s tím, že bledé tváře se pokusí vyslat několik mužů pro pomoc. Přes kruh obléhatelů by neproklouzla ani myš, natož člověk.

Za kopci stoupal k nebi kouř. To byl druhý kruh. Chtěli si být jisti, protože příliš mnoho záviselo na tom, že se nikomu nepodaří dostat z pevnosti.

Andy opustil ochoz a šel na nádvoří. Děti si s křikem hrály mezi stany, jako by neexistovalo žádné nebezpečí. Dospělí ještě byli klidní. To se však mohlo brzy změnit, pokud by zítra Apači zaútočili.

Andy hledal Jeremyho Hawkse, s nímž chtěl ještě hovořit. Nalezl ho u poručíka Stevense, který zvědovi vysvětloval, jak celou akci vymyslel.

Poručík se zarazil, když spatřil Andyho. Chvíli mlčel, ale když Andy nic neřekl, začal od začátku.

„Skupina přibližně dvaceti mužů bude krátce po půlnoci předstírat výpad na západ. Až se strhne boj, pokusí se nás deset vyrazit na všechny strany. Vím, že všem se to podařit nemůže, ale aspoň jednomu se to povést musí.“

„Prohlédl jsem si ležení rudochů, poručíku,“ řekl Andy. „Za kopci mají druhý kruh. Myslím, že lidé by to měli vědět, ať se podle toho mohou zařídit.“

Robert Stevens krátce přikývl. Jeho světlé oči nic neprozrazovaly o tom, co si myslel, ale přesto Andy cítil, že má něco za lubem. Stevens se otočil a vydal se ke stáji, kde se připravovali kavaleristé, kteří s nimi měli provést výpad.

„S tím chlapem něco není v pořádku,“ řekl Hawks. „Nevím, co to je, ale když jsem v jeho blízkosti, mám nedobrý pocit.“

Andy znal Jeremyho dost dlouho na to, aby věděl, že má vynikající instinkt. Většinou se v lidech nemýlil.

„Ach, kašlu na to,“ zabručel Hawks. „Nebudeme si kazit poslední hodiny života. Pojď do stáje. Mám tam v jednom tajném koutě láhev whisky. Myslím, že v této chvíli to bude jediná whisky v pevnosti.“

Andy se usmál. Proti whisky nic neměl. Kromě toho Hawks vždycky tvrdil, že v opilosti není smrt tak hrozná. Andy se ho nikdy nezeptal na to, jak to ví.

Přes box vylezli na půdu a rozhrabali seno. Hawks zpod jednoho uvolněného prkna vytáhl láhev a zuby ji otevřel. Korek vyplivl dolů do stáje, protože si byl jist, že nepřestanou pít, dokud v láhvi něco bude.

Andy si vždycky dal jen malý hlt, když Hawks vypil dva velké. Ten chlapík toho snesl jako kůň, aniž by to zpomalilo jeho reakce. Andy musel být opatrný. U něj se už alkohol projevoval - činil jej lehkomyslným. V opilosti podceňoval nebezpečí. Když byla láhev z poloviny vypitá, nechal Hawkse pít dál samotného. Po další půlhodině oba chrápali v seně. Prázdná láhev se skutálela z půdy dolů do stáje a spadla jednomu kavaleristovi před nohy.

Muž zaklel. Ne proto, že ho láhev téměř trefila, ale proto, že už v ní nebyla ani kapka.

+ + + + +

Andyho Carsona probralo řinčení řetězů. Dole ve stáji se sedlali koně a někdo se tam přidušeně bavil. Andy se ohlédl na Hawkse. Ten ještě stále ležel tak, jak usnul. Dýchal otevřenými ústy a času od času chrápal. Andy jej chtěl chytit za rameno a zatřást jím, ale vtom starý muž pootevřel oči a zamumlal: „Neboj, jsem vzhůru.“

Zívl a vydechl si.

Andy se ušklíbl.

„Chlape!“ řekl. „Hlavně měj zavřená ústa, až se budeme plížit mezi Apači. Jinak by tě ucítili i na sto yardů. A kdyby potom na nás začali střílet, tak bys vybuchl!“

Jeremy Hawks se zatvářil uraženě.

„Mně z huby nikdy netáhne,“ řekl. „A už vůbec ne po kořalce.“ Vstal, připlazil se k okraji půdy a slezl do boxu.

Kavalerista, jenž právě chtěl položit sedlo na svého koně, vyděšeně uskočil a sáhl po koltu.

„Zbláznil ses snad, Hawksi?“ poznamenal, když zvěda poznal. „Málem jsem tě teď oddělal.“ Ucítil pach whisky, jenž se linul od Hawkse, cosi řekl a rychle se otočil. „Kdes ten chlast vzal?“ Pohlédl zvědovi přes rameno a ustoupil stranou, když starý muž chtěl projít kolem něj.

„Do toho ti nic není, ty zelenáči!“ odsekl Hawks. „A zase se nevyděs, až z půdy spadne další láhev.“ Andy Carson, který právě slezl dolů, a kavalerista se na sebe usmáli.

„Přeju vám dnes v noci hodně štěstí,“ řekl. „Myslím, že ho budete potřebovat.“

„Děkuju,“ prohodil Andy. Rozhlédl se a potom se tiše zeptal: „Nevíš, co chce dělat poručík Stevens?“

„Vím,“ odpověděl kavalerista. „Pojede s námi a chce se pokusit prorazit s kaprálem Andrewsem. Vy chcete s Hawksem prorazit na sever, že ano?“

Andy přikývl. Proč by mu měl říkat, že s Hawksem chtějí prorazit na jih? Bylo to jedno. Poplácal vojáka po rameni a odešel z páchnoucí stáje. Venku byl vzduch podstatně lepší a Andy se zhluboka nadechl. Svítily hvězdy. Na nebi nebyl ani mráček. Díky bohu, dnes je nov, pomyslel si Andy.

Na kopcích okolo hořely táborové ohně Apačů a nocí znělo jejich bubnování.

Poručík Robert Stevens stál u velké brány, kterou měl být proveden výpad. Od stájí přicházeli se svými osedlanými koňmi kavaleristé a stavěli se před ním do řady. Andy slyšel, jak ostatním dává pokyny.

V pevnosti panovalo ticho. Děti spaly a dospělí upřeně hleděli na bránu. Věděli, že na úspěchu tohoto podniku závisí to, zda přežijí.

Ostatní muži, kteří měli prorazit obklíčením, čekali se svými koňmi za kavaleristy. Andy zavrtěl hlavou. Nikdo z nich podle něj neměl šanci. Soudil, že se nedostanou ani za první kruh obléhatelů. Bylo možné, že s sebou vezmou do říše smrti tři nebo čtyři Apače, ale k čemu to, když jich bylo nejméně tisíc?

Rozhlížel se po Jeremym Hawksovi. Bylo načase vyrazit. Stevens se o ně nestaral. Věnoval se pouze svým lidem, kteří stáli u něj a naslouchali jeho instrukcím.

Andy Carson pohlédl k důstojnickým barákům a náhle spatřil Stellu McMichaelovou, která vyšla z jedněch dveří. Po několika krocích zůstala stát. Od vlasů se jí odrážel svit hvězd a vypadalo to, jako by ji obklopovala stříbrná aura.

Andy si vzpomněl na její pozvání a teď zalitoval toho, že za ní nezašel a namísto toho popíjel s Hawksem. Vtom se přímo za ní objevil stín, a když na něj Andy hleděl delší dobu, poznal, že to je Martin Mulligan. Vyšel ze stejných dveří?

Zvěd ucítil bodnutí v hrudi, ale pak se probral z chmurných myšlenek. Copak na tu ženu má nějaké právo? Ne, určitě by s ní nemohl být natrvalo a navíc si nebyl jist, zda by to vůbec chtěl.

Někdo mu položil ruku na rameno.

Andy se otočil a spatřil šklebící se tvář Jeremyho Hawkse.

„Dej od ní ruce pryč,“ tiše řekl. „Jenom by ses spálil. Za nic nestojí. To poznáš, když se jí podíváš do očí. Je chladná a vypočítavá. Věř mi, chlapče.“

Nebylo pro něj snadné od té štíhlé postavy odtrhnout oči.

„Asi máš pravdu, Hawksi,“ řekl. „Ale takovou ženu, jako je ona, jsem ještě nepotkal.“

„To buď rád,“ zavrčel zálesák a zamířil ke kůlně u skladiště. Andyho vedl za sebou. Ještě se několikrát otočil, ale ta žena tam pořád stála. Teprve když dorazili ke skladišti, se pomalu vrátila do baráku.

„Možná čekala na mě,“ zamumlal Andy. Pozoroval hráče, ale ten ženu ignoroval.

„Pojď už,“ zavrčel Hawks. „Máme na práci důležitější věci než tu stát a hledět na hvězdy jako dva zamilovaní kocouři.“

Andy smlčel kletbu a vydal se za ním. V koutě kůlny měl Hawks všechno, co potřebovali. Převlékli se do kožených kalhot s třásněmi, které byly cítit ovčím sádlem. Potom se od pasu nahoru potřeli tmavohnědou mastí a uvázali si čelenky.

„Toto jsou mokasíny,“ řekl starý zálesák a podal Andymu pár měkkých kožených bot. Byly to polovysoké boty, které mu pasovaly, jako by v nich chodil odjakživa.

„Doufám, že na nás vojáci nezačnou střílet, až vyjdeme z kůlny,“ usmál se Andy. „Vypadáš jak indián. Nebyl snad tvůj otec.“

„Drž ten svůj zatracený zobák, Carsone,“ zaklel Hawks a tiše zvolal jedno jméno.

O několik vteřin později se ve dveřích objevila tvář nějakého vojáka. V prvním okamžiku vypadal vyděšeně.

„K čertu!“ prohodil uznale. „Málem jsem vás nepoznal. Ještě žes o sobě dal vědět, Hawksi!“

Pokynul jim rukou, ať jdou k němu, a vyhlédl ven, zda poblíž někdo není. Kůlny si však nikdo nevšímal. Zraky všech byly upřeny na bránu, jež se právě tiše otevřela.

Hawks a Carson se plížili k palisádě na jihu a kavalerista jim kryl záda. Jezdci u brány nasedli a pomalu vyjeli. Pokoušeli se být co nejtišší, ale Apači už si určitě všimli, že bledé tváře něco plánují.

Andy a Jeremy Hawks se spustili po lasu z palisády.

„Jestli vás zítra uvidím mezi útočníky,“ tiše na ně zvolal voják, „tak vás oddělám, jasné?“ Zasmál se a mávl na ně. Potom zmizeli v temnotě.

Kavalerista seběhl z ochozu a ještě stačil uvidět, jak se zavírá brána. Vojáci, kteří měli předstírat výpad, ještě chvíli čekali, než ostatní zaujali jejich pozice. Potom dal poručík Robert Stevens svým silným hlasem rozkaz k útoku.

Trubač zatroubil signál a od táborových ohňů se jako odpověď ozval jekot překvapených Apačů. Divokým cvalem malá kavalkáda vyrazila do kopců, a než se rudoši byli schopni zformovat, byli již kavaleristé mezi nimi a stříleli na všechno, co se pohnulo.

Potyčka trvala téměř pět minut. Přes dvacet indiánů tam zanechalo své životy a tucet jich byl více či méně zraněn.

Apači ječeli vztekem a zleva i zprava spěchali na bojiště, aby pomohli svým napadeným bratrům.

Poručík Stevens a kaprál Andrews vyčkávali. Ještě několik vteřin čekali a potom spatřili mezeru mezi dvěma táborovými ohni, v níž nebyl žádný rudoch. Přitiskli se ke krkům svých koní a vyrazili, jako by měli ďábla v patách.

V té vřavě si nikdo z Apačů nevšiml, že někdo pronikl jejich řadami. Když zazněl signál trubky k ústupu, opět uzavřeli vzniklé mezery.

Dvacet kavaleristů hnalo své koně zpět do pevnosti. V jejich tvářích se zračila spokojenost, když dorazili za palisády a zjistili, že neztratili jediného muže. Pouze jeden z nich byl zraněn kulkou na ruce.

Muži v pevnosti hleděli z ochozů do temnoty. Věděli, že teď už mohou jen doufat, že někomu z těch deseti odvážných se podaří dostat až do Fort Huachuca.

Jejich naděje utrpěly první ránu už po několika minutách. Na severu třeskly výstřely, načež se ozval pronikavý výkřik. Muži v pevnosti na sebe pohlédli a mlčky sklonili hlavu. Věděli, že tento křik v noci uslyší ještě vícekrát.

+ + + + +

Poručík Stevens a kaprál Andrews si včas všimli druhého kruhu Apačů. Sesedli a zacpali svým koním nozdry, aby nefrkali, až ucítí indiánské poníky.

Robert Stevens horečně přemýšlel, jak by se mohli nepozorovaně dostat kolem rudochů. Po chvíli dostal nápad. Přikročil ke kaprálu Andrewsovi a zašeptal: „Kaprále, nasedněte a pokuste se prorazit napravo od rudochů!“

Andrews na něj užasle pohlédl. To, co po něm Stevens požadoval, byla sebevražda.

„Ale poručíku…“ pokusil se odporovat.

„To je rozkaz, kaprále,“ sykl Stevens. „A jestli ho odmítnete provést, tak vás dostanu před válečný soud!“

Kaprál Andrews byl dostatečně dlouho v uniformě na to, aby věděl, co by to znamenalo. Kromě toho mu bylo jasné, když o tom tak přemýšlel, že má tak jako tak jen velmi malou šanci přežít.

Aniž se dál staral o poručíka, vytáhl se do sedla svého hnědáka a vyrazil. Z pouzdra vytáhl kolt a s řevem zamířil na místo, kde v temnotě tábořili Apači. Začal střílet a dva Apači, kteří mu chtěli skočit do cesty, dostali kulky do hrudi. Zastavili se v běhu, a než mohli klesnout na zem, srazil je hnědák.

Kaprál Andrews byl přesvědčen, že jede do náruče smrti, ale ke svému vlastnímu překvapení zjistil, že přežil. A že prorazil. Narovnal se a ohlédl se přes rameno.

V tom okamžiku se mu cosi horkého zavrtalo do zad. Kaprál Andrews už ani neměl čas zaklít. Byl mrtvý, ještě než se skácel ze sedla.

Aspoň tak už necítil, jak do něj Apači, kteří tam přiběhli, kopají a jak na něj plivou.

Padesát yardů od nich se poručík Robert Stevens plížil kolem nahlas si vyprávějících Apačů, kteří si mysleli, že útok bledých tváří již definitivně zastavili.

Robert Stevens se teprve o dvě míle dál odvážil vylézt do sedla svého koně. Další míli jel krokem, protože věděl, že v noci by dusot kopyt byl slyšet daleko.

+ + + + +

„K zemi!“ sykl Jeremy Hawks a stáhl Andyho k zemi. Oba ztěžka oddechovali, protože rychle utíkali, aby vzdálenost mezi pevností a ležením indiánů urazili ještě před očekávanou šarvátkou.

Ani ne dvacet yardů před nimi sedělo kolem nevelkého ohně několik Apačů, kteří naslouchali zvukům noci. Hawks mezi nimi rozpoznal i několik Šošonů a znovu se podivil, jak se Apačům podařilo získat tento kmen pro své válečné plány.

Náhle se nocí ozval hlas trubky a o okamžik později Andy uslyšel tlumený dusot kopyt.

Rudoši u táborových ohňů vyskočili, jako kdyby se mezi ně vrhla puma. Zmateně běhali sem a tam, než na ně cosi zvolal jeden podnáčelník.

Jeremy Hawks a Andy Carson také vyskočili. Ve všeobecném chaosu si rudoši neuvědomili, že se k nim náhle přidali další dva muži. Běželi tam bojovníci od vedlejších táborových ohňů. Všichni upřeně hleděli na místo, kde propukl zuřivý boj. Nocí hvízdaly kulky a mezi výstřely se ozývaly divoké výkřiky vojáků.

Podnáčelník po krátkém váhání věděl, co má dělat, cosi řekl a mávl směrem k oběma zvědům.

Andy se vyděsil, ale Jeremy Hawks zvedl ruku a odpověděl tomu indiánovi hrdelním hlasem: „Enju.“

Bojovníci se vydali pryč. Chtěli pomoci svým pokrevním bratrům.

„Co to bylo?“ tiše se zeptal Andy. „Mluvil příliš rychle. Skoro jsem mu nerozuměl. Jeremy Hawks se usmál.

„Máme dávat pozor na to, aby se přes nás neproplížila žádná bledá tvář,“ řekl a tiše se zachechtal. Potom však zase zvážněl. Nebyli jediní, kdo zůstal na svém stanovišti, a kdyby se k nim přiblížili další, rychle by si všimli, že to jsou běloši.

Oba zvědové se snažili zůstat mimo kruh osvětlený plameny. Yard za yardem se blížili dál. Občas se zastavili a napjatě hleděli na bojiště. Kolem pobíhali rudoši od jiných ohňů a oba zvědové měli co dělat, aby se jim vždy včas vyhnuli. Bylo jim jasné, že to nebude dlouho trvat a indiáni si jejich podivného chováni všimnou.

Opět se ozvalo troubení trubky. Kavaleristé se vydali zpět do pevnosti. Doprovázel je vzteklý jekot rudých bojovníků. Zaznělo ještě několik salv, ale potom ryk boje utichl.

Jeremy Hawks a Andy Carson věděli, že teď pro ně nastala chvíle pravdy. Okolnosti jim přály. Bojovníci hleděli na sever, odkud se vraceli jejich bratři. Chtěli se od nich dozvědět, co ten boj znamenal.

Nikdo z nich si nevšiml bělochů, kteří se plížili jejich řadami v přestrojení za Apače. Když se ostatní bojovníci konečně vrátili, nikoho z nich nenapadlo, že v táboře je o dva muže méně.

První kruh obléhatelů tedy překonali. Andy a starý Hawks však věděli, že skutečné nebezpečí je teprve před nimi. Teď už jim žádný předstíraný výpad nepomůže, to si dobře uvědomovali.

Nalezli malou prohlubeninu, v níž se skryli. Museli ještě nějakou dobu čekat, než se rozruch utiší. Po několika minutách uslyšeli výstřely, které padly někde na severu.

„Jednoho dostali,“ zavrčel Hawks. „A nebude to poslední. Jsem zvědavý, jestli se to poručíkovi podaří.“

Andy mlčel. Chtěl se soustředit na to, co je čeká, ale nedokázal ze svých myšlenek zahnat obraz Stelly McMichaelové zalité svitem hvězd.

Vyděsil se, když Jeremy Hawks náhle řekl: „Další. Teď už mají dva.“

Výstřely se ozvaly ještě několikrát.

Potom Jeremy Hawks zabručel: „Myslím, že jsme jediní, koho ještě nedostali. Je načase zmizet.“ Tiše vstali a vydali se dolů z kopce. V druhém kruhu obléhatelů nehořel žádný táborový oheň. Starý Hawks však byl zkušený muž. Ten rudochy vycítil, i když je neviděl, ani neslyšel. A to se stalo i teď. Zavětřil a náhle se zarazil.

„Jsou to nejméně čtyři muži,“ zašeptal. „Musíme doprava. Možná se nám podaří zjistit, jak velké jsou mezery mezi jejich jednotlivými stanovišti.“

Po další půlhodině leželi za nízkým písečným valem a pozorovali jednoho indiána, který hlídal sem a tam mezi dvěma tábory. Když dorazil k jednomu z nich, vždycky se tam na chvíli zastavil a prohodil pár slov s ostatními.

To byla jejich šance.

Andy mezitím objevil poníky Apačů. Poněkud jej vyděsilo, když uslyšel tichý šramot. Potom však v jednom místě zachytil pohyb, který mu prozradil, že tam je poměrně velké stádo koní.

Hlídající rudoch právě dorazil k jednomu táboru.

Andy a Jeremy Hawks vyrazili. Pokoušeli se být co nejtišší, ale šramot písku pod jejich nohama jim připadal tak hlasitý, že jej muselo být slyšet až v pevnosti.

Z tábora indiánů se ozýval smích. Bojovníci se pravděpodobně již těšili na následující den, kdy budou moct zmasakrovat celou pevnost.

Andy Carson a starý zvěd využili příhodného okamžiku. Vyskočili a přikrčeni běželi dál, dokud se neocitli v bezprostřední blízkosti malého údolí, v němž Andy viděl koně.

Podle tichých zvuků, jež se odtam ozývaly, poznali, že Andy se nemýlil. Dál se plazili, protože věděli, že poníci jsou určitě hlídáni. Na okraji údolí zůstali ležet, dokud se jim neuklidnil dech. Pokoušeli se uvidět něco v temnotě a hlavně objevit hlídače koní. Moc jim to však nepomohlo.

„Možná nenechali u koní žádné hlídky, protože věří, že se tak jako tak nikomu nepodaří prorazit,“ zabručel Hawks.

Andy zavrtěl hlavou. Ne, to by Apači nikdy neudělali. Ti nikdy nenechávali své koně bez stráží.

„Nemůžeme čekat až do rozednění,“ zašeptal Jeremy Hawks. „Musíme to risknout.“

Andy věděl, že starý zálesák má pravdu. Museli se pokusit hlídače přemoci neslyšně, kdyby se tam přece jen objevil.

Poníci neklidně couvali, když se plížili ke stádu. Andy si vyhlédl jednoho velké zvíře, které mu připadalo poměrně klidné. Vytáhl zpoza opasku ohlávku a nasadil mu ji. I potom poník zůstal klidný. Andy byl se svou volbou spokojen.

Ohlédl se na Jeremyho Hawkse - a strnul.

Za starým zvědem, jenž rovněž navlékal jednomu poníkovi přes hlavu ohlávku, stál Apač! Měl zdviženou pravou ruku, v níž se mu ve svitu hvězd leskl široký nůž.

V prvním okamžiku chtěl Andy vykřiknout a varovat ho, ale potom sevřel rty. Kdyby se jim nepodařilo toho muže vyřídit neslyšně, byli by oba ztraceni.

Andy doufal, že Hawks si toho indiána všimne sám, ale zálesák byl příliš soustředěn na poníka, jenž neklidně poskakoval na místě, a teprve v poslední vteřině uslyšel tichý šramot.

Chtěl se otočit, ale již bylo pozdě.

Rudoch ho vší silou bodl.

Jeremy Hawks smlčel výkřik, když mu široký nůž zajel do pravého boku. Připadalo mu to, jako by ho ten nůž rozpůlil na půlky. Chtěl zvednout pravou ruku a bránit se, ale nedokázal to. Celou pravou stranu těla měl ochromenou. Cítil, jak mu po boku teče krev, a pak se ta hrozná bolest ozvala ještě jednou, když rudoch vytáhl nůž z rány, aby ho bodl ještě jednou.

Andy prvnímu útoku zabránit nemohl. Potom však přiběhl k bojovníkovi, vytáhl zpoza opasku revolver a udeřil jeho pažbou rudocha do hlavy. Indián se tiše zhroutil do písku, ani nezasténal. Pravou ruku již měl zvednutou k dalšímu útoku, jako by ještě chtěl provést příkaz mozku. Pak se mu však otevřela dlaň a nůž mu spadl na zem.

Jeho prsty se zaryly do písku. Andymu to připadalo, jako by se vší silou pokoušel udržet naživu.

Silný úder mu však rozdrtil lebku a jeho duše již byl na cestě k Manitouovi.

Andy se sklonil ke starému Hawksovi, jenž s tváří zkřivenou bolestí seděl na zemi. Tiše klel a nadával si do zelenáčů. Dlaň měl přitisknutou na ránu, ze které vytékala krev, jež mu již zbarvila kalhoty.

„Vstaň, Jeremy,“ řekl chladně Andy. „Nedělej tolik cavyků kvůli takovému škrábnutí.“

„Nech mé tu ležet, chlapče,“ zasténal starý muž. „Jeď a snaž se ve zdraví dostat do Fort Huachuca.“

„To by se ti tak líbilo,“ opáčil Andy. „Ty si tu budeš pohodlně ležet a pak za mnou pošleš hordu Apačů. To určitě. Pojedeš několik mil se mnou, ať rudoši hned nevědí, která bije.“ Chytil starého zvěda pod paže a zvedl ho. Pak mrtvému Apači strhl košili z těla a ovázal jí Hawksovi zranění. Zatím to muselo stačit. Potom zálesákovi pomohl na hřbet poníka, kterého si vybral pro sebe. Věděl, že bude lepší, když Hawks pojede na klidnějším zvířeti, protože neměl dost sil na to, aby krotil vzpurného koně.

Jeremy Hawks se bolestí kousal do rtů. Bojoval proti mdlobám, které se o něj pokoušely. Připadalo mu, že bolest se mu šíří do celého těla. Jen podvědomě vnímal, co se kolem něj děje.

Andy Carson pracoval rychle. Vzal mrtvého indiána a naložil jej na hřbet poníka, kterému Hawks nasadil ohlávku. Nato se vyšvihl za něj a druhého koně vzal za uzdu.

Po boji tam nezůstaly žádné stopy. Poníci všechno rozdupali. Andy doufal, že Apači nebudou hned nedůvěřiví, když si všimnou, že hlídač a dva poníci zmizeli. Bylo pravděpodobné, že to ještě chvíli bude trvat, než si kvůli tomu začnou dělat starosti, protože při zmatku obléhám se takové věci prostě stávaly.

Po chvíli Andy zastavil svého poníka a shodil mrtvého indiána na zem. Pak seskočil z koně a rukama v písku vyhrabal díru, do které potom strčil Apače, načež ho zase zahrabal. Trvalo mu to čtvrt hodiny, ale Andy doufal, že se to vyplatí. Věřil, že pokud jej budou pronásledovat, tak je tento pohřbený bojovník na nějakou dobu zdrží.

Jeremy Hawks na poníkovi vrávoral. I ten klidný kůň znervózněl kvůli pachu krve a Andy ho musel držet za ohlávku, aby nevyrazil pryč.

„Musíš to vydržet, Jeremy!“ poznamenal. „Pomysli na ženy a děti v pevnosti!“

Starý zvěd něco zamumlal, ale Andy si nebyl jistý, zda mu Hawks rozuměl. Nasedl a vyjel. Hawksova poníka vedl za sebou.

Před sebou viděl na obzoru šedý pruh, jenž oznamoval nový den. Bylo jasné, že za hodinu bude světlo, a do té doby musel Andy urazit k nízkému hřebeni, jenž se tyčil mezi Fort Crittenden a Fort Huachuca.

Stále se ohlížel na Jeremy ho, jenž měl zavřené očí a křečovité se držel hřívy poníka. Jízda pro něj musela znamenat neuvěřitelné vypětí. Když nad hory vyšlo slunce, odbočil zvěd na jih, kde viděl úzké koryto. Bylo to Rio Canelo, v němž tekla voda jen na jaře.

Andy to koryto dobře znal a byl odhodlán jet dál v něm. Poníkům beztak bude vyhovovat jeho kamenité dno víc než volný písek, uvažoval, a kromě toho tam nezvíří tolik prachu.

Když poníci sklouzli po šest stop vysokém břehu dolů, spadl Jeremy náhle ze svého koně na zem. Andy k němu okamžitě přiskočil a obrátil jej na záda. Rána krvácela stále silněji. Zálesák byl v bezvědomí. Dál už jet nemohl. Andy věděl, že ho nemůže zvednout zpátky do sedla.

Co dělat?

Věděl, že má jednom jedinou možnost. Musí svého starého přítele Jeremyho Hawkse nechat tady, pokud chce Fort Crittenden zachránit před zkázou.

Břeh byl na místě, kde se poníci svezli dolů, utržený. Při pohledu na něj Andyho něco napadlo. Šel kousek podél koryta a potom našel to, co hledal. Vrátil se zpět a vzal starého zvěda, jenž byl stále v bezvědomí, do náruče. Pak ho přinesl na to místo, které si předtím vyhlédl.

Břeh zde byl převislý a nehrozilo, že se urve, protože jeho horní část byla ze skály, kterou za mnoho let podemlela voda.

Andy položil starého zvěda pod břeh a pak se mu podíval na ránu, jež vypadala hrozně. Doufal, že nezasáhla ledviny. Potom ale zavrtěl hlavou. Hawks by to nevydržel až tam, kdyby nůž zasáhl vnitřní orgány.

Z obou čelenek Andy udělal nový obvaz, jímž po několika minutách zastavil krvácení. Několik kapek vody Hawkse zase probralo. Udiveně hleděl kolem sebe. Když uviděl Carsona, usmál se.

„To mi ale dalo, co?“ tiše prohodil. „Nejsem zrovna nejmladší.“ „Hawksi,“ řekl Andy. „Poslouchej. Musím…“

Starý zvěd pozvedl levou ruku.

„Už dávno jsi měl sedět na poníkovi, chlapče,“ řekl. „Vím, že na mě nezapomeneš. Budu tu na tebe čekat.“

Andy mu dal obě láhve s vodou. Sám na těch posledních dvacet mil vodu nepotřeboval. Ještě jednou zálesákovi stiskl ruku a navršil před Hawksem hromadu písku, takže ho téměř nebylo vidět.

„Dnes večer jsem zpátky!“ zvolal a začal zametat stopy poníků. Pracoval velmi pečlivé, protože příliš dobře věděl, jak skvělí jsou Apači stopaři. Vrátil se na místo, kde odbočil na jih k řece, a pustil se přímo k horám.

Při tom nebral ohledy na to, že poníci zviřovali mračna prachu. Za půl hodiny je vystřídal. Vybrali si dobrá zvířata. Kdyby to tempo udrželi, mohl ve Fort Huachuca být nejpozději za čtyři hodiny.

+ + + + +

Slunce spalovalo krajinu. Andymu tekl po zádech pot, nevšímal si však toho. Soustředil se na cestu, po které jel. Musel přivřít oči, aby vůbec něco viděl, protože slunce mu svítilo přímo do tváře.

Za hodinu dorazil k horskému hřebeni a další hodinu mu trvala cesta přes hory.

Poníci už byli o něco pomalejší, ale ještě ani zdaleka nebyli vyčerpaní. Věděl, že do Fort Huachuca vydrží, pokud je nebude hnát příliš rychle.

Za kopci na obzoru již ležel Fort Huachuca.

Andy věděl, že z vrcholů těch kopců, jež byly pět mil daleko, by již pevnost mohl vidět. Byl si jist, že nyní ho už nic nezastaví a že ani Apači, kteří jej možná pronásledují, už ho nedoženou.

Zastínil si oči dlaní a rozhlédl se po krajině. Bylo docela dobře možné, že narazí na hlídku. Ještě před třemi měsíci při hlídkách doprovázel kavaleristy.

Vystřídal koně a vyrazil. Zvířeti stačil tlak stehen a poslechlo.

Okamžik nedával pozor na cestu a náhle se ozvalo chřestění, jež jej překvapilo stejně tak jako poníka.

Zvíře vyskočilo do vzduchu a potom uskočilo stranou. Ač se Andy snažil sebevíc, nepodařilo se mu udržet na jeho hřbetě. Sletěl do písku a uzda mu vypadla z ruky. Levou rukou křečovitě sevřel laso, za nějž vedl druhého poníka. Věděl, že jeho šance dorazit do pevnosti by podstatně klesly, kdyby koně odběhli.

Nepustil se, i když ho zvíře vleklo pískem. Při tom utrpěl mnoho šrámů.

Náhle se poník zastavil. Andy už si chtěl oddechnout, ale vtom kůň vykopl a zasáhl jej předním kopytem do levého předloktí.

Andy vykřikl. Chtěl, nechtě se musel pustit uzdy. S tváří sevřenou bolestí vstal a chtěl se rozběhnout za poníkem. Bolest v levé ruce jej málem připravila o rozum. Ruku měl volně svěšenou a nedokázal ji zvednout o jediný coul.

Přibližně padesát yardů od něj se poníci zastavili. Hleděli na něj. Andy šel pomalým krokem k nim, ale blíž než na deset yardů se nedostal. Potom zvedli ocasy a odběhli. Při jeho pátém pokusu se už nezastavili a zmizeli v oblaku prachu.

Andy nadával. To mu tak ještě scházelo. Teď musí posledních deset mil urazit po svých. A lidé ve Fort Crittenden a Jeremy musí na pomoc čekat o několik hodin déle.

Aniž by se otáčel za poníky, vydal se Andy k pevnosti. Ochromená ruka mu překážela, a teprve když si udělal smyčku z opasku, do níž ji mohl strčit, mohl zrychlit.

Vedro bylo stále větší a vysušovalo mu patro. Po tváři mu tekl pot, jenž vytvářel stružky v prachu, jímž byl pokryt. Andy byl rád, že nemá na nohou holínky, ale mokasíny. Šetřily mu nohy, a to bylo v té chvíli nejdůležitější.

Protože si z opasku udělal smyčku, musel kolt držet v ruce. Snad to bylo bezpečnější, protože každým okamžikem se před ním mohl objevit chřestýš nebo nějaká jiná jedovatá havěť. Té bylo v kraji kolem dost a dost.

+ + + + +

Apači, kteří si za ranního šera přišli k lasové ohradě pro koně, se sice chvíli divili, že tam hlídač není, ale potom se o to nestarali. Vzali si své poníky a vyjeli ke kopcům, kde se shromažďovali k útoku.

Teprve když jeden mladý Apač nenalezl svého koně, zneklidněli. Zmizení hlídače už se nedalo přejít pokrčením ramen. Potom ten mladý bojovník objevil stopy kopyt, jež vedly z ohrady do pouště, a okamžitě se po nich pustili tři Apači. Když asi po jedné míli narazili na zahrabané tělo hlídače, vrátili se s jekotem do tábora a pověděli všem o svém objevu. Hned se o tom dozvěděli i náčelníci.

Bylo jasné, co to znamená. Pokud by se jim nepodařilo ty dvě bledé tváře dostihnout ještě před Fort Huachuca, objeví se tam ještě před soumrakem několik setnin kavaleristů a boj o Fort Crittenden by byl rozhodnut ve prospěch bělochů.

Tři nejlepší jezdci Apačů s šesti prvotřídními koňmi se jen o několik minut později pustili do pronásledování dvou bělochů, kterým se pod rouškou noci podařilo proplížit jejich řadami.

Náčelníci věděli, že pronásledovatelé by museli mít velké štěstí, aby ty bledé tváře ještě dostihli. Bylo pravděpodobné, že se jim to nepodaří. A tak se rozhodli napadnout pevnost co nejrychleji všemi silami, které měli k dispozici. Až přijedou vojáci, najdou jen kouřící trosky pevnosti a skalpovaná těla, taková byla jejich představa. A pokud bude situace příznivá, mohli by kavaleristy při návratu do Fort Huachuca napadnout a potřít je.

Náčelníci Apačů, Šošonů a Utahů si věřili, když dávali pokyn k útoku. Hrdě hleděli na téměř tisíc bojovníků, kteří čekali na okolních kopcích jen na to, aby mohli Fort Crittenden smést z povrchu zemského.

Země se zachvěla při jekotu z tisíce hrdel, když nejvyšší náčelník pozvedl svůj velký, péry ozdobený oštěp a mávl jím.

Muži v pevnosti sledovali přípravy indiánů a připravili se na první útok. Ještě se nevzdávali naděje, že někomu z těch deseti mužů se podařilo prorazit obklíčení. Možná už touto dobou bude v sousední pevnosti.

Potom však již neměli čas o tom dál přemýšlet. Apači zaútočili s nezkrotnou divokostí. Utrpěli velké ztráty, ale to je jen rozběsnilo ještě víc. Nastal jeden z nejkrvavějších dnů v dějinách Arizony.

+ + + + +

Andy dýchal jen ztěžka. Nadechoval se pouze krátce, protože kdyby se nadechl zhluboka, cítil by se, jako kdyby nasál do plic horký kov.

Už se nepotil. Jeho tělo bylo naprosto vysušené. Rty měl opuchlé a popraskané. Oči měl zarudlé kvůli slunečním paprskům a na ramenou se mu již loupala kůže.

Hlava ho bolela tak, že mu to připadalo, že každou chvíli praskne. Neměl klobouk, aby se chránil před sluncem, ani šátek.

Slunce již bylo v nadhlavníku a široko daleko ani stopa stínu. Andy běžel indiánským během, ale po několik stech yardech zpomalil, protože ho začala bolet ruka.

To nejhorší byl zvířený prach kolem. Pronikal mu do nosu, do očí a do úst. Při každém nadechnutí měl pocit, že polyká libru toho zatraceného prachu. Ztratil jakýkoli pojem o čase. Minuty se protahovaly do hodin, a když už si myslel, že se zase bude muset zastavit, všiml si, že urazil jen několik set yardů.

Pod podrážkami mokasín cítil horký písek. Pálily ho nohy.

Neustále zavíral oči a naslepo šel dopředu. Když je otevřel, viděl fata morganu. Viděl zelené louky a modrá jezera. To však ignoroval.

A když před sebou spatřil jezdce, znovu zavrtěl hlavou a zavřel oči. Když je potom zase otevřel, pořád tam byl.

Nejprve to byl jen černý bod, který jako by plaval v tetelícím se vzduchu. Rychle se blížil a Andy Carson si pro jistotu lehl na zem. Poznal, že to není Apač. Měl na sobě prachem pokrytou uniformu.

Andy Carson vyskočil a vrávoravým krokem se rozběhl jezdci naproti. Chtěl křičet, ale z hrdla se mu vydralo jen zasípání. Klopýtl a klesl na kolena. Ztěžka se posbíral ze země.

Zanícenýma očima hleděl na blížícího se jezdce.

Ten zastavil svého koně přibližně padesát yardů před Andym Carsonem. Andy na něj užasle hleděl. Nevěřil vlastním očím.

Jezdec vytáhl ze sedlového pouzdra pušku a namířil na něj.

Andy byl neschopen pohybu. Potom si však uvědomil, že jezdec ho považuje za Apače.

„Já nejsem Apač! Jsem běloch!“ vykřikl a tentokrát jeho hlas zněl silněji.

Muž s puškou přijel blíž. Stále na něj mířil a zdálo se, že je velmi nedůvěřivý. Andy mu neviděl do tváře, protože hleděl proti slunci.

„Jsem Andy Carson!“ vykřikl znovu. „Musím do Fort Huachuca, abych odtud přivedl pomoc do Fort Crittenden!“

„Já vím, kdo jsi, Carsone!“ zvolal ten muž a Andymu, přestože bylo vedro, náhle přeběhl mráz po zádech.

33

Zastavil se, jako by narazil do neviditelné zdi.

Poručík Robert Stevens!

Takže i jemu se podařilo prorazit obklíčením! Jenže na koni už přece musel dávno být ve Fort Huachuca!

Andymu Carsonovi náhle spadly klapky z očí. Najednou již věděl, co to všechno znamená. A pochopil také, že ještě nikdy v životě nebyl tak blízko smrti jako teď.

Poručík Stevens ho totiž chtěl zastřelit!

Andy chtěl něco říct, jenže měl stáhnuté hrdlo. Mávl pravou rukou a vyhrkl několik slov.

„A těch dvě stě lidí ve Fort Crittenden? Všechny je zmasakrují, pokud jim nepřivedeme pomoc!“

Poručík Stevens se pronikavě rozesmál. To již nebyl normální smích a Andy takový smích ještě nikdy neslyšel. Andy zvedl ruku. Úplně zapomněl, že v ní drží revolver. Stevens si myslel, že na něj chce vystřelit. To, že vzdálenost mezi nimi je na trefu z revolveru příliš velká, mu nedošlo.

Stevens zvedl pušku a vypálil.

Kulka se zavrtala do písku těsně před Andym. Z místa vytryskl gejzír prachu.

Zvěd pustil kolt na zem.

„Neudělej nějakou hloupost, Stevensi!“ zasípal. „Mysli na ty ženy a děti ve Fort Crittenden!“

Robert Stevens přijel blíž. Nyní mu již nehrozilo nebezpečí. Ten nenáviděný zvěd byl bezbranný. Prudkým pohybem hlavní mu pokynul, aby ustoupil několik yardů stranou.

Andy okamžitě poslechl. Viděl Stevensovy oči, v nichž se zračila posedlost, a věděl, že by mu stačil sebemenší podnět na to, aby vystřelil.

„Neměly utíkat do pevnosti,“ chladně řekl Robert Stevens a Andymu teprve po chvíli došlo, že tím myslí ty ženy a děti. „Pak by teď nemusely zemřít s těmi, kteří mě chtějí zničit.“

„Nikdo vás nechce zničit, Stevensi!“ zvolal Andy. „To si jenom namlouváte ! Řekl jsem vám přece už ve stanici, že nemám zájem vás z něčeho obviňovat!“

Na okamžik se Robertu Stevensovi projasnily oči. Užasle hleděl na zvěda. Potom se mu však do nich vrátil onen šílenství prozrazující lesk a na rtech se mu objevil úsměv.

„Ty mě neobalamutíš, Carsone,“ poznamenal. „A i kdybys mlčel, řekne o tom Stella svému otci a on jí všechno uvěří.“

„Ne, když všechno popřu,“ honem opáčil Andy. Kdyby jen mohl poručíka nějak přesvědčit! Neměl strach o svůj život. Příliš často se ocital v nebezpečí na to, aby se teď o něj bál. Myslel na lidi, kteří se možná už v té chvíli zoufale brání proti Apačům. A myslel na Jeremyho Hawkse, jehož opustil a jenž s těžkým zraněním zůstal ve vyschlém korytě a s důvěrou v něj čeká na jeho návrat.

„To říkáš teď, Carsone,“ sykl poručík, „ale až budeme ve Fort Huachuca, bude všechno rázem vypadat jinak.“

„Buďte přece rozumný, poručíku,“ odvětil Andy. „Pomyslete na ty ženy a děti! Jestli včas přivedete pomoc pro Fort Crittenden, nebude už tomu směšnému incidentu ve stanici nikdo přikládat důležitost. Pak se stanete hrdinou celé Arizony.“

Andy doufal, že poručíka tímto způsobem přesvědčí, ale nepovedlo se mu to. Se Stevensem nebylo možné mluvit. Vytřeštěnýma očima hleděl jako by skrze něj. Andy se pokusil o krok odstoupit, ale vtom poručík zase zvedl pušku.

Zničehonic vypálil a kulka minula Andyho jen těsně. Zvěd věděl, že mu teď jde o život. Vyrazil a přikrčen zamířil k poručíkovu koni. Jako by se mu vrátily síly. Po jeho předchozí malátnosti již nebylo ani stopy.

Robert Stevens otočil svého koně a odcválal pryč. Andy okamžitě změnil směr. Teď běžel k místu, kde ležel jeho revolver. Sklonil se pro něj, právě když Stevens zastavil koně a znovu vystřelil.

Kulka přeletěla nad ním.

Andy ležel v prachu a pečlivě mířil. Přitom viděl, že poručík se celý chvěje. Stevens nebyl psychicky v pořádku. Pak zvěd zmáčkl spoušť. Zaklel, když viděl, že kulka se zavrtala zhruba deset yardů před koněm do písku. Nemířil dost dobře. Ta vzdálenost prostě byla na kolt příliš velká.

Stevens se rozesmál. Opět zvedl opakovací pušku a začal pálit ránu za ranou. Andymu se dostal písek do očí.

Zvěd vyskočil, rozběhl se a začal kličkovat. Rozhlížel se po místě, kde by se mohl skrýt. V okruhu několika set yardů však byla jen plochá poušť.

Jedna z kulek jej škrábla na levém nadloktí. Ruka mu vypadla ze smyčky. Andy vykřikl a klopýtl. To mu pravděpodobně zachránilo život. Další kulka mu totiž přeletěla těsně nad hlavou.

Ty výstřely přece musí slyšet ve Fort Huachuca, pomyslel si na okamžik, ale potom zase vyskočil a běžel dál.

Robert Stevens ho velkým obloukem objel a dál na něj pálil. Zvěd od svého neúspěšného pokusu trefit poručíka nevystřelil. Doufal, že Stevens díky tomu zlehkomyslní a přijede blíž. Stevens však byl opatrný. Nepřiblížil se ke zvědovi na víc než na padesát yardů.

Andy přemýšlel, jak dlouho si s ním šílený Stevens bude takto pohrávat. Viděl, že nemá sebemenší šanci, a tak zůstal stát. Také poručík zastavil svého koně. Stál nyní proti slunci, a tak nemohl vidět, co viděl Andy.

Za poručíkem se na obzoru objevil oblak prachu, který se rychle blížil. Nebylo pochyb. Apači. Kdo jiný by mohl přijíždět ze západu?

Andy Carson se ptal, zda má smysl Stevense varovat. Co kdyby ho zastřelil a pak prchl? Zvěd však neměl na vybranou. Musel to risknout.

„Za vámi jedou Apači!“ vykřikl.

Robert Stevens sebou trhl.

Nejprve si pomyslel, že to je zvědův trik, ale pak si řekl, že Carson mu na takovou vzdálenost nemůže nic udělat. Otočil se.

Tři jezdci, kteří cválali k nim, již byli zřetelně vidět.

Opravdu to byli Apači. Rychle se blížili. V rukou drželi pušky a vítězoslavně ječeli, protože se jim podařilo bledé tváře dostihnout ještě před pevností.

Robert Stevens se nehýbal. Vypadalo to, že přemýšlí, co by měl udělat.

Andy se rozběhl k němu. Stevens byl k němu stále otočen zády.

Vtom třeskl výstřel.

Robert Stevens pustil pušku a chytil se za hrud. Potom se zhroutil a pomalu se svezl ze sedla na zem. Dopadl na záda a zůstal ležet. Sténal.

Andy doběhl k němu. Viděl, že mu mezi prsty teče krev, ale neměl čas se o něj starat. Kavaleristický kůň stál nehybně na místě a skýtal tak Andymu úkryt před apačskými kulkami.

Zvěd se vrhl na zem a chopil se poručíkovy winchestrovky. Nevěděl, kolik v ní je nábojů. Nevšiml si, jestli Stevens nabil.

Přitiskl si pažbu k rameni a začal střílet. V tom chvatu si nevšiml, že pušku drží levou rukou. Třetí kulkou srazil prvního z Apačů ze sedla.

Zbývající dva již byli blízko. Andy otočil pušku a chtěl vystřelit, ale ozvalo se jen cvaknutí. Vztekle vyskočil a vrhl winchestrovku po Apači, jenž na něho chtěl zaútočit tomahavkem.

Pažba pušky rudocha zasáhla do krku. Zasténal, pustil tomahavk a jednou rukou se chytil za krk. Druhou se držel hřívy svého poníka, jenž s řehtáním běžel pryč. Andy neviděl, že téměř po sto yardech se obrátil a napolo omráčený indián spadl ze sedla.

Musel se soustředit na třetího rudocha.

Apač visel na boku svého poníka a střílel pod jeho krkem. Andy se vrhl na zem. Kulky se zavrtávaly kolem něj do písku a on musel zavřít oči. Vtom ucítil něco tvrdého pod tělem. Byl to jeho revolver, jenž pustil na zem, když zvedl Stevensovu pušku.

Rudoch dorazil k němu a chtěl se na něj vrhnout ze hřbetu svého poníka. Poručíkův hnědák, jenž se ještě stále nepohnul, pomalu znervózněl. Pach indiánských poníků se mu nelíbil, a když teď jeden přiběhl blíž, rozběhl se proti němu a vrazil mu do hrudi.

Apač sletěl na zem. Udělal přitom ve vzduchu přemet a dopadl hlavou na zem. Kdyby nebyla situace tak vážná, byl by se Andy rozesmál. To, co indián předvedl, bylo opravdové cirkusové číslo.

Zvěd však věděl, že jde o životy více než dvou set bělochů. Rychle se rozhlédl. Indián, kterého trefil pažbou do krku, se kousek odtud posbíral ze země a potřásl hlavou.

Andy horečně zkontroloval svůj revolver. V bubínku byla již jen jedna kulka. Sáhl si do kapsy kalhot a vytáhl odtud několik nábojů. Už však nestihl nabít.

Apač před ním ten pád z poníka přežil. Vyskočil, chvíli stál a rozhlížel se a potom se rozběhl ke zvědovi.

Andy čekal, až indián bude pět kroků od něj.

Potom zmáčkl spoušť.

Kulka se mu zavrtala do prsou, ale zastavila ho jen na zlomek vteřiny.

Andy viděl, jak vytřeštil oči. To bylo všechno. Indián ani nezasténal. Andy byl šokován tím, jak malý účinek ta kulka měla, a na chvíli nedával pozor.

Apačův nůž jej škrábl na pravé tváři. Andy si toho nevšímal. Ani se nesnažil uhnout, chytil ruku s nožem a vší silou ji obrátil.

Rudoch začal hekat, když se na něj Andy vrhl. Bleskově se otočil a odhodil jej ze sebe.

Oba vyskočili zároveň a postavili se. Stáli tam a hleděli na sebe. Nekonečně dlouho rudoch zvedal ruku, v níž držel nůž. Andy vzal svůj kolt za hlaveň, aby ho mohl použít k úderu. Už však nemusel pokračovat v boji. Červená skvrna na Apačově hrudi se stále zvětšovala. Bojovníkova tvář se změnila do děsivé grimasy. Pak se zhroutil.

Andy se otočil. Jeho soustředění nepolevilo. Poblíž byl ještě jeden Apač a Andymu bylo jasné, že si nedá pokoj, dokud nenáviděnou bledou tvář nepošle na onen svět.

Apač použil stejný trik jako poručík Stevens. Zůstal zhruba padesát yardů daleko a začal na Andyho střílet z pušky. Ti tři pronásledovatelé byli dobře vyzbrojení, ale špatně použili své zbraně. Chtěli bělochy porazit starým způsobem, chtěli se na ně vrhnout a zabít je noži a tomahavky. Pušky, moderní winchestrovky, měli na zádech.

Poslední rudoch se pokusil odčinit tuto chybu, ale už bylo pozdě. V tomto způsobu boje byl běloch zkušenější než on.

Andy přiběhl ke Stevensově pušce, jež ležela několik yardů od něj v písku. Doufal, že tím, jak ji vrhl po Apačovi, neutrpěla. Chvějícími se prsty strčil několik nábojů do jejího zásobníku. Měla stejnou ráži jako jeho kolt.

Apač bez ustání střílel, ale seděl na hřbetě koně, a tak nemohl přesně mířit. Když viděl, co běloch dělá, vztekle vykřikl a rozjel se ke zvědovi.

Andy klečel v písku a obsluhoval pákové nabíjení pušky. Zhluboka se nadechl a přesně namířil. Kulka, kterou potom vypálil, zasáhla poníka. Trefila ho přímo mezi oči. Zvíře udělalo ještě několik klopýtavých kroků, načež se mu podlomily přední nohy, kleslo hlavou na zem a svalilo se.

Apač však již na jeho hřbetu dávno neseděl.

Andy Carson napjatě hleděl dopředu a pokoušel se něco uvidět přes oblak hustého prachu, zvířeného poníkem.

Vtom se z toho oblaku vynořil Apač. Vrhl svou winchestrovku po nenáviděném nepříteli a vytáhl z opasku tomahavk. Andy se winchestrovce vyhnul. Potom namířil Apačovi na hruď, ale ani to rudocha nezastavilo. Andy již nemínil nic riskovat. Znovu začal střílet a jeho poslední kulky se do indiánova těla zavrtaly, když už nehybně ležel na zemi.

Zvěd tam přikrčen stál a celý se chvěl. Jeho pozornost pomalu polevovala. Klesl do písku. Ztěžka oddechoval a prázdnýma očima hleděl do dáli.

Trvalo to téměř deset minut, než se opět vzpamatoval. Jeho pohled ulpěl na hnědákovi poručíka Stevense. Pousmál se. Tomu koni se díky bohu nic nestalo. Oba indiánští poníci stáli přibližně sto yardů odtud. Andy byl rád, že už je teď nepotřebuje. Než se vydal k hnědákovi, který tam zase klidně stál, chtěl se podívat na třetího indiána, kterého zasáhl jako prvního a kterého kulkou srazil ze sedla.

Rudoch bezvládně ležel v písku. Pravý bok měl zbrocený krví. Andy neviděl ránu, ale ten muž ztratil tolik krve, že nemohl přežít.

Zvěd už se chtěl otočit, ale vtom se zarazil. Pohlédl na Apače pečlivěji a pak uviděl, jak se mu na čele lesknou krůpěje potu. Ten indián žije! Mrtví se nepotí. Andy zbystřil pozornost. Pevněji sevřel winchestrovku a držel ji tak, že mohl kdykoli vystřelit. Pomalu se otočil. Jeho nervy byly napjaty k prasknutí.

A potom koutkem oka zachytil pohyb.

Otočil se a vypálil.

Rudoch ležící na zemi ještě dokázal po zvědovi vrhnout nůž. Minul jej jen těsně. Andy ucítil závan u levého ucha.

Hned první ranou Apače zabil. Teď ležel na zádech a Andy viděl ránu, kterou utrpěl předtím. Byla těsně nad srdcem. Andy k tomu bojovníkovi pocítil respekt. Co ho to muselo stát energie a sebeovládání, aby s takovým zraněním nehybně ležel, dokud nepřijde nepřítel, aby se přesvědčil o jeho smrti. A navíc se ho ještě pokusil vzít s sebou na onen svět.

Hnědák koulel očima, když k němu Andy přistoupil. Nervózně trhal hlavou, ale potom zůstal stát. Zvěd se mohl bez potíží chopit jeho uzdy. S hekáním se vytáhl do sedla a teprve nyní si všiml, že může znovu pohybovat levou rukou. Na tváři se mu objevil úsměv. Bolest, kterou v ruce cítil, mu nevadila, hlavně když ji může zase ovládat.

Pobídl hnědáka, ale vtom se zarazil a trhl winchestrovkou, když se z písku zvedla ruka a natáhla se k němu.

Andymu přeběhl mráz po zádech, když spatřil krví zalitého poručíka. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Pak seskočil ze sedla a sklonil se ke Stevensovi. Posedlost již z jeho očí zmizela. Možná ho to těžké zranění přivedlo zpátky k rozumu.

Zvěd vzal ze sedla láhev z vodou. Ještě byla z poloviny plná. Kápl zraněnému několik kapek na rty a potom mu ji přiložil ke rtům, když otevřel ústa.

Robert Stevens se trochu napil. Potom zavřel rty a Andy láhev zase odložil. Všiml si, že mu Stevens chce něco říct, a sklonil se k němu tak, že měl ucho u jeho rtů.

„Jeďte!“ řekl slabým hlasem. „Přiveďte pomoc pro Fort Crittenden.“ Odmlčel se a jeho hruď se chvíli zvedala a zase klesala. Chytil Andyho Carsona za rameno a pevně jej sevřel. „Slíbíte, že plukovníkovi nic neřeknete?“ zeptal se tiše. „Chtěl bych být pohřben se všemi poctami.“

Andy pohlédl na jeho zranění. Už přestalo krvácet. Andy mu roztrhl košili a prozatímně jej ovázal. Poručík na něj vděčně pohlédl.

„Hýbejte se co nejméně, Stevensi,“ řekl. „To zvládnete. Nejpozději za dvě hodiny jsem s vojáky zpátky.“ Viděl, že Robert Stevens se chce posadit, ale zatlačil jej zpátky do písku. Potom vzal láhev s vodou a vtiskl ji Stevensovi do ruky. Bylo to už podruhé, co se v té nemilosrdné pustině zbavil láhve s vodou, aniž by se z ní napil. Tentokrát však věděl, že za hodinu bude moct pít, jak bude chtít.

„Nemusíme mluvit o tom, že jste mě chtěl zastavit, poručíku,“ řekl. „Nemám zájem vám ničit kariéru, to jsem vám už několikrát řekl. Společně jsme zastavili Apače, kteří nám chtěli zabránit přijet to Fort Huachuca, jasné? A raněn jste byl při boji s nimi.“

Poručík Stevens na něj udiveně hleděl. Nedokázal uvěřit, že Andy Carson to myslí vážně. Vždyť se ho již podruhé pokusil zabít.

Andy se také divil. Dřív si vždycky myslel, že tohoto muže nenávidí. A nejednou si představoval, jak poručíka zabije v souboji. To všechno však již byla minulost. Poznal, že Robert Stevens je v podstatě jen chudák, který nikdy v životě neměl přítele a který ze světa poznal jen tu horší stránku.

Ještě jednou se na něj usmál, pak se vytáhl do sedla a pobídl hnědáka do slabin. Kavaleristický kůň byl vytrvalý. Robert Stevens ho nehnal nijak rychle. Nyní tedy mohl běžet svěžím klusem a po půlhodině zvěd dorazil na hřeben, z něhož byla vidět pevnost.

Na tvářích měl zaschlou krev, která mu na ní s potem a prachem vytvářela děs nahánějící masku. Také přes levé nadloktí se mu táhly krvavé stopy, jež způsobila poručíkova kulka.

Andy necítil bolesti, jež ho sužovaly. Vytěsnil je do podvědomí. Upřeně hleděl na pevnost, která jako by plavala v tetelícím se vzduchu. Dokázal to. Doufal, že všechna ta snaha nebyla nadarmo.

Doufal, že lidé ve Fort Crittenden ještě budou žít, až se tam vrátí.

+ + + + +

Kavalerista na hlídce na ochozu nevěřil svým očím, když poznal zaprášeného muže na hnědém kavaleristickém koni. Potom však vykřikl na muže ubrány, aby okamžitě otevřeli.

„To je Andy Carson!“

Ta slova se ozvala do poledního klidu pevnosti.

Muži, kteří dřímali ve stínu palisády, vstali a přišli blíž. Hleděli na přijíždějícího muže jako na ducha a jeden z nich zamumlal: „Barney má zatraceně dobré oči, když odtud Carsona poznal. Já bych ho měl za Apače.“

Andy ta slova uslyšel a usmál se na něj. Muž okamžitě couvl.

„Sakra, ty ale dokážeš člověka vyděsit, Carsone,“ řekl. Potom přistoupil k jeho koni a chtěl zvědovi pomoct ze sedla.

Andy zavrtěl hlavou a přijel k budově velitelství, v jejíž dveřích se objevil pobočník plukovníka. Andy ho dobře znal. Byl ještě mladý, ale už to byl jeden z nejoblíbenějších důstojníků v pevnosti. Okamžitě pochopil, co zvědův příjezd znamená, a zmizel v budově. O několik vteřin později se objevil s plukovníkem, jenž si ještě oblékal kabát.

Plukovník Andyho osobně chytil, když se svezl ze sedla.

„Co se děje, Carsone?“ otázal se.

„Fort Crittenden je už od včerejška obležen skoro tisícovkou Apačů, Šošonů a Utahů a myslím, že dnes ráno zahájili útok.“ Andy hovořil krátce a stroze, protože čas běžel.

Plukovník byl mužem rychlých rozhodnutí. Zavolal na trubače a nechal svolat všechny muže. V několika minutách se velké nádvoří zaplnilo kavaleristy. Seběhli se tam ze všech stran.

Jednomu kaprálovi plukovník přikázal, aby se postaral o Andyho, ale zvěd to odmítl. Požádal o vědro vody.

Plukovník se usmál, ale úsměv ho přešel, když mu Andy řekl: „V pevnosti je i vaše dcera, pane. Dostavník z Tucsonu byl přepaden Apači u stanice Sonoita. Náhodou jsem jel kolem a pak jsme se probili až do Fort Crittenden. Rudoši sice pustí lidi dovnitř, ale ne ven.“

„Co se stalo s poručíkem Stevensem?“ stroze se otázal, jako by chtěl přísným tónem potlačit starosti o svou dceru.

„V noci se třem mužům podařilo prorazit přes obléhatele,“ odvětil Andy. „Hawks a já jsme se o to pokusili po svých a potom jsme získali apačské koně. Hawks byl zraněn. Musel jsem ho těžce raněného nechat v Rio Canelo. Pak mi koně utekli, když se polekali chřestýše. Naštěstí jsem o několik mil dál narazil na poručíka Stevense, jemuž se podařilo prorazit na koni. Jel mi naproti, jenže v důsledku toho nás dostihli tři Apači, kteří nám byli v patách. Všechny tři jsme zabili, ale Stevens byl raněn do hrudi. Ještě žil, když jsem ho před hodinou opustil.“ Andy Carson už téměř nemohl mluvit. Z úst se mu draly jen sípavé zvuky. Pak konečně přišel kaprál s velkým vědrem vody. Vzal Andyho přání doslovně.

Andy se choval jako piják, kterému týden odepírají alkohol. Strčil do vědra celou hlavu a pil tak dlouho, dokud do něj nestrčil kaprál.

„Pomalu, pomalu,“ řek], „ať se neupiješ k smrti.“

Pak vědro postavil na zem a postrčil ho k druhému baráku, před nímž již byl naložený lehký vůz. Byl to lazaretní barák. Andy chtěl protestovat, ale tentokrát plukovníka nepřesvědčil. Než se vzpamatoval, ležel na pryčně a zdravotník se staral o jeho rány a puchýře na ramenou.

Když Andy vstal, připadal si jako mumie. Byl ovázaný od hlavy až k patě. Kaprál mu mezitím sehnal kalhoty, košili a boty, protože věděl, že zvěd s nimi bude chtít jet. Vždyť jim musí ukázat, kde leží oba ranění.

Kavaleristé již byli připraveni k odjezdu.

Vedle plukovníka, jenž chtěl osobně vést své muže, stál kůň bez jezdce, jenž čekal na zvěda. Andy tam přiběhl a vyšvihl se do sedla. Plukovník zvedl ruku a ozval se signál trubky. Pak více než dvě stě jezdců vyjelo.

Během jízdy se plukovník Andyho ptal na podrobnosti, aby mohl vymyslet plán útoku. Zvěd mu pověděl o všech detailech, které si pamatoval.

Když si plukovník McMichael vyslechl jeho vyprávění, chvíli panovalo ticho a Andy dobře věděl, co si myslí. Sám se tu myšlenku snažil vypudit z hlavy, ale pokud k sobě chtěl být upřímný, musel si připustit, že i on počítá s možností, že nikdo z obležených bělochů již není naživu.

Na okamžik se mu vybavila svitem hvězd zalitá postava Stelly McMichaelové a Andyho bodlo v hrudi, když pomyslel na to, že i ona už možná leží v krvi na dvoře pevnosti.

Vojáci jeli rychle a po necelé hodině dorazili na místo, kde ležel Stevens. Zatímco kavaleristé jeli dál, sesedli Andy a plukovník McMichael a přišli k raněnému.

Robert Stevens se neuvěřitelně zotavil. Rána na pravé straně hrudi patrně nebyla tak hrozná, jak zprvu vypadala. Vrhl tázavý pohled na Andyho, když oba muži přišli blíž, ale když potom pohlédl do tváře plukovníkovi, věděl, že zvěd svůj slib dodržel.

„Díky, poručíku, že jste dal pozor na Stellu,“ řekl plukovník. „A všechna čest, jak se vám podařila uniknout z pevnosti. Carson mi toho o vás hodně pověděl. Obdivuje vaši odvahu. Přitom jsem si vždycky myslel, že vás nesnáší.“

Plukovník McMichael vstal a ustoupil před zdravotníkem, který se teď staral o raněného. Plukovník opět nasedl a přijel do čela kavalkády.

„Díky,“ hlesl poručík Stevens a potom omdlel. Zdravotník mu totiž odtrhl z rány zaschlý obvaz.

Vojáci už odjeli pryč a zanechali po sobě oblak prachu, který se vysoko rozvířil. Bylo jasné, že indiáni budou brzy vědět, co se na ně řítí. Andy nedokázal ani při nejlepší vůli odhadnout, co rudoši potom udělají. Možná uprchnou, možná ale všechno vsadí na jednu kartu a pokusí se pobít i jízdu z Fort Huachuco. Záleží na tom, jak to vypadá ve Fort Crittenden.

Pokud by se Apačům podařilo pevnost pokořit bez větších ztrát, jistě by se ve vítězném opojení mohli postavit i dvěma stům kavaleristů z Fort Huachuco. Tomu však Andy nevěřil. Fort Crittenden byl dobře opevněný a indiánům by moc nepomohl ani oheň, protože obránci mohli palisády polévat celé týdny vodou, kterou bylo v pevnosti dost. Pod ním totiž byl vydatný pramen.

Bylo jasné, že kavaleristé a civilisté se budou bránit všemi prostředky, protože věděli, že jim nic jiného nezbývá. Kdyby se rudochům podařilo proniknout do pevnosti, všichni by zemřeli.

Andy se ohlédl na zdravotnický vůz, který zůstal zpátky. Mávl na muže na kozlíku. Povoz měl široké dno, na němž mohlo ležet několik mužů. Bylo vystlané slaměnými matracemi.

Povoz zastavil vedle raněného. Dva zdravotníci seskočili z kozlíku a pomohli svému druhovi naložit sténajícího poručíka. Opatrně mu podložili hlavu a zatáhli plachtu, která raněným poskytovala stín.

„Vydrží?“ zeptal se Andy zdravotníka, jenž poručíka ovázal.

Muž přikývl. „Kulka minula plíce. A podle toho, jak to vypadá, nedostane sněť. Byli jsme tu včas.“

„Ale na místo, kde leží Jeremy Hawks, to je ještě skoro deset mil,“ řekl Andy.

„Já už to vydržím,“ ozval se hlas ze dna vozu. Andy se otočil. Poručík byl znovu při vědomí a usmíval se na něj. „Sakra, Carsone,“ zamumlal. „Nikdy jsem si nemyslel, že rána po kulce může tak bolet. Vždycky jsem si říkal, že ti, co sténají při každém škrábanci, nejsou žádní chlapi.“

Andy se usmál. To si neuvědomil. Tato rána byla vůbec prvním zraněním, které Robert Stevens kdy utržil.

„No, tak jedeme,“ prohodil. „Starý Hawks už na nás netrpělivě čeká.“

Zdravotník práskl do koní a povoz se rozjel. Andy Carson vylezl do sedla svého koně a pak jel vedle vozu. Poručík Stevens zatnul zuby, když dobře odpružený povoz najel na nějaký kámen, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Měl teď hodně času přemýšlet o svém dosavadním životě, a když uvažoval o tom, co se tady v té pustině stalo před více než dvěma hodinami, měl pocit, že je to už dávná minulost.

Pokoušel se vzpomenout si na své pocity, ale nepodařilo se mu to. Bylo to, jako by nejhorší hodina jeho dosavadního života byla jen zlým snem, který pomalu vyprchával z jeho vzpomínek.

Po pěti mílích spatřili několik malých bodů na obloze a při soustředěném pohledu Andy poznal sedm mrchožroutů, kteří kroužili nad jedním místem. Zdravotníci je viděli také. Pobídli koně, aby táhli ještě rychleji.

Andy pobodl svého koně ostruhami.

„Jeďte pořád po mé stopě!“ zvolal na muže na kozlíku. „Až dorazíte na hřeben, uvidíte mě dole na rovině.“

Potom zmizel v oblaku prachu.

Andy věděl, že Jeremy Hawks ještě žije. Starý, houževnatý podivín takový nicotný škrábanec prostě přežít musel. Kromě toho by ti mrchožrouti sletěli mnohem níž, kdyby byl Hawks už mrtvý.

Na sever od nich zvěd spatřil obrovský oblak prachu, který zvířili vojáci. Pohyboval se na západ a byl na stejné úrovni jako Andy, jenž již před sebou viděl vyschlé koryto Ria Canela. Trvalo to ještě čtvrt hodiny, než nalezl místo, kde byl Jeremy Hawks. Supi mu ukázali směr.

Když Andy dorazil k břehu, seskočil ze sedla a svezl se po zadku dolů. Horečně odhrabával písek a potom mu spadl kámen ze srdce, když kolem něj proletěl kousek žvýkacího tabáku.

„Ty zatracený parchante!“ zavrčel starý zálesák. „Slíbils mi, že si pospíšíš. Vězím tu už několik dnů a ty se usmíváš, jako bys byl pryč jen pět minut!“

Jeho obličej však hovořil jinou řečí. Andy cítil, jak jeho příteli poskočilo srdce radostí.

Zvěd mu pohlédl na ránu na boku.

„Už nekrvácí,“ řekl Hawks. „A ani nepálí. Myslím, že bych mohl i do sedla. Přivedls mi koně?“

Andy se usmál.

„Za půl hodiny tu je zdravotnický vůz z Fort Huachuca. Ten tě odveze zpátky. A nebude tě to stát ani cent.“

Hawks zaklel.

„Nejsem přece žádný greenhorn,“ zavrčel, ale pak přece jen zasténal, když ho Andy odtud vytáhl. Byl opatrný, avšak rána přesto začala znovu krvácet. Obě čelenky se pomalu zbarvily krví a Andy byl rád, že se objevil povoz.

„Budeš se divit, kdo leží v tom voze,“ řekl Andy, aby Hawksovy myšlenky odvedl jiným směrem. „Poručík Stevens to dokázal také.“

„Tvůj velký kamarád?“ zazubil se Hawks. „Co dělá v tom povozu? Že by na něho také došlo?“

Andy přikývl a vyprávěl mu stejný příběh jako předtím plukovníkovi. Starý Jeremy Hawks však byl nedůvěřivý. Pochybovačně na něj pohlédl, ale nic neřekl. Jestli to tak chce, budiž, pomyslel si starý zvěd. Andy pro to určitě má své důvody.

Povoz nyní zrychlil a bylo také načase, protože rána nepřestávala krvácet.

Oba zdravotníci se zachmuřili, když spatřili širokou ránu, jež vypadala jako po meči.

Jeremy Hawks si jejich pohledů všiml a zavrčel: „Nedělejte, jako byste ještě neviděli rozříznutého člověka. Zašijte tu díru a pak mi přiveďte koně.“

Zdravotníci starého zvěda, jenž pobýval ve Fort Crittenden, neznali. Hleděli na něj s otevřenými ústy. Andy se neudržel a musel se rozesmát.

„Dělá si legraci,“ uklidnil oba muže. „Ovažte ho a položte ho do povozu. A jestli budete mít po cestě těch jeho žvástů plné zuby, tak mu prostě zavažte i hubu.“

„Hej, co to má znamenat?“ otázal se Hawks a užasle na Andyho pohlédl. „Ty s námi nechceš jet zpátky?“

„Mám na tebe dávat pozor?“ zeptal se Andy s úsměvem, ale potom zvážněl. „Pojedu do Fort Crittenden. Možná ještě budu moct pomoci.“

Jeremy Hawks již nic neřekl. Věděl, že Carsonovo rozhodnutí je nezvratné. Na jeho místě by nejednal jinak.

„No, potom si tu uděláme pohodlí, poručíku,“ řekl k Robertu Stevensovi, když ho zdravotníci zvedli do povozu.

Andy Carson již seděl v sedle. Zamával na muže ve voze, načež otočil svého koně a cvalem se vydal za velkým oblakem prachu, který se pohyboval na západ.

+ + + + +

V pevnosti to vypadalo hrozně. Budova velitelství a několik dřevěných kůlen lehly popelem. Ze stanů na nádvoří již nestál jediný. Plukovník Selman je ještě v noci nechal odklidit, aby nepřekážely kavaleristům.

V pevnosti panovalo pochmurné ticho.

Boj před více než jednou hodinou utichl a nyní si soupeři lízali rány. Čas od času se ozval výkřik nebo hlasité zasténání z ošetřovny, která naštěstí zůstala požáru ušetřena. V ní byli ošetřováni pouze těžce ranění, všichni ostatní byli ošetřováni pod širým nebem.

Takřka polovina kavaleristů již zahynula. Většina z nich zahynula na ochozech. Ztráty mezi civilisty zatím nebyly tak velké, ale neustále se stávalo, že zbloudilá kulka nebo šíp trefil i někoho uvnitř pevnosti.

Boj byl veden s nebývalou urputností. Celé ráno Apači, Šošoni a Utahové útočili na pevnost, ale kavaleristé a muži z řad civilistů bojovali s odvahou zoufalých. Dosud se jim až na několik málo výjimek podařilo zabránit indiánům proniknout do pevnosti.

Venku před palisádami leželo bezpočet mrtvých Apačů. Kavaleristé odhadovali ztráty rudochů na takřka tři sta mužů. Jejich pokrevní bratři je nyní odnášeli z bojiště a plukovník Selman vydal rozkaz nestřílet. Věděl, že to by jen posílilo odhodlání Apačů, kdyby jim vojáci zabránili ve sbírání mrtvých.

Stella McMichaelová tolik hrůzy, krve a zoufalství ještě neviděla. Její šaty byly špinavé a zakrvácené.

Martin Mulligan se staral o raněné a zdravotníci se divili, jak tomu rozumí. Hráč poprosil Stellu McMichaelovou, aby mu pomohla, ale ona na něj jen rozrušeně pohlédla. Teď seděla stranou od ostatních žen a měla obličej v dlaních.

Na ochozech se kavaleristé připravovali na další útok rudochů. Střeliva ještě měli dost na to, aby poslali do věčných lovišť všechny Apače a Šošony, ale otázkou bylo, jestli na to dostanou příležitost. Vojáci věděli, že příští útok bude ještě prudší. Pokud by se totiž rudochům ani napodruhé nepodařilo pevnost dobýt, byla by jejich hra ztracena.

Hodiny se táhly nekonečně pomalu. Polední vedro bělochy v pevnosti deptalo, především raněné, kteří ne všichni nalezli místo ve stínu.

Plukovník nechal hlídky na palisádách střídat každé půl hodiny, protože věděl, jaký nápor na nervy to je. Plynula hodina za hodinou a někteří lidé v pevnosti už začali doufat, že rudoši se svých plánů na dobytí Fort Crittenden vzdali.

Jenže potom, asi po pěti hodinách, se k nebi vznesl křik z hrdel stovek indiánů. Muže v pevnosti to vytrhlo z jejich letargie. Chopili se svých zbraní a okamžitě zaujali postavení. Kleli, protože nepočítali s tím, že indiáni zaútočí ještě toho dne.

Než mohli uvažovat o důvodech jejich náhlého útoku, objevili se rudí jezdci na temenech kopců a s divokým jekotem se vrhli na pevnost.

Kavaleristé čekali, až budou rudoši na dostřel. Potom zahájili palbu z pušek a kulky začaly kosit útočníky.

Tentokrát indiáni neustoupili. Projeli olověným deštěm, nedbali na to, kolik jejich bratrů v něm nalezlo smrt. A tentokrát se jim to podařilo zároveň na více místech.

Ženy vykřikly, když se na palisádách objevily pomalované postavy. Sevřely své zbraně odhodlány k poslednímu, rozhodujícímu boji.

Na ochozu panovala divoká vřava. Kavaleristé se museli bránit v boji muže proti muži a neměli již čas se starat o další vlny Apačů. Vypadalo to, že je jen otázkou času, než se rudochům podaří zmocnit ochozů.

První rudoši seskočili na dvůr a rozhlíželi se po nových obětech. Dočkali se však jen záhuby. Muži z okolních osad a rančů uměli zacházet se zbraněmi a nemilosrdně je pobili. Zatím byli v přesile, žádnému Apačovi se nepodařilo uvnitř pevnosti udělat víc než dva kroky.

Pak ale první indiáni začali střílet z ochozů. Jejich kulky pobíjely obránce na dvoře a ti se museli stáhnout do úkrytů.

Na ochozech bojovalo stále méně kavaleristů. Drželi už jen polovinu ochozů. Na jihu a západě rudoši bez problémů přelézali palisádu, dokud muži nezačali přes palisády a nahoru na ochozy házet dynamit. Výbuchy otřásly odvahou Apačů. Křičeli a ze strachu před tou neznámou zbraní nevěděli, co mají dělat. Několik z nich seskočilo z palisád dolů a bylo tam roztrháno dynamitem. Další se pokusili utéct na druhou stranu, do pevnosti, a napadnout tam bělochy.

Vypukl boj muže proti muži. V něm Apači měli převahu. Takřka každý z nich zabil dva bělochy, než jej zkosila kulka. Díky explozím se však již žádný Apač neodvážil vylézt nahoru po palisádách, a tak se rudoši postupně ocitli tváří v tvář přesile, kterou nemohli porazit.

Netrvalo to ani čtvrt hodiny a kavaleristé a ostatní muži pobili všechny útočníky. Okamžitě znovu obsadili ochozy. Plukovník nechal rozdat výbušniny. Zbylo však už jen několik náloží. Ty mohly stačit nanejvýš na to, aby rudochy zastrašily.

Apači se stáhli a shromáždili před kopci. Oblaka prachu, který zvířili jejich poníci, se postupně rozplývala, když pomalu odjeli na jih. Tam se všichni shromáždili.

„Chtějí zaútočit na jednu stranu!“ vykřikl plukovník. „Okamžitě posilte obranu na jižní straně!“

Právě tam dynamit zničil ochoz a zkrátil palisády o několik yardů. Apači poznali svou šanci. Byla jejich poslední a oni ji chtěli za každou cenu využít.

Muži v pevnosti horečně pracovali. Upravili si některá místa na dvoře tak, aby se tam mohli krýt před šípy a kulkami nepřátel a sami ostřelovat zničená místa v palisádě.

Na východní části ochozu se náhle začalo něco dít. Jeden voják gestikuloval oběma rukama a rozčileně ukazoval ke kopcům. A potom to začali křičet i lidé v pevnosti.

„Oddíly z Fort Huachuco!“

Za kopci se k nebi zvedalo mračno prachu, jež bylo čím dál tím větší.

Muži v pevnosti se začali objímat. Nemohli se však radovat dlouho. Z ochozu na západě se totiž ozvalo zvolání: „Apači útočí!“

Připravili se na poslední útok rudochů. V očích se jim zračila naděje. Mohli přežít. Věděli, že nejpozději za hodinu dorazí kavaleristé z Fort Huachuco k pevnosti a pak rudoši budou muset uprchnout.

Apači měli slunce za zády. Obránci pevnosti tak toho nemohli moc vidět a plukovník proto přikázal střílet teprve tehdy, až budou rudoši u palisád.

Indiánů již neútočilo mnoho. Plukovník viděl z ochozu, že dvě skupiny zůstaly na kopcích a potom pomalu obrátily poníky a odjely pryč.

„Šošoni a Utahové toho mají plné zuby,“ zavrčel starý kaprál. „A s těmi několika Apači se vypořádáme, ještě než dorazí posily.“ Přiložil winchestrovku k rameni a namířil. Nestřílel však. Nikdo nestřílel.

Všichni čekali na pokyn velitele.

Apačů již bylo jen tři sta. Dost na to, aby pevnost dobyli, jenže čas hrál proti nim. Kavaleristé z Fort Huachuco se blížili, a pokud by rudoši nedobyli pevnost na první pokus, bylo by po všem. Byli připraveni zemřít, ale chtěli, aby se to stalo při vítězství, nikoli při porážce.

Apače velmi zmátlo, když se neozývala střelba. Bez potíží se dostali až k palisádě. Když však chtěli vtrhnout přes její zničené úseky dovnitř, zkosila je palba. Snad by se jim tentokrát podařilo prorazit, jenže mrtví, kteří se hromadili před palisádou, jim leželi v cestě. A pak, když první rudoši dokázali proniknout do pevnosti, zazněl zvuk trubky.

Vypadalo to, jako by ty tóny dodaly znaveným bělochům sílu. S pokřikem se vrhali proti apačským bojovníkům a s divokou nemilosrdností odráželi útočníky.

Martin Mulligan přivedl ženy na chráněné místo za ošetřovnou. Plačící děti se držely svých matek a odvracely tváře od té hrůzy.

Apači prorazili řadami bělochů a několik bojovníků se rozběhlo k ženám. Hráč vystřílel revolver a potom se chopil tomahavku, který předtím našel, a vrhl jej proti indiánům.

Několik žen mu přiběhlo na pomoc. S jekotem Apače mlátily revolvery a klacky.

A potom bylo rázem po všem.

Rudoši se stáhli stejně rychle, jako zaútočili. Několika Apačům už se ústup nepodařil. Najednou stáli uprostřed jezdců a dalších bílých mužů, kteří je bleskově obklíčili.

V pomalovaných tvářích rudochů se nezračil strach. Věděli, že jsou ztraceni, a se stoickým klidem čekali na smrt.

Běloši se k nim stále blížili. V jejich tvářích byla nenávist. Jeden z nich zvedl ruku s koltem a střelil jednoho z indiánů doprostřed hlavy. Lese Conway, ozbrojený průvodce dostavníku, skočil před rozezlené muže a rozpřáhl ruce. Vypadal hrozně. Košili měl roztrhanou a přes hruď se mu táhl krvavý šrám, který mu způsobil tomahavk.

„Neblázněte, lidi!“ vykřikl Conway. „Je po všem! Nechte je běžet!“

Muži začali křičet nevolí. Hrozivě mávali zbraněmi a potom prostě a jednoduše Conwaye odstrčili stranou. Průvodce dostavníku se je pokusil zastavit, jenže klopýtl a padl na kolena. Utržil několik kopanců a ran koleny do žeber. Schoval si hlavu, aby ho ostatní ve svém bezuzdném vzteku neušlapali.

Pak byli náhle pryč. Řev utichl. Muži se pomalu vraceli a potom Conway uviděl těch pět indiánů. Odvrátil pohled. Nechápal, jak lidé mohou udělat něco tak hrozného. Dokonce ani zběsilost Apačů neospravedlňovala jejich chování.

„To je teda hrdinský čin,“ tiše řekl a někteří okolostojící muži sklonili hlavy a pomalu odešli. Ostatní na něj rozzuřeně hleděli a jeden vousatý, širokoplecí muž, jemuž v levé ruce vězel šíp, zdravou rukou ukázal na mrtvé Apače.

„Možná byl mezi nimi ten, co mé ženě vrazil nůž do břicha,“ řekl.

Les Conway se otočil. Nechtěl se teď s těmi muži hádat. Šel k bráně, která byla mezitím otevřena. Muži vyběhli ven naproti kavaleristům z Fort Huachuco, kteří ani nemuseli zasáhnout do boje.

+ + + + +

Andy Carson jel vedle plukovníka v čele kavaleristu. Dosud nespatřili jediného rudocha, ale on si byl jistý, že se to změní, až dorazí na temeno kopce, protože již slyšeli střelbu a výkřiky. Naposledy pobídli své vyčerpané koně a potom dorazili na temeno kopce.

Apači otočili své poníky, když uviděli další modrokabátníky, kteří se valili přes kopec. Zmizeli ve velkém oblaku prachu. Plukovník McMichael přemýšlel, zda by neměl za Apači vyslat své oddíly, ale potom se rozhodl pomoci ženám a mužům v pevnosti.

Byli v polovině vzdálenosti mezi kopci a pevností, když se otevřela brána a z ní vyběhl dav radujících se mužů. Byli zakrvácení a zaprášení, jako by prožili peklo. Asi to tak i bylo, pomyslel si Andy Carson.

Muži běželi vedle nich a vedli kavaleristy do pevnosti. Jeden z nich poznal pod obvazy zvěda, jenž vyrazil s Hawksem. Upozornil na to ostatní, a než se Andy vzpamatoval, strhli jej ze sedla a donesli na ramenou do pevnosti.

Andymu to bylo nepříjemné. Co udělal? Jel na koni, zatímco tito muži bojovali s odvahou zoufalců o život.

Andyho vyděsil obraz zkázy, který se mu tam naskytl. Nečekal tam nic hezkého, ale toto překonalo jeho očekávání. Muselo to být opravdové peklo. Muži v pevnosti se ještě nedostali k tomu, aby nanosili mrtvoly na jedno místo, a tak byl dvůr poset těly. Jak bělochů, tak indiánů. Mnozí utrpěli hrozné rány.

Andy pohlédl ke zdravotnickému objektu, před nímž stály ženy s dětmi. Nebyly tak uvolněné jako muži. V jejich tvářích ještě byla vepsána hrůza, kterou musely zažít.

Mnohé z nich ztratily muže a tím byla ohrožena i jejich vlastní existence.

Andy hledal Stellu McMichaelovou, ale nedokázal ji nikde najít, i když měl dobrý výhled.

Plukovník McMichael přijel k vypálenému domu velitelství, před nímž stáli plukovník Selman, jeho důstojníci a mužstvo. Andymu stačil krátký pohled na to, aby poznal, že více než polovina jich ten masakr nepřežila.

Plukovník McMichael sklouzl ze sedla. Přišel k plukovníku Selmanovi a naprosto neformálně jej objal. Kavaleristé propukli v jásot. Potom se však McMichaelův pohled upřel kamsi za ně. Andy věděl, že hledá svou dceru.

Náhle u žen spatřil jednoho muže. Byl to hráč.

Andy seskočil z ramen mužů, kteří ho ještě stále nesli, a rozběhl se k němu.

„Mulligane!“ volal už zdaleka. Hráč jej poznal a na tváři se mu objevil úsměv. Podal zvědovi ruku a energicky ji stiskl.

„Dokázal jste to jako jediný?“

Andy zavrtěl hlavou. „Hawks a Stevens prorazili také, ale museli být odvezeni do Fort Huachuco, protože utrpěli zranění.“

Hráč se rozesmál.

„Zrovna Stevens,“ řekl. „Plukovník se bude divit, až se dozví, jakého ničemu má mezi svými důstojníky.“

Andy zavrtěl hlavou.

„Mýlíte se, Mulligane,“ řekl. „Stevens mi zachránil život, když nás pronásledovalo několik Apačů a já už neměl koně.“

Hráč na něj chvíli nevěřícně hleděl. Potom pokrčil rameny a poznamenal: „To bych do něj neřekl.“

Andy opět hleděl na ženy.

„Kde je Stella McMichaelová?“ zeptal se hráče.

Mulligan zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe.

„V posledních hodinách jsem ji už neviděl,“ odpověděl. „Předtím byla naprosto rozrušená. Je to hysterka, která na takové situace nemá nervy. Ona mi…“

Andy Carson neposlouchal, co mu hráč říká. Šel dál. Poptal se několika žen na Stellu, ale ty byly příliš otřesené na to, aby se ještě staraly o druhé.

Andy prošel ošetřovnu, ale ani tam Stellu nenašel. Začal se ho zmocňovat strach, když mezi ošetřovnou a stájemi spatřil za jedním sudem cíp šatů. Rozběhl se tam.

Nebyla to Stella. Poznal to podle barvy šatů. Otočil ji na záda a pohlédl do prázdných očí, v nichž se zračila hrůza. Z hrudi jí trčel šíp.

Zvěd běžel dál. Přišel ke stáji. Nejdřív chtěl projít kolem, ale potom mu jeho vnitřní hlas napověděl, že by se měl podívat dovnitř.

Děsivě to tam páchlo a Andy si zacpal nos. Podíval se do každého boxu, ale nic nenašel. Zavrtěl hlavou. Považoval se za blázna, který má halucinace. Otočil se a chtěl jít ven.

A tu uslyšel tichý vzlykot.

Nejprve si myslel, že se mýlí, ale když chvíli naslouchal, zjistil, že vzlykot se ozývá z půdy.

Vyskočil a chytil se stropního trámu. Levá ruka ho náhle silně zabolela, ale nedbal na to. Vytáhl se a pokusil se uvidět něco v temnotě.

Vzadu v rohu bylo cosi světlejšího, než bylo okolí. Andy se tam po čtyřech vydal.

Byla to Stella McMichaelová.

Seděla tam a plakala. Ramena se jí chvěla, jak vzlykala. Ten vzlykot Andyho bodal v srdci. Zvedla hlavu, když před sebou uslyšela tichý šramot. Když poznala Andyho, vytřeštila oči a chvíli na něj hleděla. Potom si skryla tvář do dlaní a rozplakala se.

Andy se k ní připlazil a pravou rukou ji objal. V prvním okamžiku strnula, ale potom její pláč ještě zesílil a přitiskla svou tvář k jeho hrudi.

„Och, Andy - Andy!“ vydralo se jí z chvějících rtů. „Bylo to hrozné - tolik mrtvých! A já se chovala jako hloupá husa. Och, já-já…“

Andy jí zavřel ústa svými rty, protože neviděl jinou možnost, jak přerušit její sebevýčitky. Potom tam chvíli tiše seděli a objímali se.

Stella se pomalu uklidnila. Utřela si slzy a na tváři se jí objevil lehký úsměv.

Andy ji vzal za ruku.

„Pojď,“ řekl. „Nemůžeme tvého otce nechat tak dlouho čekat. Bude tě hledat.“

Pomohl jí z půdy a v duchu se přitom ptal, jak se dostala nahoru. Ale zapomněl na to stejně rychle, jak si na to vzpomněl.

Stella se jej ještě stále držela za ruku, když vyšli ze stáje, a nepustila se ho, ani když se k nim rozpřaženou náručí rozběhl plukovník McMichael.