John Kirby

Colorado western 124. Nepřáteli až do smrti

Prostranství mezi stany indiánů bylo osvětleno mihotavou září plamenů. Do země zarazili kůl a přivázali k němu dvě lasa. Rick Nelson stál u kůlu a za levé zápěstí byl přivázán k jednomu konci lasa. V pravé ruce držel nůž bowie. Potom na prostranství přišel jeho protivník. Skupina bělochů strnula, když spatřila svalnaté, zavalité tělo Siouxe. Také tento bojovník byl přivázán ke kůlu. A pak začal boj na život a na smrt…

Sam Manning zašeptal přes barpult vrávorajícímu muži: „Už máš dost, Ricku, běž domů a vyspi se.“

Šlachovitý opilec sebou trhl. V jeho šedých očích, které ještě před chvílí vypadaly matně a ospale, se na chvíli zajiskřilo. Majitel saloonu povzdechl, pokrčil rameny a sáhl po láhvi.

„O.K., Same,“ zarazil ho Rick Nelson, vytáhl z kapsy své světlé jelenicové vesty několik mincí a nešikovně je hodil na pult.

Když se otočil, vrazil do nějakého muže.

„Promiň, Steve,“ zamumlal a chtěl jít dál.

Steve Walton, syn největšího rančera v okolí Broadusu, opilého chytil za rameno a otočil ho. Příliš dlouho v sobě zadržoval nenávist.

„Nechceš se omluvit pořádně, ty pobudo?“ zavrčel na Nelsona. „Jsi hanbou tohoto města. Nechápu, proč tě ještě neposlali k čertu.“

Rick Nelson se jedovatě usmál. „Možná proto, že mě nikdo poslat k čertu nechce, Steve. Ale teď jdu. Chci se vyspat.“

„Odejdeš,až se mi omluvíš,“ zavrčel podsaditý Steve Walton. „Chci od tebe slyšet: Je mi líto, že jsem do vás vrazil, pane Waltone.“

„Víš, co mi můžeš, Steve,“ zabručel Rick a odstrčil ho.

Walton se již nedokázal ovládnout. Vrazil Rickovi levou pěst do žeber a pravou do hlavy. Rick ucítil na rtech svou krev. Pravou rukou se opřel o barový pult, zatímco levou zvedl k obraně.

Mladý syn rančera ho chytil za vestu a otočil ho. Potom ho Steve Walton zasypal ranami.

Rick Nelson bezmocně snášel jeho hněv. Alkohol zpomalil jeho pohyby, takže reagoval příliš pozdě. Zvedl obě ruce, kryl si jimi obličej a lokty držel u těla, aby ubral ránám účinek.

„Dostavník!“ zvolal muž, který vtrhl dovnitř létacími dveřmi a okamžitě uskočil stranou.

Steve Walton tvrdým hákem rozbil obranu bezmocného, opilého muže

a pravou mu zasadil úder do brady. Rick zády narazil do létacích dveří, ty se otevřely a on se svalil na chodník.

Potom šlo všechno rychle. Uprostřed Main Street se v oblaku prachu zastavil dostavník. Rick se zvedl a vrávoraje se chytil trámu verandy.

Pak vyběhl Steve Walton. Odtrhl Ricka od trámu a všechnu svou sílu vložil do úderu pravou rukou, kterým Ricka praštil do brady.

Mezitím kočí slezl z kozlíku dostavníku a otevřel dveře, aby pomohl ven nějaké ženě. Rick Nelson se svalil před ni a zůstal ležet.

Nikdo s výjimkou té mladé ženy a kočího si ho v té chvíli nevšímal. Zraky všech byly upřeny na ženu.

Byl to nevšední zjev. Blond vlasy jí ve vlnách padaly na ramena. Měla zelené oči a úzký nos. Byla oblečena do zeleného cestovního kostýmu, kabátu z jehnětiny a žlutého slaměného klobouku.

Steve Walton seskočil z chodníku, smekl klobouk a poněkud neohrabaně se před ní uklonil.

„Odpusťte, madam,“ řekl. „Obvykle u nás krásným ženám pod nohy takový hnůj nehážeme. Jsem Steve Walton.“

„Angela Simonová,“ odpověděla mladá žena a lehce naklonila hlavu.

Odstoupila stranou, zatímco průvodce dostavníku vyložil její zavazadla. Byla jediným cestujícím dostavníku. Steve Walton si dal klobouk na hlavu a chopil se kufru i obou tašek z plachtoviny.

Mezitím se Rick Nelson probral. S vypětím všech sil vstal, přivrávoral k chodníku, zvedl svůj stetson a potom odešel ke žlabu, který byl vzdálen několik kroků, a opřel se o jeho okraj.

Steve Walton doprovodil Angelu Simonovou do hotelu.

Rick hleděl přes ulici k hotelu. Když Steve Walton vyšel ven, zvedl se a pomalu šel přes ulici. Walton na něho pohlédl a pousmál se. Opřel se o trám a vytáhl cigaretové papírky a tabák. Klidně si zabalil cigaretu a vykouřil ji.

Walton neměl naspěch. Naproti, mezi muži stojícími před saloonem, poznal Barryho Focka, předáka ranče Walton, a další dva jejich kovboje, kteří všechno bedlivě sledovali. Usmál se na ně, aby jim ukázal, že nepotřebuje jejich pomoc.

Dál nalevo stál malý, zavalitý marshal Bancroft, jenž na něho takřka otráveně hleděl. Walton zvedl ruku na pozdrav a s úsměvem zvolal: „Vlastně je to vaše starost, Rone, abyste nám toho skunka držel od těla, ale určitě jste zaneprázdněn důležitějšími věcmi.“

Bancroft však jen zavrčel: „Na tvém místě bych někoho ze svých chlapců poslal k doktorovi. Myslím, že ho budeš brzy potřebovat.“

Walton odhodil nedopalek cigarety a seskočil z chodníku.

Nejraději by Nelsona zastřelil, jenže ten násoska nikdy nenosil zbraň. Proto mu musel dát lekci pěstmi. Chtěl ho tak přinutit, aby v tichosti z Broadusu zmizel.

Rick Nelson protivníka očekával s pozvednutýma rukama. Walton se k němu přihnal jako býk, hlavu staženou mezi rameny. Hned Ricka zasypal údery.

Nelsonův první, ještě váhavý protiúder Waltona lízl na spánku. Walton to registroval s lehkým údivem, jenže spíše ho to pobavilo než varovalo. Přitom ho mělo zarazit, že člověk, který se předtím nezmohl na jedinou ránu, nyní udeřil.

Nelson byl zasažen do hlavy, ale neucítil bolest, protože účinek úderu zmírnil tím, že lehce ucouvl. Pak mu sám zasadil ránu. Vypadalo to však, že na Waltona neměla žádný účinek.

Davu se zatajil dech. Muži pozorně a napjatě sledovali boj těchto dvou mužů, kteří si nic nedarovali.

Walton se opět vrhl na svého protivníka jako berserk. Občas ho zasáhl, ale sám také inkasoval. Pomalu se ho začal zmocňovat neklid. Nechápal, jak je možné, že Nelson náhle jeho údery ignoruje.

Nelson ho zasahoval častěji, jenže těmi ranami chtěl pouze odvést jeho pozornost. A to se mu podařilo. Když pak prvním tvrdým hákem Waltona zasáhl do břicha, rančerskému synovi překvapením poklesla dolní čelist.

Rick Nelson věděl, že tento mladý býk je ještě stále dost nebezpečný.

Levým a pravým hákem a direktem Waltona hnal prachem Main Street před sebou, střídavě mu bušil do těla a do hlavy a staral se o to, aby Walton neměl čas zalapat po dechu.

Rick byl také mnohokrát zasažen, ale potom mu Walton doslova naběhl na protiúder, který ho doslova smetl. Teď bylo všechno jasné. Nelson získal převahu a dával Steveovi neuvěřitelný výprask. Potom ho zvedl a odnesl ho ke žlabu. Chtěl ho hodit do vody, jenže tu si děsivý boj vyžádal svou daň. Rick pocítil pronikavou bolest a proti své vůli Waltona pustil.

Rančerův syn dopadl na zem. Nelson chvíli vrávoral, pak se otočil. Šouravým krokem se vydal k chodníku. Neviděl, že Barry Fock, předák Waltonova ranče, plynulým pohybem tasil kolt.

Uslyšel však cvaknutí jeho kohoutku a zarazil se. Walton rovněž vy tasil.

Střelí ho ve své nenávisti do zad? Na čele se mu objevily krůpěje potu.

„Schovej ten kolt, Steve,“ přikázal Barry Fock mrazivým hlasem rančerovu synu. „Byl to férový a poctivý boj, který vyhrál ten lepší. Tvůj otec je tvrdý a spravedlivý muž, který by ti vlastnoručně upletl oprátku, kdyby se z tebe stal lump.“

Okolostojící souhlasně pokyvovali. Steve Walton, bledý jako stěna, zastrčil kolt do pouzdra.

„Díky, Barry,“ chraplavě řekl Rick, když si Fock dal svůj kolt do pouzdra. Koutkem oka viděl, že i marshal vytáhl zbraň.

„To je v pořádku, Nelsone,“ řekl Fock a zavrtěl hlavou, když Rick chtěl jeho a kovboje pozvat na drink. „Raději toho rozzuřeného býka odvedeme domů.“

Když Rick vyšel na chodník a zamířil k létacím dveřím saloonu, muži ucouvli.

Angela Simonová se ubytovala v hotelu a šla do restaurace Li Hunga, aby se po té namáhavé cestě posilnila. Jídlo bylo výtečné a velmi levné. U jednoho stolu seděli tři kovbojové. Měli obrovské porce, ale při pohledu na ni se zarazili.

Přijala to s pobavením, protože byla zvyklá na to, že muži ji pořád svlékají očima. Když zaplatila a vstala, vypadla jí peněženka z ruky. Ti tři kovbojové pustili příbory na stůl a vyskočili. Jedna z židlí se převrhla a potom se všichni tři sklonili pro tu peněženku a narazili do sebe hlavami. Jeden starší kovboj vzal tu peněženku a podal jí ji.

„Mnohokrát děkuji, gentlemani,“ s úsměvem řekl Angela. „O vašem dokonalém chování by si někteří kavalíři na Východě mohli nechat zdát. Dobrý den!“

Kovbojové otevřeli ústa a uctivě na ni pohlédli.

„Tttto jje žžena,“ koktal jeden z nich.

Když Angela Simonová chtěla projít kolem dveří saloonu, těsně se minula s Rickem Nelsonem, který právě vyšel ven. Linul se od něj pach alkoholu.

„Promiňte, madam,“ omluvil se a nešikovně se uklonil, protože se mu podlamovala kolena. Když ucítila jeho dech, s odporem ucouvla.

„He,“ smál se Rick, „opravdová dáma. Tady nesmíte být tak choulostivá, madam. To je tím počasím.“

Angela Simonová se mu vyhnula obloukem a šla dál. Vešla do marshalovy úřadovny. Marshal sundal nohy ze stolu, když ji uviděl, a vstal.

„Jsem Angela Simonová, marshale,“ představila se mladá žena. „ Měl byste pro mě chvilku času?“

„Ale jistě, madam…,“ odvětil Bancroft a obešel stůl. „Jsem Ron Bancroft.“ Přisunul jí židli a zase se posadil za stůl. „Upřímně řečeno, jsem si už lámal hlavu nad tím, co tak mladou a tak krásnou ženu mohlo přimět k tomu, aby sama přijela dostavníkem do této Zlámané Lhoty.“

Angela Simonová se usmála. „Pocházím ze St. Louis, marshale,“ začala. „Žila jsem tam s mým otcem. Vydával malé noviny. Když před dvěma měsíci

zemřel, všechno jsem prodala. Teď jsem na cestě ke svému snoubenci, který je v kavalerii. Plula jsem parníkem až po Fort Sully a tam jsem se dozvěděla, že můj snoubenec byl před půlrokem vyslán do nově zbudované pevnosti Fort Ellis. Z Fort Sully jsem cestovala dostavníkem. Na konci cesty jsem se dozvěděla, že mezi Broadusem a Virginia City jezdí jen málo dostavníků. Je prý nebezpečná, kolem číhají indiáni…“

Ron Bancroft se vážně usmál. „To bohužel odpovídá skutečnosti, madam,“ odpověděl. „Většina dostavníků jezdí jen po Tongue Station a tam se zase obrací. Ještě před čtyřmi týdny přitom nebyly žádné těžkosti. Za Tongue River se to jen hemží siouxskými hordami.“

„Jenže jak jsem slyšela, jezdí dostavníky zase až po Virginia City,“ řekla Angela.

„Jen tehdy, když se najde dost cestujících, madam. A to je těžké. Momentálně do Broadusu žádní cizinci nejezdí.“

Angela Simonová na něj udiveně pohlédla. „Ale já musím dál, marshale.“

Bancroft se poškrábal na hlavě. „Pak budete muset jet severní trasou, madam,“ opáčil. „Přes Yellowstone do Jordánu a pak dál přes Lewistown a Belt Mountains zase na jih.“

„Jenže to je zajížďka, která by mě mohla stát dva měsíce času,“ povzdechla si Angela. „To není žádná jiná možnost?“

Bancroft zavrtěl hlavou. „V této chvíli ne, madam. Musela byste čekat, až se situace zase zlepší. Nic jiného vám poradit nemohu.“

„To nejsou tady ve městě nebo v kraji žádní stateční muži, kteří by mě za dobrou odměnu doprovodili do Fort Ellis, marshale?“

Bancroft se málem rozkašlal. „Žertujete?“ otázal se. „I kdyby se našli takoví muži, kteří by teď jeli na indiánské území, určitě by s sebou nevzali žádnou ženu.“

„Jsou tady takoví muži, marshale?“ klidným hlasem se otázala Angela Simonová.

„Madam, máte úplně zkreslené představy, „zasténal Bancroft. „Takový muž by měl dost starostí sám se sebou. A ani za peníze by nikdo neriskoval krk. Jedině, že by to byl takový blázen jako…“

Angela Simonová se předklonila. „Mluvte, marshale. Vezmu každého, jen když to bude opravdový muž. Mám dost peněz na to, abych ho mohla dobře zaplatit.“

„Buďte přece rozumná, madam,“ poznamenal Bancroft. „V tomto kraji se pohybuje dost a dost zloduchů, kteří by bez jakýchkoli výčitek svědomí oloupili ženu. Vyžeňte ty absurdní myšlenky z hlavy.“

Angela Simonová vstala ze židle. „Můj budoucí muž je důstojník, marshale,“ řekla. „Má právo očekávat ode mě alespoň tolik odvahy a kuráže, jakou v této zemi den co den projevují ženy osadníků. Škoda, že mi tak málo důvěřujete. Na shledanou!“

Potom šla ke dveřím.

Bancroft vyskočil. „Počkejte, madam!“

Angela se zastavila a otočila se. „Ano?“

„Tak dobře, uvidím, co se dá dělat,“ zabručel marshal. „Bude to fuška a nic vám neslibuju. Kdyby vám to nevadilo, tak sem přijďte dnes za setmění ještě jednou.“

Mladá žena se usmála. „Děkuju, marshale.“

Když odešla, bouchl Bancroft pěstí do stolu.

„To svět neviděl,“ zaklel, „ta je ještě šílenější než ten blázen, kterého hledá. Sílená ženská!“

Angela Simonová byla zklamaná a skleslá. To, že ten, kdo jí má pomoci, je jako naschvál opilec Rick Nelson, jí připadalo jako výsměch.

Byla zoufalá, že marshal jí nedokázal sehnat nikoho jiného.

Když se Angela Simonová v neděli ráno vracela z kostela, zastoupil jí Rick Nelson cestu. Vůbec poprvé ho viděla hladce oholeného. Stál tam před ní s kloboukem v ruce. Málem se rozesmála.

„Vy…“ povzdechla si. „Nemůžete mě nechat na pokoji?“

„Chtěl jsem se vám představit oholený,“ řekl. „Víte, teď jsem střízlivý, ale to dlouho nevydrží. Má nabídka stále platí. Marshal si o vás dělá starosti, a protože si s ním rozumím, jsem tady. Jestli je důvodem pro vaše odmítnutí alkohol, pak se na chvíli pokusím si jej odříct. Nic ale neslibuju. Tak co?“

Rozhlédla se, ale lidé poblíž hleděli jinam.

Minulou noc dlouho ležela vzhůru a uvažovala.

„Asi je to šílenství,“ řekla a zrudla. „Spolehnu se na marshalovu radu. Jestli tedy zapomenete na alkohol, pak se o to pokusím. Nabídnu vám 800 dolarů, pane Nelsone. Čtyři sta hned, druhou polovinu, až dorazíme do Fort Ellis. Souhlasil byste s tím?“

„To je velmi velkorysé, madam,“ odpověděl Rick. „Ale ten obnos je přiměřený riziku. Jenže musíme si ještě vyjasnit dvě věci. Nebude to procházka. Počítejte s nejhorším. Bude to poker a nikdo neví, jaké karty dostaneme. Při cestě budu mít rozhodující slovo já, a to platí i pro přípravy. Budete mě poslouchat, nebo se vrátíme. Zamlouvá se vám to?“

„Vůbec ne,“ sykla. „Ale v této chvíli máte všechny trumfy v ruce. Akceptuji vaše podmínky.“

„O.K. „ zazubil se. „Na co potom ještě čekáme?“

Šli do hotelu. Zatímco Rick počkal dole, vzala ta mladá žena peníze, které ukryla v pokoji. Teprve nyní jí došlo, jak to od ní bylo lehkomyslné tahat se s téměř třemi tisíci dolarů.

Dole mu dala oněch domluvených čtyři sta dolarů.

Složil si je a strčil si je do kapsy vesty.

„Za nájemní stájí stojí vůz, který koupím,“ poznamenal. „Potom nám obstarám zásoby a všechno, co bude nezbytné. Po cestě pojedeme kolem jednoho koňáckého ranče. Potřebujeme jízdní koně a mezky, protože se může stát, že se po cestě budeme muset vzdát vozu i s nákladem. Musíte tedy počítat s dalšími výlohami.“

„Kdy vyjedeme?“ otázala se.

„Zítra ráno v šest,“ odpověděl. „Běžte dnes večer spát brzo, ať jste odpočatá. Obstarejte si pár rozumných věcí, ve kterých byste mohla jet, kdyby to bylo nutné. A šetřete si energii na cestu. Zítra!“

Smekl klobouk a odešel.

Vůbec poprvé se na jejích rtech objevil úsměv.

V pondělí ráno za úsvitu odjeli z města. Marshal Bancroft byl první člověk, který v tu časnou hodinu byl na nohou a mával jim.

Broadus a Powder River, od jejíž hladiny se odrážely sluneční paprsky, zůstaly za jejich zády. Seděli na starém voze, k němuž Rick Nelson zapřáhl ty nejlepší tažné koně, jaké v nájemní stáji našel.

Zásoby kryla velká plachta a též na provizorní stříšku nad kozlíkem Rick natáhl plachtu. Byla to jediná ochrana proti větru a dešti, kdyby se zhoršilo počasí.

Rick mezitím zaplatil své dluhy. U Sama Manninga, u Číňana, který mu mnohokrát půjčil na večeři, a u starého Toma v nájemní stáji, jejíž nejzazší box mu sloužil jako ložnice.

Po delší době znovu nosil své pouzdro typu Missouri, které si sám vyrobil a v němž se mu houpal jeho starý Navy kolt. Za sedátkem ležela jeho winchestrovka.

Okolo deváté hodiny dorazili na malý koňský ranč, kde Rick koupil dva jízdní koně a dva mezky, které přivázal za vůz. Když odjížděli, Angela Simonová na něho pohlédla a zeptala se: „Proč po mně nechcete peníze? Musel jste už přece utratit všech čtyři sta dolarů“

„Po cestě je potřebovat nebudu, a jestli přece, tak vám řeknu,“ odvětil. „Kochejte se zatím krásou krajiny. Zatím panuje klid a máte k tomu příležitost.“

„Nechci být zvědavá, pane Nelsone, ale proč jste se tak zahrabal v Broadusu a jak to, že muž jako vy…“

„Noviny v St. Louis jste už prodala,“ podrážděně opáčil, „takže už žádné příběhy nepotřebujete. Jestli si dobře vzpomínám, tak jste mě angažovala proto, abyste se pokud možno v pořádku dostala do Fort Ellis a ne proto, abych vám vyprávěl historky, abyste se nenudila.“

„Vy nejste jenom opilec, ale navíc ještě i pěkně neomalený chlápek,“ odsekla.

Rick sáhl za sebe a vytáhl láhev, z níž se potom napil. Angela Simonová vytřeštila oči a zachvěla se rozhořčením.

„Tvrdil jste, že na alkohol zapomenete!“ Rick přikývl a zase dal láhev za sebe. „Správně,“ připustil. „Ale jestli o mně budete mluvit jako o opilci, pak také budu pít, děvče.“

Zatímco ona ještě lapala po dechu, začal Rick zpívat. Angela se durdila a mlčela. Protože krajina byla rovinatá, jeli poměrně rychle a okolo poledne dorazili do Stage Station na Tongue River.

Zde potkali malý trek, který sestával ze čtyř krytých povozů tažených voly.

Byly to dvě osadnické rodiny i s dětmi, jež přijely z Dakoty a chtěly do Virginia City. V Terry se k nim připojil muž, na kterém Rick Nelson okamžitě viděl, že to je hráč.

Teprve na stanici se dozvěděli o neklidu na indiánském území a při jídle horlivě debatovali s rodinou šéfa stanice o svých vyhlídkách. Šéf stanice považoval ten podnik, hlavně kvůli třem dětem, které s karavanou putovaly, za příliš riskantní.

S hráčem skupina sestávala z šesti mužů a dvou žen, které vypadaly utrápeně. Neměli s sebou žádného vůdce, který by se tam vyznal.

„Co kdybychom se k těm lidem připojili?“ zašeptala Angela Simonová na Ricka. „Znáte přece tento kraj a v případě nebezpečí by se zvýšila naše bojová síla.“

„To pusťte z hlavy,“ tiše odvětil Rick. „S voly bychom byli příliš pomalí. Kromě toho mám už tak dost starostí s vámi. Nemám chuť mít odpovědnost ještě za děti.“

„Pak ty lidi aspoň varujte.“ V rozrušení to řekla hlasitěji, než chtěla.

„Šéf stanice jim už všechno řekl,“ klidně odtušil Rick.

Lidé pochopitelně zpozorněli a začali klást otázky. Nelson nevrle odpovídal. Když mu jeden z mužů nabídl peníze, když se ujme vedení treku, kategoricky odmítl.

Po tom, co zaplatili, šli ven. Ačkoli byla Angela Simonová dost inteligentní na to, aby pochopila logiku jeho rozhodnutí, vyděsila ji jeho tvrdost. Ani ona však nemínila couvnout.

Když jí pomáhal do vozu, přišel k nim hráč.

„Dobrý den, madam,“ pozdravil a smekl klobouk. „Nechci, abyste si o mně mysleli, že jsem dotěrný, pane,“ poznamenal k Rickovi, „ale jednal jste zcela správně. Smím se k vám přidat? Můžu jet i sám, ale společně by riziko bylo pro obě strany menší.“

„Smíte, pane…,“ řekla Angela, než mohl odpovědět Rick.

„Jmenuji se Scott Ferguson,“ představil se ten štíhlý, šlachovitý muž.

„Já jsem Angela Simonová a toto je pan Nelson!“

Muži si potřásli rukama. Rick nebyl proti, ale hněvalo jej, že ho mladá žena předběhla.

„Buďte vítán, Scotte,“ řekl. „Po cestě budu rozhodovat já, pokud nás nechcete opustit. A i vy, madam, teď přenecháte rozhodování, mně. Ve Fort Ellis můžete rozkazovat celé posádce, ale tady se mi laskavě podřídíte.“

Z očí jí sršely blesky a kousala se do rtů, ale nic neřekla. Ferguson jako by Ricka propaloval pohledem, avšak potom se usmál.

„Jdu si pro koně, pane Nelsone.“ „Jmenuju se Rick,“ zvolal Nelson a vylezl k Angele Simonové na vůz.

Scott Ferguson měl černé, kudrnaté vlasy,, hezký, ostře řezaný obličej, tmavé oči a úzký knírek. Jeho pohyby působily uvolněně.

Kalhoty a kabát měl šedé, stejně jako kulatý texaský klobouk. Na květované košili se mu skvěla černá kravata. V pouzdře měl zastrčený revolver značky Adams & Tranter. Jeho kůň byl světlý, ohnivý cayuse, jenž vzbuzoval Rickův obdiv. Tak nádherné zvíře bylo velmi vzácné.

Rick práskl bičem a povoz se dal do pohybu. Scott Ferguson jel vedle něj. Nechal si vysvětlit předpokládanou trasu. Rick Nelson chtěl za setmění dorazit k Rosebud River a následujícího rána pokračovat údolím mezi Wolf Mountains a Rosebud Mountains.

Scott Ferguson později vždy vyjel napřed a pozorně se rozhlížel na všechny strany. Jeli rychle a k cíli dorazili ještě před setměním. Rick hledal vhodné tábořiště a rozhodl se pro břeh řeky, který byl poměrně plochý a rovný.

Mezi stromy napnul lasovou ohradu, zatímco Ferguson vykopal jámu pro ohniště a obložil ji kameny. Rick se postaral o koně a přinesl vodu. Mezitím Angela připravila večeři. Když si prohlížela potraviny, našla i pět láhví whisky. To ji rozzuřilo, ale ovládla se a mlčela.

Připravila jim fazole, kukuřičné placky a nakládané maso. Při hrnku kávu naslouchali cvrkání cvrčků a křiku labutí, jež se snesly na skálu v řece.

Tma přišla rychle. Rick Angele připravil místo na spaní na voze. Za sedátkem vezl spací pytel, který jí nyní prostřel na dno vozu. Angela mu za jeho péči byla vděčná.

Přesto vzala vak s pěti láhvemi whisky, když se šla k řece umýt. Strčila jej do křoví. Když se vrátila, byl již táborový oheň uhašen. Rick hlídal jako první, zatímco Ferguson si lehl na deky pod vůz.

Angela se zabalila do dek a hned usnula. Rick Nelson seděl poněkud stranou a zády se opíral o kmen borovice. Když se ochladilo, hodil si přes ramena deku.

Sám nechápal, proč souhlasil s tím šíleným plánem. Prostě a jednoduše se podvolil naléhání marshala Bancrofta a odjel z Broadusu, což se mu hodilo. Věděl ovšem, že zatím měli štěstí. Za normálních okolností by už odpoledne museli narazit na indiány. Po těch však nikde ani památky.

Když probudil Fergusona, aby ho vystřídal na hlídce, odrážel se měsíční svit od hladiny řeky. Doporučil hráči nejvyšší ostražitost a vlezl si pod vůz. Nedokázal se však dostatečně uklidnit na to, aby mohl spát. Cítil blízkost nebezpečí.

Ve skutečnosti bylo nebezpečí ještě blíž, než si myslel. Byli pozorováni. A když Rick Nelson upadl do polospánku, mělo propuknout peklo, jak to předvídal už před začátkem jejich cesty.

Mělo to být mnohem horší, než si Rick představoval v těch nejhorších snech.

Smrt se měla stát jejich neviditelným partnerem.

V noci se přes řeku přebrodili otrhaní muži. Rick Nelson, jenž hlídku předal Scottu Fergusonovi, ležel pod vozem a tvrdě spal.

Hráč plížící se muže nemohl vidět, protože řeku přebrodili v jisté vzdálenosti od tábora a ukrývali se v křoví. Přesto si všiml, že koně zneklidněli a začali frkat.

Vstal a šel k nim. Jeho cayuse nervózně tančil a stále se pohyboval. Další dva koně se tiskli k sobě a naráželi do natáhnutého lana.

„Co se děje, Kingu?“ tiše se zeptal hráč a položil mu ruku na vlhké nozdry.

Kdesi poblíž praskla větev. Scott Ferguson se otočil a vytáhl z pouzdra revolver.

Pomalu se vydal směrem, z něhož se ozval ten zvuk. Pak před ním v temnotě praskla další větev. Scott se zastavil a šikmo za sebou uslyšel odfrknutí.

Chtěl se otočit, ale stihl jen polovinu zamýšleného pohybu. Potom dostal úder do ramene. Zasténal a spatřil před sebou nezřetelný stín. Druhá rána ho zasáhla do čela. Zhroutil se, jako kdyby ho zasáhl blesk. Před očima se mu dělaly ohnivé kruhy, které se točily stále rychleji. Po tváři mu tekla krev a hlava ho děsivě bolela. Scott Ferguson ztratil vědomí.

Rick Nelson se probral a udeřil se hlavou o dno vozu. Otřásl se a chvíli naslouchal. Ty zvuky sem nepatřily. Přicházely z nejrůznějších směrů. V první chvíli chtěl zavolat na Scotta, ale potom se vyplazil ven a opatrně vstal vedle oje.

Uchopil krátkohlavňovou winchestrovku a hned v dalším okamžiku uslyšel přidušené hlasy. Jeho pozornost se soustředila na místo mezi povozem a lasovou ohradou, jež bylo zalito svitem měsíce. Zprvu viděl dva stíny, pak se ze tmy vynořili dva muži. Přikrčeni se plížili k němu.

Jeden pohled na ty otrhané muže mu stačil. Byli to dezertéři, bývalí vojáci Unie, kteří pravděpodobně utekli z nějaké trestné setniny, nebo zmizeli z nějakého tábora. Už od konce občanské války řádily takové bandy, které plundrovaly a vraždily a skrývaly se v divokých a neosídlených koutech.

To, že se odvážili sem, ho udivilo, jeho pozornost však nijak nepolevila. Vlezl si pod vůz, opřel se o lokty a namířil na ně.

„To by stačilo!“ zvolal na ně.

Trhli sebou a zarazili se. Pak ale jeden z nich zvedl pušku a vypálil. Rick vystřelil. Zablesklo se a kulka vyletěla z hlavně. Zasažený muž vykřikl a Rick se převalil.

Náhle se začalo všude kolem střílet. Zasažený muž se skácel na zem a jeho druh okamžitě vyrazil mezi borovice.

Rick uslyšel tichý výkřik.

„Zůstaňte ležet, slečno Simonová!“ zvolal na dívku.

Napravo od něj se něco mihlo. Vystřelil. Ozvalo se prasknutí větve a kdosi přidušeně zaklel. Několik kulek se zarylo do bočnic povozu. Rick Nelson se převalil k předním kolům a zoufale se rozhlížel, kudy by mohl utéct. Bylo jasné, že Scotta Fergusona vyřídili.

„Přestaňte!“ ozval se čísi hlas. „Poslouchejte, lidi! Jsme v přesile. Je nesmysl se dál bránit. Potřebujeme potraviny a střelivo. Jestli nám ho dáte dobrovolně, pak vás necháme na pokoji a odtáhneme dál. Dávám vám dvě minuty na rozmyšlenou.“ Rickovi se hlavou honily myšlenky. Bylo jasné, že jen část jejich zásob jim stačit nebude, protože příležitosti, jako byla tato, se jim nenaskytly každý den. Bez zásob by se však Rick s Angelou a hráčem mohli rovnou otočit a jet zpátky, protože před nimi leželo indiánské území.

Rick by na ten obchod přistoupil, aby nevystavoval Angelu nebezpečí, jenže nevěřil slovu těch mužů. Nebylo vyloučeno, že by ho a Scotta Fergusona zabili, kdyby spatřili tu dívku.

Čert ví, jak dlouho neviděli ženu, a Angela Simonová byla přesně ten typ ženy, která zamotá hlavu i takovému muži, který právě vylezl z postele, kde spal s jinou. Podle kroků jich bylo nejméně šest. S Fergusonem by se jim mohli bránit, ale takto neměli šanci.

Rick Nelson se rozhodl vsadit všechno na jednu kartu. Další odpor by je vystavil nejistým koncům, takže se musel pokusit o tento odvážný trik.

„Vzdávám se!“ zvolal. „Dávejte pozor, odhodím teď zbraně zpod povozu!“

Vylezl zpod vozu a hodil winchestrovku několik yardů od sebe. Zatímco si rozepínal přezku, celý se chvěl. Byl celý zpocený a ruce měl vlhké. Opasek s Navy koltem mu spadl do trávy.

„Teď vyjdu na světlo!“ zvolal a vykročil k nim.

Téměř už dorazil na to místo osvětlené měsíce, když uslyšel jakýsi šramot, který se ozýval od vozu. Naskočila mu husí kůže, ale udělal další krok, aniž by se otáčel.

„Stůjte, Nelsone!“ zvolala Angela Simonová, jež se ovládala jen s největším vypětím. „Ještě krok a zastřelím vás. To myslím naprosto vážně, vy parchante!“

Protože byl uprostřed pohybu, udělal ještě dva kroky. Cosi horkého jej škráblo na nadloktí a ozval se třesk rány. Potom Rick uslyšel přidušený výkřik. Zbraň ještě jednou vypálila, tentokrát ale do vzduchu.

„Pusťte mě, k čertu!“ sténala úpěnlivě dívka.

Dezertéři opustili své úkryty. Tři muži přivlekli Ricka na osvětlené místo a zkontrolovali, zda u sebe nemá zbraň. Potom se musel posadit na zem. Dva další chlápci strhli dívku z vozu. Angela se bránila jak kočka. Jeden z mužů vykřikl, když ho škrábla. Praštil ji hřbetem ruky a tím její odpor zlomil. Tři další dezertéři tam přivlekli omráčeného hráče.

Ta banda sestávala z osmi mužů. Byli to opálení, neholeni a vychrtlí chlápci s vystouplými lícními kostmi. Jejich vůdce, ramenatý muž s hustým plnovousem, hodil ukořistěné zbraně na hromadu a pohlédl na Ricka Nelsona.

„To je od vás rozumné. Měli bychom s vámi udělat krátký proces.“ Pohlédl na dívku. „A hleďme, koho to tu máme! To je ale panenka! Skvělé! Něco takového už jsme dlouho neviděli. To je vaše žena?“ zeptal se Ricka.

Nelson zavrtěl hlavou. „Copak by na mě střílela? Její snoubenec je důstojník armády. Měl jsem ji přivést k němu. Jen-

že teď jste mi udělali škrt přes rozpočet, chlapci. Chtěl jsem vám po cestě zmizet i s koňmi. S tím vyfintěným chlápkem bych to zvládl.“

Kývl na omráčeného hráče.

„Vy podlý ničemo!“ vykřikla Angela Simonová, které po tvářích tekly slzy. „Jak jsem se jen mohla dát dohromady s takovým zpustlým pijanem. Marshal Bancroft vám při těch vašich špinavých kšeftech pomáhá?“

„Kdo jsi?“ zeptal se vůdce bandy Ricka.

Rick mu řekl své jméno. „Před čtyřmi lety jsem utekl z armády. To bylo po bitvě u Chancellorsville, když nám konfederanti dali co pro to. Na tu semetriku jsem narazil v Broadusu. Má u sebe ještě skoro dva tisíce dolarů. Byl by to hezký kšeft. Ale dopřeju ho vám, chlapci.“

Vousatý vůdce bandy si jej zkoumavě prohlížel. „Mluvíš hezky. Ale mě tak rychle nepřesvědčíš. My jsme zatraceně nedůvěřiví. Kde má ty peníze?“

„V kabelce,“ odvětil Rick. „A tu má asi v dekách ve voze.“

„Podívej se tam, Matte,“ přikázal vůdce bandy jednomu hubenému chlápkovi.

Potom dal ostatním několik pokynů. Muži museli rozdělat oheň. Ricka a Scotta Fergusona, který se sténaje probral z bezvědomí, přivázali ke kolům vozu. Muži všechno prohledali a našli ty peníze, které potom dali svému bossovi. Pak ze zásob ve voze připravili jídlo.

Museli být hodně hladoví, spořádali obrovské porce. Dva z nich drželi hlídku a potom byli vystřídáni. Pili horkou kávu a kouřili tabák svých zajatců.

Angela Simonová seděla mezi dvěma bandity a hleděla na Scotta Fergusona, ale ten byl ještě napůl omámený.

„Zdá se, že jste odrány, madam,“ poznamenal vůdce bandy a prohlédl si její dvouhlavňový derringer. „Ale raději podvolte osudu. Hezká divoká kočka to je přesně to, s čím by se moji chlapci rádi pohráli. Nemůžu za nic ručit.“

„Co se stalo?“ zasténal Scott Ferguson.

„Kdo je to?“ zeptal se vůdce bandy.

Protože Angela mlčela, odpověděl za ni Rick Nelson.

„Jmenuje se Ferguson a přidal se k nám na Stage Station u Tongue River. Asi to je hráč.“

Muži u něho našli svazek bankovek, který také dali vůdci bandy. Nelsonovu zpola vypitou láhev whisky dopili.

„Také bych si dal lok pálenky, chlapci,“ řekl Rick. „Za sedátkem je pytel s láhvemi.“ „Nic jsme tam nenašli,“ zavrčel jeden z mužů a vstal.

Rick pohlédl na Angelu, ale ta se demonstrativně odvrátila.

Ten muž ještě jednou všechno prohledal a pak se vydal do křoví u řeky. Po nějaké době se ozval jeho vítězoslavný výkřik a potom se vrátil i s pytlem.

„Když jsme pozorovali tábor, běžela k řece,“ smál se. „Viděl jsem, že něco schovává mezi ty keře, ale pak jsem na to zapomněl.“ Muži nechali láhve kolovat. Jejich boss nechal Rickovi odvázat levou ruku a též mu nalil plný hrnek. Fergusona sice sužovaly bolesti hlavy, ale již zase mohl jasně myslet.

„Vypadá to, že naše situace vám příliš starostí nedělá, Nelsone,“ rozzuřeně řekl.

„Každý hraje svou hru, Scotte,“ usmál se Rick. „Řekněte, pane,“ obrátil se k vůdci bandy, „nejste tak trochu lehkomyslní? V Broadusu se mluví o tom, že se tu potulují Siouxové.“

Vousatý muž trhl hlavou. „Co to říkáš?“ udiveně se zeptal. „Indiáni?Přijeli jsme sem ze severu a putovali jsme podél Rosebud až sem. Ve Wolf Mountains by mělo být ještě víc našich lidí. O indiánech nám nikdo neřekl.“

Rick vypil několik loků whisky. „Všechny dostavníky se u Tongue River otáčejí. A z protějšího směru nepřijel už dva týdny žádný dostavník. Na vašem místě bych byl opatrnější.“

Vůdce bandy dal okamžitě patřičné pokyny svým lidem. Nechal uhasit oheň a rozestavil čtyři hlídky. Potom šel s ostatními muži spát. Angela Simonová si znovu směla vlézt do vozu a lehnout si tam. Jeden z mužů na hlídce zůstal sedět na oji vozu.

Nikdo si nevzpomněl na to, že by měl Rickovi zase svázat pravou ruku. Choval se naprosto klidně a předstíral, že spí. Opatrně si volnou rukou uvolnil provaz na levém zápěstí a strčil si jej do kapsy. V té tmě ho bandité nemohli vidět, navíc nejbližší z nich seděl na oji vozu, nedaleko Fergusona přivázaného ke kolu.

Rick zvažoval svou šanci a zjistil, že se rovná nule. Sám by utéct mohl, ale osvobodit Angelu Simonovou a Scotta Fergusona by nedokázal. Bez zbraní proti osmi, to nemělo šanci na úspěch. Muž, kterého postřelil, utrpěl pouze škrábnutí. Jeho rozhodnutí bylo jasné. Neslyšně si vlezl pod vůz, natáhl se a o něco později usnul.

Jak dlouho spal, nedokázal říct. Probudil ho hluk. Někdo si všiml, že kolo, u něhož měl být, zeje prázdnotou, a myslel si, že uprchl.

„Jen klid, chlapci!“ zvolal na ně. „Tady dole je to pro mě pohodlnější.“

Chtěli ho odtud vytáhnout, ale jejich boss je zadržel.

„Pročs neutekl?“ zeptal se.

„Jsem příliš líný na to, abych utíkal,“ zasmál se Rick. „Vyfoukli jste mi kořist před nosem, ale tak už to chodí. Než jsem přijel do Broadusu, žil jsem tak jako vy. Stačí?“

„O.K., nechtě ho spát a běžte si lehnout,“ přikázal jejich vůdce. „Ale nespouštějte ho z očí.“

S mumláním se rozešli a znovu se rozhostilo ticho.

Angela byla ještě dlouho vzhůru a dívala se na hvězdy. Byla zklamaná a pokořená. Přitom už na toho muže téměř začala hledět jinýma očima. Teď ovšem byla v bryndě.

Usnula, ale pak se zase probrala a vyděsila se, když jí kdosi přitiskl ruku na ústa. Lačné prsty jí ohmatávaly tělo a zastavily se na hrudi. Vzepjala se, oběma rukama odstrčila těžké tělo a pronikavě vykřikla. V zašněrovaném spacím pytli ležela jako v pouzdře, z něhož se není možné osvobodit. Ten muž se po ní sápal. Jeho odporný dech ji uhodil do tváře. Bránila se proti němu jak lvice.

Rick Nelson se probudil. Tušil, co se to nad ním odehrává, a svíral pěsti. Když do vozu vlezl vůdce bandy a strhl toho muže na zem, oddechl si. Věděl, že ten muž, jehož nyní potrestal pěstmi jeho boss, se k té mladé ženě přiblížil jen na zlomek vteřiny. Jinak by ho Rick zabil bez ohledu na svůj život.

„Tomu, že ti zamotala hlavu, rozumím,“ řval vůdce bandy, „ale opustils své místo, Bille. Měl bych tě zastřelit, ty hlupáku.“

Rick povylezl zpod vozu. „Ten ďábel v sukních si schovává svou cudnost pro nějakého důstojníka,“ smál se. „Od dezertéra by si nenechala ani čistit boty.“

„Drž hubu, Nelsone,“ zavrčel vůdce bandy. „Jestli teď nebude klid, tak se rozzlobím, to vám přísahám.“

Rozhostilo se ticho. Takové ticho, že Rick mohl slyšet vzlykot mladé ženy. Kousal se do rtů. Jak ho teď musela nenávidět. Přitom životy všech tří závisely na tom, jak dobře bude hrát svou roli.

Strach a hanba Angele té noci nedovolily usnout.

Ráno se dezertéři radili o svých plánech. Hráče odvázali jen k snídani, potom ho zase spoutali. Angela a Rick zůstali volní, hlídali je však.

Vůdce bandy se jmenoval John McGill. Každého se zeptal na jeho názor. Někteří z nich byli pro to vrátit se na sever, ostatní by byli dali přednost Coloradu.

„Smím něco říct, pane McGille?“ otázal se Rick Nelson.

Vůdce bandy na něj vrhl zkoumavý pohled, načež přikývl. „Mluv.“

„Plán hledat úkryt ve Wolf Mountains považuji za nejlepší,“ řekl Rick. „Bílí se té oblasti vyhýbají jako čert kříži a netuší, že indiáni se zdržují o něco víc na západ. V horách proto budete v absolutním bezpečí. Kromě toho teď máte nějaké zásoby. Co ještě chcete?“

McGill jako by přemýšlel. „To zní rozumně,“ řekl po chvíli. „Ještě pořád nevím, na čem s tebou jsem, Nelsone.

V noci jsi mohl nepozorovaně zmizet. Proč jsi zůstal tady?“

Rick se usmál. „To je přece úplně jednoduché, pane McGille. Kdyby se mi má akce podařila, odjel bych na jih. Kam mám ale jet teď? V Broadusu by byli nedůvěřiví, kdybych se vrátil sám. Proto je mi v této chvíli jedno, co se mnou uděláte. „Chceš se k nám připojit?“

„Nevadilo by mi to, jenže vy mi nevěříte.“

„To se může časem změnit,“ opáčil McGill.

„O.K.,“ zasmál se Rick. „Zkusme to.“

Angela Simonová, jež seděla na oji, si nalila hrnek kávy.

„Jestli z toho vyváznu živý a zdravý, Nelsone,“ chraplavě řekl hráč, „tak vás za to oddělám.“

„Pes, který štěká, nekouše,“ zasmál se Rick.

Dezertér, jehož Rick v noci postřelil, sice rozčileně protestoval, ale McGill ho nepustil ke slovu.

„Tady šéfuju já, Brette! Jestli se ti to nelíbí, můžeš jít. Připravte se na odjezd. Brett a Bili pojedou napřed a budou kontrolovat krajinu před námi. Pojedeme podél Rosebud až k jejímu prameni v horách.“

Oba muži si vzali náhradní koně, jež Rick koupil pro Angelu a pro sebe, a vyjeli. Scott Ferguson se musel se spoutanýma rukama posadit na koně k Angele. Tažní koně byli zapraženi a jezdecké McGill rozdělil mužům. Fergusonova světlého cayusea si vzal sám. Ryzáka si Rick směl nechat. Byl to jízdní kůň, kteréhosi sám vybral. Pinta, jehož měla původně dostat Angela Simonová, dal McGill jednomu staršímu, hubenému muži, který se jmenoval Crowley.

Rick zůstal neozbrojen. Jeho revolverový opasek McGill pověsil na sedlo cayusea. Ostatní muži vylezli na vůz a dali se na cestu. McGill přijel před ně a mávl na Ricka.

„Ty budeš pořád poblíž mě,“ řekl. „Nabízím ti šanci, Nelsone, ale jestli tě přistihnu při něčem podezřelém, oddělám tě.“

„Nejsem přece blázen,“ zasmál se Rick.

S povozem jeli jen pomalu, protože břeh Rosebud často měnil tvář. Jednou byl hustě porostlý křovím, pak přišly travnaté úseky, jež byly naprosto rovné, nebo zase kamenité části, kde byla země poseta balvany všech velikostí.

Rick si uvědomil, že přes den nemá šanci bandu přelstít. Pokud vůbec nějakou šanci měl, pak během následující noci. Kolem poledne odpočívali na místě, kde se Rosebud stáčela na západ.

Po jídle Brett a Bili okamžitě vyjeli. Neustále se drželi dvě, tři míle před ostatními.

Rosebud byla stále užší. Občas viděli daleko za kopce Wolf Mountains, díky jejíž syté zeleni krajina působila jako obrovský obraz.

Mohli být tak dvě hodiny na cestě, když se Rick nenápadně přiblížil k McGillovi. Rukávem košile si utřel čelo, jako by si chtěl utřít pot.

„Opatrně, bossi,“ prohodil k vůdci bandy. „Je tu stopa po smýkání, kterou se někdo pokoušel zničit. Vede tam k těm keřům. Obávám se, že vaši muži padli do rukou indiánům. Brzy budeme vědět víc.“

Náhle prudce zatáhl za uzdu ryzáka. Kůň se vzepjal na zadní a muselo to vypadat, jako by se splašil. Zatímco Rick předstíral, že se ho pokouší dostat pod kontrolu, nechal ho ve skutečnosti vykopávat a tančit a znervózněl to zvíře tak, že se téměř nedalo uklidnit. Přitom ho vedl směrem ke keřům.

Viděl, že kůň stáhl uši a podle toho poznal, že zavětřilo cizí pach. Rick už teď nemusel nic dělat. Kůň se sám od sebe vzepjal a Rick se vrhl ze sedla. Při dopadu se převalil přes rameno a dokutálel se do keřů.

Ani ne tři yardy před ním leželo tělo. Podle oblečení poznal, že to je Brett. Ležel na břiše a v zádech měl tři nebo čtyři opeřené šípy. Podle jejich barvy poznal, že to jsou hunkpapské šípy. Hunkpapové byli jedním z kmenů Tetonů-Dakotů.

Rick věděl, že rudí bojovníci ho pozorují, i když on sám neviděl jediného z nich. Vstal a chytil ryzáka. S klením vylezl do sedla.

„Je to jasné, bossi,“ nahlas řekl a tiše dodal k McGillovi: „Siouxové. Brett a Bili to koupili. Nesmíme teď na sobě dát něco znát, ale v nejbližších minutách nás přepadnou. Jedu varovat ostatní. Jestli se dokážeme bleskově přebrodit, mohli bychom se krýt tam za tou bobří hrází.“

McGill vzal z hrušky sedla Rickův zbraňový opasek a hodil mu ho. Neřekl při tom ani slovo, ale vypadalo to, jako by chtěl Ricka provrtat pohledem.

„Neměj obavy, McGille,“ chlácholil ho Rick. „Budeme mít dost starostí se Siouxy. Kromě toho jsem ti už přece všechno řekl.“

Když jel zpátky k povozu, McGill si balil cigaretu a rozhlížel se po okolí. Po indiánech však nikde ani stopy.

Rick Nelson prohodil nahlas vtip, když dorazil k vozu, a pak mužům tiše a stručně vysvětlil situaci. Viděl, jak Angela Simonová sebou trhla.

„Nemějte strach, slečno,“ uklidňoval ji. „Možná je to jen několik špehů.“

„Indiáni by mi byli milejší než vy,“ zasyčela.

„A co já?“ poznamenal Scott Ferguson. „Mně nikdo ruce nerozváže?“

„Křičte ještě hlasitěji,“ zavrčel Rick. „Jestli se chcete na něco zeptat, pak se obraťte na McGilla. Ten je tu šéf.“

„Patolízale,“ odsekl hráč.

Rick pobídl koně a zase jel dopředu.

„Mám rozvázat Fergusona?“ otázal se.

McGill zavrtěl hlavou. „Možná později. Dělejte, musíme se přebrodit.“

Na McGillovo znamení muži sjeli z vozem doprava. Rosebud, v níž bylo vody jen po kolena, měla kamenité a hrbolaté dno. Zatímco McGill hnal cayusea na druhý břeh, zůstal Rick vedle vozu.

Povoz se přebrodil na druhou stranu. Nic se nestalo. Všichni muži seskákali z vozu a tlačili jej nahoru. Koně zabrali a vytáhli vůz za bobří hráz. Několik bobrů skočilo do vody a odplavalo..

Vtom se ozval ječivý výkřik. Rick Nelson se otočil a uviděl, že Crowley, jenž s pintem jel na konci skupiny a byl ještě několik kroků od břehu, byl zasažen šípem do zad. Potom se k nim z keřů vznesl celý mrak šípů.

Jeden z nich Crowleymu probodl krk. Rick ještě uviděl, jak mu vystříkla krev, a potom se Crowley skácel z koně a zůstal hlavou pod vodou.

Muži se za bobří hrází vrhli k zemi a začali střílet z pušek. Rick seskočil ze sedla a plácl ryzáka po zadku. Kůň zmizel mezi stromy.

Rick seskočil z vozu a pomohl Angele Simonové dolů. Strčil ji pod vůz. Pak jej oběhl a vedle McGilla se vrhl za bobří hráz.

„Kde jsou ostatní zbraně, bossi?“ zeptal se. „Potřebujeme teď každého muže.“

„Vzadu na voze,“ zavrčel McGill. „Musíš to přece vědět sám. Ten hráč tě chce oddělat, Nelsone, i kdyby to bylo to poslední, co v životě udělá.“

Rick přiběhl k povozu a našel tam Fergusonovy zbraně a svou winchestrovku.

Vzal si i nůž bowie. Pak hráči rozřezal provaz, jímž byl spoután, dal mu jeho opasek a čtyřhlavňový derringer, který Ferguson nosil pod paží.

„Toto je derringer slečny Simonové,“ řekl. „Dejte jí ho, Scotte, a zapomeňte na nenávist ke mně. Jenom se pokouším získat si McGillovu důvěru. To mě opravdu považujete za takového darebáka?“

Potom tam nechal užaslého hráče stát. Když přelézal oj, proletěl mu kolem tváře šíp a zabodl se do bočnice vozu. Rick skočil za bobří hráz a začal střílet.

Bylo to více indiánů, než čekal. Někteří byli skryti za keři, jiní stříleli zpoza spadlého stromu. Neměli pouze luky a šípy, ale i moderní pušky.

Rick si vzal dostatek nábojů. Když chtěl nabít winchestrovku, náhodou pohlédl za sebe. Přibližně deset yardů za bobří hrází se zvedal mírný svah. Mezi kmeny stromů viděl lesknoucí se kůži ryzáka. Valach před něčím vyděšeně ustupoval. A potom Rick uviděl indiány. Nejprve čtyři, potom mnohem víc.

Bylo to nejméně dvacet bojovníků.

Byli od pasu nahoru nazí. Zdobily je pestré čelenky a náramky a také měkké kamaše. Neslyšně se plížili k hrázi.

„Pozor! Jdou sem i zezadu!“ zvolal a začal střílet.

Angela Simonová, jež ležela pod vozem, se vyděšeně otočila. Ferguson jí dal derringer. Převalila se a spatřila ty bojovníky.

Jeden z dezertérů byl zasažen kulkou mezi oči a klesl k zemi. Ze sedmi McGillových mužů zůstali naživu jen tři. Stříleli ostošest. Však také Siouxové byli ve velké přesile.

Jejich útok ale byl odražen. Bojovníci, kteří je chtěli obejít, se stáhli zpět na svah. Střelba byla stále řidší, až nakonec utichla.

Muži za bobří hrází využili příležitosti a nabili své zbraně. Dva dezertéři byli lehce raněni a ovázali si rány.

„Štěstí, že jsme se dostali sem,“ zavrčel McGill a utřel si pot z tváře. „Naproti by už bylo po nás. Ale ani tady se neudržíme dlouho. Jsou příliš silní. Škoda, Nelsone. Už jsem si na tebe začínal zvykat.“

Usmál se a při tom vycenil své dravci zuby. Rick pohlédl pod vůz. Leželi pod ním Angela a Scott Ferguson. Dívka právě otočila hlavu a pohlédla na něj. Z její tváře se nedalo vyčíst, zda jí Ferguson něco řekl. Zase se otočila a pozorovala svah.

McGill si balili cigaretu. Pak Rickovi podal svůj kožený váček na tabák. Když chtěl Nelson po něm sáhnout, dezertér zase stáhl ruku, vysypal trochu tabáku a podal jej Rickovi i s papírem.

„Díky, bossi“ poznamenal Rick a ubalil si cigaretu. Přemýšlel, proč si to McGill na poslední chvíli rozmyslel. Že by v tom váčku bylo kromě tabáku a cigaretového papíru ještě něco? Bezděky si vzpomněl na dívčiny peníze.

Jenom jednou si potáhl a musel cigaretu zase zahodit. Několik indiánů přebrodilo na koních řeku nad bojištěm a nyní cválali po břehu. Tři další jezdci se na druhé straně prodrali křovím a vjeli do vody. Hnali se přímo k nim. McGill jednoho srazil kulkou z koně.

Dva další se skokem přenesli přes bobří hráz a uprostřed skoku se vrhli ze hřbetů svých koní.

Jednomu z dezertérů tomahavk rozdrtil lebku. Indián se chtěl vrhnout na muže stojící vedle něho a koupil kulku do hrudi. Další rudoch se vrhl na McGilla, který mu vrazil nůž mezi žebra.

Mezitím jezdci cválající po břehu dorazili k bobří hrázi. Rick namířil na prvního z nich a srazil ho kulkou z koně. I Ferguson dostal jednoho indiána.

Zatímco jezdci jezdili sem a tam, blížili se další rudoši ze svahu nad břehem. Kryli se při tom za kmeny stromů. Potom vyrazili k povozu.

Ferguson vyskočil a vrhl se proti nim. Než Rick přiběhl k němu, zabil hráč dva bojovníky, jenže potom dostal ránu sekerou do boku a svalil se na zem.

Rick Nelson se vedle Angely vrhl na zem a přesně mířenými střelami indiány zahnal. Když vystřílel winchestrovku, pálil z koltu. Při tom podal Angele náboje.

„Nabijte Fergusonovu zbraň,“ chraplavě řekl.

Zatímco pak střílel z koltu, nabíjela Angela náboje do komor druhého revolveru. I McGill a jeho poslední muž se ze všech sil bránili. Siouxové se opět stáhli.

Teprve když palba utichla, obránci uviděli, že i poslední dezertér je těžce raněn. Zhroutil se. McGill se k němu sklonil, načež pohlédl na Ricka a zavrtěl hlavou.

„Ten už nevstane, Nelsone. Příště tak dopadneme my. Jak to vypadá s hráčem?“

Rick prohlédl Fergusona a zjistil, že utrpěl hlubokou ránu, jež silně krvácela. Angela mu podala obvazy. Protože dezertéři uplynulé noci vypili všechnu jejich whisky, neměli již čím vyčistit a dezinfikovat rány.

Nejhorší bylo, že nemohl zastavit krvácení. Svlékl raněnému kabát a strhl mu z těla košili a přitiskl ji na ránu. Látka okamžitě nasákla krví.

„Jestli nemá vykrvácet, tak mu tu ránu budeme muset vypálit,“ povzdechl si Rick.

„Jenže indiáni mohou kdykoli zaútočit,“ řekla Angela.

„To už nehraje roli,“ opáčil. „Řekl jsem vám přece, že to nebude procházka. Příští útok bude poslední. Je mi to líto, děvče. Možná, že aspoň vy to přežijete.“

Nožem bowie vytáhl z několika nábojů kulky a prach nasypal hráči do rány. Pak k ní přiložil hořící sirku. Vzplál plamen a hned zase uhasí. Hráč, který byl v bezvědomí, o tom nevěděl. Angela rozrušením zavřela oči. Bojovala s nevolností.

Rick Nelson vzal láhev s vodou a namočil poslední cár košile. Opatrně jím umyl ránu. Dívka obětovala na obvazy několik cárů své spodničky.

„Přežije to?“ rozechvěle se zeptala.

Rick Nelson pokrčil rameny. „Chybí nám whisky. Krvácení se sice zastavilo, ale před infekcí ho asi neochráníme. Možná j e pro něho smrt lepším řešením.“

„Nelsone, podívejte tam,“ řekla dívka a rozrušeně ukázala před sebe.

Mezi stromy se blížili tři jezdci. Měli na sobě jelenicové oděvy. Bojovník uprostřed mohl mít tak padesát let. Podle per ve vlasech se dalo poznat, že to je náčelník.

McGill je také uviděl a zvedl pušku.

„Nestřílejte!“ zvolal na něj Rick. „Chtějí vyjednávat.“

Ti tři jezdci přijeli blíž a zastavili se přibližně dvacet yardů před nimi. Náčelník zvedl ruku k pozdravu. Nelson pohlédl na dezertéra.

„Někdo musí k němu,“ podotkl. „Umíte siouxsky?“

McGill zavrtěl hlavou. „Vy ano?“

„Trochu,“ odvětil Rick.

„Běžte,“ řekl McGill.

Rick vylezl zpod vozu a vstal. Winchestrovku a revolverový opasek položil na zem a přistoupil ke třem indiánům. Hleděli na něj a z jejich tváři se nedalo nic vyčíst. Rick se zastavil několik kroků před nimi. Jeho nervy byly na-pjaté k prasknutí a svědilo ho na zátylku. Snažil se však, aby jeho hlas zněl pevně.

„Náčelník Hunkpapů vypadá bezradně,“ řekl. „Odkdy jeho bojovníci zabíjejí ze zálohy? Uslyšel jsem hokahej, bojový pokřik při útoku, a juhu, pokřik při zabíjení. Při tom jsem si vzpomněl na doby, kdy stateční Dakotové hovořili o Vránách jako o šakalech, protože se zbaběle vyhýbali boji.“

Náčelník nehnul ani brvou. „Bílý muž hovoří smělým jazykem řečí Siouxů,“ odpověděl. „On a jeho přátelé bojovali s odvahou rudého muže. Proto jsem tady. Před mnoha měsíci jsme vás ještě považovali za naše bratry. Rudý muž tu byl první. Tato země patří jen jemu. Ale tato země je velká. Věřili jsme bílému muži, který mluvil o míru, a odstoupili jsme mu velkou část našich loveckých revírů. Jenže vaše jazyky byly rozeklané. Zpráva o smrti navažského lidu se šířila jako vítr od ohně k ohni. Potom vaši modrokabátníci bojovali proti šedokabátníkům z Jihu. Vraždili jste se navzájem. Přesto nalezl bílý muž čas na to, aby bojoval proti statečnému lidu Siouxů z kmene Santeeů. Jejich muži, ženy a děti zemřeli ve svém táboře na Sand Creeku a my jsme je dlouho oplakávali. Jsem Hačaka Ssapa, Černý los, a ztratil jsem tenkrát přítele. Byl to santeeský náčelník, Če-ton Wa-ka-wa Ma-ni, jemuž bledé tváře říkali Malá vrána. Nyní Hunkpapové vědí, co je čeká. Budeme bojovat a pobijeme všechny bělochy.“ „Na co pak Černý los ještě čeká?“ zeptal se Rick.

Náčelník ukázal za Ricka. „Viděli jsme jednu bílou squaw. Vaši bratři zabili mnoho našich žen. Rudý muž se za to pomstil. Jestli se vzdáte, necháme tu bílou squaw naživu.“

„A co uděláte s námi?“

„Statečně jste bojovali, takže i statečně zemřete.“

„To nemůžu rozhodnout sám, Černý lose,“ řekl Rick.

„Pak udělej válečnou poradu se svými lidmi,“ odpověděl indián. „Až se slunce unaví, vrátím se.“

Indiáni otočili své poníky a jeli zpátky. Rick za nimi hleděl, pak se obrátil a šel ke svým. Stručně o všem řekl McGillovi.

„To jsme tedy v pěkné pasti,“ poznamenal dezertér.

„Musíme se vzdát, Johne,“ klidným hlasem prohlásil Nelson. „Projevili nám respekt a to je víc, než v co jsme mohli doufat. Určitě nás nezabijí tady. Jejich tábor je pravděpodobně někde poblíž. Aspoň tak získáme čas.“

Přišla k nim Angela. Chvěla se rozrušením.

„Snad ho neposlechnete, pane McGille?! Nechci si hrát na soudce. Neoprávněně jste opustil armádu, ale to je vaše věc. Ještě stále jste ale muž a snad nechcete připustit, abych padla indiánům do rukou. Sám přece řekl, že vás v každém případě zabijí. Tak se raději braňme. Živou mě ti divoši rozhodně nedostanou.“

„Ti divoši jsou původní obyvatelé této země, slečno,“ řekl Rick, který se ovládal jen s největší námahou. „Mnoho let jsem žil mezi nimi. Jsou to hrdí a čestní lidé, kteří neznali záludnost a chamtivost. To se naučili až od bělochů. Kvůli zlatu a půdě je pobíjeli jako zvířata, bestiálně vraždili jejich ženy a děti. Tak se naučili nenávidět. Je to naše poslední šance. Musíme se vzdát. Vy nechcete žít u Siouxů a my nechceme zemřít jejich rukou. Nic nám to nepomůže, ale aspoň já jsem tu kvůli vám. Koupila jste si mé služby až do Fort Ellis, madam, ale rozhodnutí o tom, kdy zemřu, vám nepřísluší.“

Než to pochopila, vytrhl jí derringer z ruky.

„Má pravdu, slečno Simonová,“ chraplavě řekl McGill. „Šetřete síly. Možná budete v nějakém tepee muset bránit svou čest. Stačí jen vaše slovo a vezmu vás s sebou do říše smrti, když nebude vyhnutí. Je jednodušší vyjít osudu vstříc, když ho člověk zná.“

Mladá žena se opřela o vůz a bojovala proti slzám. Ricka to bolelo, ale nemohl jí pomoct. Předtím ji obdivoval, s jakou odvahou se zúčastnila boje. Nyní ale Hunkpapové obsadili oba břehy Rosebudu a jakákoli myšlenka na útěk byla absurdní. Boj by znamenal okamžitou smrt, vzdání se jim ponechávalo naději, byť mizivou.

Pohlédl na slunce a odhadl, že mají ještě dvě hodiny čas. Scott Ferguson byl ještě pořád v bezvědomí, avšak už nekrvácel. Ať už s ním Siouxové zamýšleli cokoli, bylo jasné, že hráč o tom nebude vědět. Bylo možné, že zemře dřív, než ho začnou mučit.

McGill ležel na zádech, ruce měl pod hlavou a na tváři měl položený kapesník. Ten má ale nervy! pomyslel si Rick. Posadil se k němu.

„Proč jste dezertoval, Johne?“ zeptal se ho.

„Nejdřív jsem byl ve Fort Pierre a později ve Fort Sully,“ začal McGill. „Jeden poručík tam byl obzvlášť arogantní mizera. Byl to důstojník z West Pointu a udělal z obou pevností execírplac. Nejdřív ho velitel nechal, ale potom přišly první těžkosti. Calder, tak se ten chlápek jmenoval, pohrdal některými svými druhy. Většinou to byli dobrovolníci, jejichž důstojnické smlouvy byly časově omezené. Calder jim blahosklonně říkal „amatérští důstojníci“ a patřil mezi ně podle něj i velitel. Zbytek si dokážeš domyslet. Všude byl neoblíbený a byl převelen k ubytovateli jako pobočník. Došlo k nějakým nesrovnalostem v účetních knihách, které vedl, a já ho přistihl při tom, jak čachroval s potravinami. Samozřejmě jsem o tom podal hlášení, ale co se stalo? Muži, které urážel, ho ještě kryli. Okamžitě byl na koni a jednoho dne mě uhodil do tváře. To už jsem nevydržel.“

Angela Simonová měnila barvy v obličeji. Rozrušeně mu naslouchala, pak už to ale nevydržela a zeptala se: „Vy jste ho zabil?“

„Jenom jsem mu spočítal zuby, nic víc,“ zasmál se McGill. „Ale zbil jsem důstojníka, takže mě poslali do vězení. Jenže tam nebyli žádní chudáci. Když jsem dal dohromady ty správné lidi, utekli jsme.“

„A co ten poručík?“ zeptala se Angela.

„Calder? Později jsem slyšel, že ho převeleli do Fort Ellis,“ odvětil McGill.

„Ten kdyby mi tak ještě někdy přeběhl přes cestu… Ano, Ricku. To je celý můj příběh. Po cestě jsme sice kradli, ale vrazi nejsme, jestli sis to o nás myslel.“

Nelson se otočil k Angele. Při tom vyprávění zrudla. Pochopil, že právě Calder je onen muž, za kterým jede do Fort Ellis. Všechno to do sebe zapadalo.

„Jsem rád, žes mi to řekl, Johne,“ prohodil s úsměvem.

„Jak to, žes žil mezi indiány?“ zeptal se ho McGill.

„Moji rodiče přišli do Ameriky v roce 1830,“ začal. „Žili jsme v Kentucky. Když moje matka zemřela, bylo mi dvanáct. Můj otec mě vzal s sebou na západ. Pracoval pro Hudson Bay Company jako horský vůdce. Na zpáteční cestě z jedné průzkumné výpravy se smrtelně zranil. Kočovní indiáni mě našli a předávali si mě mezi sebou, až jsem našel domov u Siouxů z kmene Oglalů. Ještě před pěti lety jsem žil u nich. Pak jsem se vrátil k našim lidem. Byl jsem kovboj, vozka a zlatokop. Před půlrokem jsem našel zlato. To bylo poblíž Livingstonu na Yellowstone River. Není to žádný majlant, ale na malý ranč by to stačilo. Jenže potom jednoho dne do našeho tábora přišli vojáci. Hledali dezertéry a vyhnali nás z chat. Všechno prohledali. Žádné dezertéry nenašli, ale když odešli, bylo moje zlato pryč. Jen ten váček, který mám u sebe, jsem zachránil. Přijeli z Fort Ellis a poručík, který byl se dvěma svými lidmi v mé chatě, se jmenoval Calder. Byl to mladý blondýn s vousem.“ „Člověče, to nemyslíš vážně,“ zasténal McGill. „To je ten lump.“

Angela Simonová zbledla. Nervózně mačkala kapesník. Potom však přišla k nim a rozezleně pohlédla na Ricka.

„Nevěřím vám ani slovo,“ vyhrkla. „Dezertér a opilec, to je teda dvojka. Ano, pane Nelsone! Poručík Emmett Calder je můj snoubenec, to už jste dozajista vytušil. Chcete mě ranit, když špiníte jeho čest. Ale to jsou ubohé lži. Lži, nic než lži!“

Bušila pěstmi do bočnice vozu a plakala.

„ Ksakru!“ zasténal McGill a promnul si bradu.

Posadili se do trávy, aby se na ni nemuseli dívat. Pak uslyšeli dusot kopyt. Siouxové přijížděli.

Potřebovali dvě hodiny na to, aby dorazili do indiánské vesnice. V tom údolí mezi zelenými kopci Wolf Mountains stálo více než třicet stanů. Rick Nelson se pozorně rozhlížel. U Rosebud měli co do činění s přibližně čtyřiceti rudokožci, v táboře bylo kromě mnoha žen a dětí ještě zhruba třicet bojovníků.

Squaw a děti jim šly naproti a zvídavě si prohlížely povoz a zajatce. Především Angela Simonová se stala terčem posměšných poznámek. Rickovi jí bylo líto, ale indiánské ženy byly rozhořčeny zprávami o masakrech spáchaných kavaleristy a cítily jako zadostiučinění, že mají bílou zajatkyni.

Hráče, který byl ještě stále v bezvědomí, odnesli do jednoho tepee. Rick po cestě hovořil s Černým losem. Náčelník teď řekl jedné staré, vrásčité squaw, ať se postará o raněného.

Vzali jim zbraně. McGill a Rick měli spoutané ruce. Nyní jim je rozvázali a dostali chléb z pomletých žaludů, vařené a velmi sladké kořínky camas a pečenou zvěřinu.

McGill se zakousl do jedné ledviny. S mlaskáním žvýkal.

„Co znamená to pohostinství, Ricku?“ zeptal se.

„To je u Siouxů samozřejmost,“ odpověděl Nelson. „Jsou od přírody rytířští a považují odvahu za největší ctnost. Ale nenech se mýlit. Ošetřují Fergusona jen proto, aby se uzdravil a byl dost silný, až bude muset zemřít.“

„To je přece barbarské,“ poznamenala Angela.

„To barbarství nám možná zachránilo život,“ odvětil Rick. „To je jisté jako amen v kostele, že ta stará dostane Fergusona zase na nohy. Ale může to trvat dva, tři týdny. Do té doby budou šetřit i nás.“ „Za tu dobu se nám snad naskytne příležitost k útěku,“ rozrušeně poznamenal McGill.

Rick přikývl. „Asi se nedostaneme daleko, ale musíme to aspoň zkusit. Armádní pevnosti jsou sice daleko, ale člověk nikdy neví. Možná sem zabloudí nějaký oddíl kavalerie.“

„Bůh chraň,“ zavrčel McGill. „To bych se raději nechal rozsápat těmi rudokožci. Armáda by mě do konce života strčila do vězení.“

Jedna squaw jim na pití přinesla čirou pramenitou vodu. Ze vzdáleného tepee vyšel jeden bojovník přibližně Rickova věku, tedy kolem třicítky. Byl menší než Nelson, ale měl mohutné svaly. V černo-modrých vlasech se mu houpala dvě orlí péra.

Indián přišel k nim.

„Buď pozdraven, Bílý pantere! Bojovníci Oglalů na tebe často mysleli, můj bratře. Mé srdce je těžké, protožes do tábora mých bratranců nepřijel dobrovolně.“

Rick vyskočil. V jeho tváři se zračila radost.

„Přeskočil-přes-dva-koně, můj bratře! Bílí muži ti říkají Dvojitý kůň a hovoří o tobě s úctou. Mé srdce jásá, když tě vidím.“

Přeskočil-přes-dva-koně se k nim posadil. Pohlédl Angele Simonové do očí a doslova ji tím pohledem provrtal. Byla jím jako by očarována. Ten indián vůbec neodpovídal její představě divocha. Stále na ni hleděl, i když hovořil s Rickem.

„Krev tvého otce byla silnější než krevní pouto, jež tě spojovalo s námi, Bílý pantere. Mnoho měsíců přešlo přes naši zem od té doby, co jsme společně tančili tanec slunce s šípem a lukem Wa-piti, honili bizony a prošli dlouhou cestou, na jejímž konci se z nás stali muži. Mezitím jsme zjistili, že bílý muž hovoří rozeklaným jazykem, porušuje smlouvy a vyhlazuje lid rudého muže. Mohl ses svobodně rozhodnout, kam půjdeš, souhlasili jsme s tím. Berou nám naši zem a vraždí nás, Bílý pantere. Proto jsme dnes nepřáteli.“

„Já vím, můj bratře,“ odpověděl Rick. „Tvá slova jsou až příliš pravdivá. I já jsem na vás často myslel. Slyšels něco o mém příteli Tatanka Yotankovi?“

„Náčelník Hunkpapů, kterému bílý muž přezdívá Sedící býk, je v této chvíli v táboře mého kmene. Stal se z něho velký bojovník, Bílý pantere. Je tak starý jako ty a očekáváme od něj hrdinské činy. Vítr bude nad našimi hroby šeptat jeho jméno, ke slávě rudého muže.“

Angela Simonová se otočila. Byla otřesená, jelikož tušila, že něco z toho, co se tvrdilo na Východě, nebyla pravda. Začala uvažovat i o Ricku Nelsonovi. Jeho city vůči těm lidem byly nefalšované, i když věděl, že ho pravděpodobně zabijí. To se nehodilo k obrazu toho zpustlého chlápka, jehož potkala v Broadusu. I jeho chování po cestě ji zmátlo.

Indián se ještě chvíli bavil s Rickem, aby potom vstal, zvedl ruku na pozdrav a šel zpátky do svého tepee. McGill na Ricka pohlédl s neskrývaným obdivem.

„Chlape, ty teda nejsi jen tak někdo,“ zavrčel. „Sedící býk je tvůj přítel?“

„Hunkpapové a Oglalové jsou příbuzní,“ odvětil Rick. „Vzájemně se navštěvují a často jsme společně lovili a tančili.“ Otočil se k Angele Simonové. „Udělala jste na Přeskočil-přes-dva-koně velký dojem. Až pojede k jeho kmeni, dají mu Hunkpapové dárek. Je zvykem, že se ho zeptají, jestli si něco přeje. Dokážu si představit, že jeho volba padne na vás, navíc jestli se do té doby nepoddáte Černému losovi.“

Angela Simonová se vyděsila. „To myslíte vážně?“

„Jestli se nám nepodaří utéct, věnují vás nějakému vlivnému bojovníkovi,“ odvětil.

„Ale my uprchneme,“ snažil se ji uklidnit McGill.

„Alespoň se o to pokusíme,“ podotkl Rick.

„Při nejlepší vhodné příležitosti,“ zabručel vousatý dezertér.

„To jsi na omylu, Johne“ opáčil Rick. „Pokusíme se o to teprve tehdy, až bude Ferguson na nohou.“

„Co? Ale pak už bude pozdě, Ricku!“

Nelson pokrčil rameny. „Možná, Johne. Ale to riziko musíme podstoupit. Každopádně ho tu nenechám. Když už nás dal osud dohromady, i když se navzájem nemilujeme, má každý z nás od té přestřelky na Rosebudu nárok na pomoc.“

„Bravo!“ spontánně řekla Angela Simonová. „Vy umíte člověka překvapit.“

Nelson se usmál. „Oho! To víte, u opilce člověk nikdy neví.“

„Hodně jsem se toho po cestě naučila,“ odpověděla, „a doma jsem byla vychovávaná k tomu, abych byla objektivní. Pravda musí zůstat pravdou.“ Vůbec poprvé zněl její hlas přátelsky.

Po týdnu se Fergusonův stav zlepšil. Bylinky, jimiž ho indiánka léčila, začaly účinkovat. Rány se hojily.

Rick, Angela a John McGill se přes den mohli volně pohybovat po táboře. V noci muži spali se svázanýma rukama v jednom tepee. Dívka měla stan pro sebe. Hlídaly ji dvě squaw.

Scott Ferguson na ně naléhal, aby utekli i bez něho, ale Rick a Angela to odmítli, i když McGill byl pro. Angela již překonala svůj strach. Stále byla odhodlána zvolit raději smrt, než se stát squaw některého z indiánů.

Přitom si však musela přiznat, že v poslední době začala uvažovat jinak. Dokonce se přistihla při hříšných myšlenkách, že Přeskoč-přes-dva-koně jí připadá vyslovené přitažlivý. Pokud by byl oděn jako běloch, některé bílé dámy by zapomněly, že to je indián.

Po čtrnácti dnech Ferguson už chodil po táboře. Musel se sice ještě pohybovat opatrně, ale bolesti již téměř neměl. Indiáni jako by si jich ani nevšímali a McGill stále častěji naléhal, že je pokusit se o útěk.

A potom přišel den, který rozhodl. Právě obědvali, když k nim přišel Černý los a Přeskočil-přes-dva-koně. Hunkpapský náčelník se otočil k Ricku Nelsonovi.

„Bílý panter dostal své oglalské jméno po zásluze, protože v Přeskočil-přes-dva-koně nalezl velkého přímluvce. V radě bojovníků mluvil ve tvůj prospěch. Dostaneš svého koně a své zbraně a můžeš opustit tábor. Jestli tě někdo spatří na našem území po tom, co matka světla skloní svou hlavu, zemřeš.“

„Co bude s mými druhy, Černý lose?“ otázal se Rick, ačkoli již znal odpověď.

„Až bude matka světla zítra ráno stát na nebi, zemřou.“

Rick vstal. „A co budeš bílou squaw?“

„O tom se poradíme dnes večer,“ řekl Hunkpapa. „Náš bratranec Přeskočil-přes-dva-koně by ji rád vzal s sebou ke svému kmeni. Jenže Rudý jelen, jeden z mých nejstatečnějších bojovníků, si bílou squaw nárokuje pro sebe.“

Rick přikývl. „Děkuji příteli Přeskočil-přes-dva-koně, že se zasadil o můj život, a cením si toho, že Černý los jako můj přemožitel jeho prosbě vyhověl. Ale žádný muž nemůže žít, když na něho z každé studánky, ke které se skloní, hledí lotr. Prosím Černého losa o laskavost, abych mohl zemřít se svými druhy, pokud mě náčelník Hunkpapů nenechá bojovat proti svému nejsilnějšímu bojovníkovi, přičemž by se bojovalo o naše životy, o naše koně a o naše zbraně.“

Oba indiáni na sebe pohlédli. Přeskočil-přes-dva-koně se usmál a rozzářily se mu oči.

„Přeskočil-přes-dva-koně je hrdý na Bílého pantera,“ řekl Hunkpapa k náčelníkovi Oglalů. „Jeho oči neustále hledají bílou squaw a jeho krev teče rychleji a vaří se, když pohled na ni rozbuší jeho srdce. Pokud Černý los nechá tvého bratra bojovat, pak bude patřit Bílému panterovi nebo Rudému jelenovi, protože jen on připadá v úvahu jako tvůj soupeř. Když odmítnu, může můj bratranec doufat v rozhodnutí rady, která mu ji ponechá jako dar.“

Přeskočil-přes-dva-koně pohlédl na Angelu Simonovou. „Je jako ten nejkrásnější květ prérie, který statečně vzdoruje podzimnímu větru. Ano, Černý lose, líbí se mi a mé srdce se téměř rozletí, kdykoli na ni pohlédnu. Ale co je ta nejkrásnější squaw proti hrdosti na bratra. Když necháš Bílého pantera bojovat, bude svobodná, Černý lose. Rudý jelen je statečný a silný bojovník, ale bojuje jen za svůj vlastní prospěch, protože chce tu bílou squaw. Bílý panter by si mohl zachránit život bez boje, ale chce bojovat za své druhy. Nejde mu o svůj prospěch a proto bude silnější. Přál bych si jako dar tento souboj.“

„Budiž,“ poznamenal Hunkpapa. „Až zaplanou ohně, budeme všichni vědět, zda Přeskočil-přes-dva-koně svou oběť přinesl zbytečně.“

Oba náčelníci odešli. McGill, Ferguson a dívka hleděli za nimi, aby se potom otočili k muži, o kterém měli dosud všichni tři mylné mínění.

„Nesmíte bojovat, Ricku,“ vyhrkla Angela. „Proč nevyužijete té šance a nezmizíte? Nikdo po vás nepožaduje takovou oběť.“

„Má pravdu,“ podotkl McGill.

Ferguson na něho rovněž hleděl a vrtěl hlavou. „Jak je možné, že někdo s royal flushem v ruce chce další kartu?“ tázal se. „Člověče, už jsem viděl lecjaké šlechetné skutky, ale toto už je příliš. Jestli ten Rudý jelen ten souboj vyhraje, tak to bylo zbytečné.“

„Možná ne,“ poznamenal Rick a pohlédl na Angelu. „Můj oglalský přítel se do vás zamiloval, Angelo. Dobře ho znám. Když někoho miluje, přestane se ovládat. Věří mi, ale když prohraju, nebude nečinně přihlížet, jak vás za squaw dostane Rudý jelen. Unese vás a bude vás bránit s nasazením života. V tom případě už nebude myslet ani na siouxské zákony, které mu jsou jinak svaté.“

„Ale to pro ni není řešení,“ vzrušeně protestoval Ferguson. „Pořád je to indián.“

„Vy víte o indiánech málo, Scotte,“ s úsměvem odvětil Rick. „A Přeskočil-přes-dva-koně nezapadá do žádné šablony. Je šlechetný a hrdý. Samozřejmě ví, že Angela ho odmítá. Nikdy by ho nenapadlo dotknout se jí proti její vůli. Ale bude se snažit o nemožné, totiž získat si její srdce. Jestli bude jeho úsilí bezvýsledné, pak ji jednoho dne přiveze do blízkosti nějaké bílé osady. A teď už musím odpočívat, přátelé.“ Vstal a šel k tepee.

Zář plamenů osvětlovala prostranství mezi tepee. Stál tam kůl a k němu byla přivázána dvě lasa. Zajatci seděli mezi černým losem a Přeskočil-přes-dva-koně. Rick Nelson stál u kůlu. Levou ruku měl přivázánu ke konci jednoho lasa. V pravé držel nůž bowie. Potom přišel na místo souboje Rudý jelen.

Viděli ho vůbec poprvé za ty dva týdny. Dívka se vyděsila, když spatřila svalnaté, zavalité tělo bojovníka, jenž byl až na bederní roušku, kamaše a mokasíny nahý. I on byl připoután ke kůlu. Jeden bojovník dal znamení a souboj započal.

Pomalu se blížili k sobě a potom indián dokázal, proč dostal takové jméno. Bleskově vyrazil proti Rickovi a zvedl ruku s nožem. V záři ohňů se zaleskla jeho čepel, když zaútočil.

Rick se pootočil a zvedl pravý loket. Tím ránu zablokoval. Loktem při tom indiána udeřil těsně nad zápěstím. Indiánovi odletěla ruka a Rick na něho sám zaútočil nožem. Jeho čepel prosvištěla rudochovi kolem levého ucha, protože včas uhnul hlavou.

Vzdálili se a připravili se na další boj. Angela Simonová v rozrušení zaryla nehty hráči do ruky. Ferguson tak jako všichni ten souboj napjatě sledoval. Při každém indiánově útoku Angela bezděky zavřela oči.

Byl to nelítostný boj. Rudý jelen přišel svého soupeře zabít. Brzy se jejich těla leskla potem a bylo slyšet, jak ztěžka oddechují. Rudý jelen tlačil Ricka k dřevěnému kůlu. Když se Rick rozpřáhl k ráně, narazil si ruku o kůl. Bolest mu na chvíli ochromila ruku a nůž mu vypadl z prstů.

Rudý jelen zavětřil svou šanci. Bleskurychle odkopl nůž a sám zaútočil. Rick klesl na kolena. Nůž se zaryl do kůlu nad jeho ramenem a zůstal v něm vězet. Rick vrazil Rudému jelenovi hlavou do břicha. Indián se skácel na záda a Rick se na něj vrhl.

Oběma rukama mu svíral krk, avšak pravou ještě stále necítil. Když ho Rudý jelen chytil za ruce, Rick zasténal bolestí. Indián měl sílu medvěda. Rick měl pocit, že mu snad zlomí zápěstí. V následujícím okamžiku mu indián vrazil čelem do tváře.

Tím Rickovi rozbil obočí. Krev mu slepila řasy. S vypětím všech sil vstal a vrazil indiánovi koleno do břicha. Rudochovo sevření povolilo. Rick ho pustil a vstal. Hledal nůž, který mu vypadl, a když jej spatřil, rozběhl se k němu. V tom boji se však jejich lasa zamotala, a tak se Rick nedostal daleko. Zase se otočil.

Indián sáhl po svém noži, který ještě trčel z kůlu. Jen s velkou námahou se mu podařilo nůž vytrhnout. Rick poznal nebezpečí, okamžitě přiskočil k indiánovi, chytil ho za pravé zápěstí a zvrátil mu je dozadu. Zároveň mu pravou rukou dal ránu do boku.

Zasáhl ho naplno. Rudý jelen zalapal po dechu a zavrávoral. Ta vražedná rána však měla daleko větší účinek na Ricka. Rukou mu projela bolest. Hned poznal, že už jí nebude moci udeřit.

Nyní měl všechny trumfy v rukou indián. Rick se kousal do rtů, zatímco rudochovi mlátil rukou s nožem o-dřevo kůlu. A pak Rudý jelen nůž pustil. V jeho očích se objevil potměšilý výraz, když spatřil svěšenou pravou ruku svého soupeře. Oběma rukama chytil laso, k němuž byl Nelson přivázán, a prudce jím trhl.

Rickovi to málem urvalo levou ruku. Nedokázal to laso chytit, takže indián si ho přitahoval k sobě, když si laso namotával na ruku.

Potom jím trhl tak prudce, že Nelson se svalil na zem. Než se Rick posbíral ze země, Rudý jelen pustil laso a rozběhl se k noži. Zvedl jej a triumfálně vykřikl.

Nato se ozval další výkřik. To byla Angela Simonová. Zakryla si tvář dlaněmi. Když Rudý jelen vyrazil proti Rickovi a zaútočil na něho, vrhl se Rick stranou. Indián se vedle něho svalil na zem. Rickovi tekla krev z řezné rány na levém rameni. Dokázal však vstát dřív než indián. Rick ho kopl do zápěstí a potom do hlavy.

Bojovník vykřikl. Druhý kop ho zasáhl do spánku. Na okamžik byl omámený. Rick se sklonil, vytrhl mu nůž z ruky a odhodil jej až k nohám okolostojících bojovníků.

Potom čekal, až indián opět vstane. Rudý jelen znovu zaútočil. Zasypal jej tvrdými ranami. Siouxové ho povzbuzovali. Jen Černý los a Přeskočil-přes-dva-koně klidně a nehybně seděli a mlčeli.

Rick byl v nevýhodě, protože se mohl bránit jen levou rukou. Měl ji zvednutou a hlavu měl staženou mezi ramena. Poraněnou rukou nemohl zasazovat údery. Byl však chytrý a nalákal indiána tak blízko k sobě, že se nemohl rozpřahovat.

Potom ho Rick levou rukou chytil kolem krku a strhl mu hlavu dolů. Současně prudce zvedl koleno a udeřil Rudého jelena do brady. Indián se svalil na zem a zůstal ležet.

Rick pomalu přišel k místu, kde ležel jeho nůž, a zvedl jej. Siouxští bojovníci vyskočili vzrušením, když Rick přistoupil k omráčenému indiánovi a zvedl ruku s nožem, takže každý viděl jeho čepel lesknoucí se v záři plamenů. Beze slova jej hodil směrem k Černému losu. Nůž dopadl náčelníkovi před nohy.

Rick pomalu přišel k němu.

„Neušetřil jsem život Rudého jelena, abych tohoto statečného hunkpapského bojovníka ponížil,“ řekl. „Doba je neklidná a moji rudí bratři musejí bojovat o život, aby se prosadili. Hunkpapové potřebují muže, jako je Rudý jelen, aby bránili jejich zem. Proto toho muže ne-zabiju.“

Bojovníci souhlasně mumlali. Černý los upřeně hleděl na toho muže, který k nim hovořil jako indián. Také Rudý jelen to slyšel, ale zlost z porážky ho zaslepila. Vyskočil a odešel, aniž by svému protivníku věnoval jediný pohled.

Černému losu se poněkud chvěl hlas, když se otočil ke svému oglalskému bratranci, který všechno sledoval bez hnutí brvou.

„Od ohně k ohni poběží zpráva, že Přeskočil-přes-dva-koně není jen odvážný náčelník, ale i muž, jenž dokáže darovat život. Může být právem hrdý na své přátelství, které ho svazuje s Bílým panterem. Bledé tváře jsou do zítřka našimi hosty.“

Přeskočil-přes-dva-koně přišel k Rickovi a objal ho kolem ramen. Potom odstoupil. „Hodně štěstí, můj bratře! Dnes Přeskočil-přes-dva-koně přiznal své sympatie k tobě. Nyní je musí uzavřít v srdci. Úplňky našeho mládí zůstanou vzpomínkou, ale při našem dalším setkání by jeden musel toho druhého zabít.“

Rickovi cuklo ve tváři. Jeho hlas zněl křehce.

„Kéž by tě Velký duch ušetřil tvých starostí, bratře. Nikdy na Přeskočil-přes-dva-koně nezapomenu. Přines vzpomínky z našeho mládí i k Tatanka Yotankovi, kterému moji lidé přezdívají Sedící býk, a vyřiď mu můj pozdrav. Moji rudí bratři mě naučili hrdosti a pokoře. Vaše námaha nepřišla vniveč. Hodně štěstí, bratře!“

Potom přistoupil k Oglalovi objal jej. Pak Přeskočil-přes-dva-koně odešel. Rick Nelson hleděl za ním. McGill a Ferguson vyskočili a rozběhli se k Rickovi. Děkovali mu a byli štěstím bez sebe.

Také Angela Simonová vstala. Dívala se za Přeskočil-přes-dva-koně, dokud nezmizel ve svém tepee. Pak pomalu přišla k Rickovi. V očích měla slzy.

„Přála bych si, abych teď pro vás měla láhev whisky, Ricku,“ vzlykla. „Kdyby mě teď zabili, mohla bych se utěšovat tím, že jsem mohla zažít tady toto. Jsme tak arogantní a troufalí. Stojím před vámi s prázdnýma rukama.“

Sklonila se k němu a políbila jej na tvář. Potom chtěla utéct, ale on ji chytil a přinutil ji, aby mu poohlédla do očí.

„Kdyby vás darovali mému bratru Přeskočil-přes-dva-koně,“ tiše řekl. „Zabila byste se?“

Dívala se na něj uplakanýma očima. „Já - já - myslím, že ne. Ne, nezabila bych se. Možná bych ho nedokázala milovat, ale dozajista bych ho ctila.“

„Jsem moc rád, že to slyším, Angie,“ řekl klidným hlasem.

Utřela si slzy. „Nevím, Ricku, co mají v úmyslu pan Ferguson a pan McGill, ale pokud jde o naši dohodu, tak jsem změnila plány. Chci vás poprosit, abyste se mnou jel zpět do Broadusu.“

Rick zavrtěl hlavou. „To by byla chyba,“ řekl. „Slyšela jste o svém snoubenci věci, které se vám nelíbí. Ale musíte se přesvědčit, zda to je pravda. Jinak se budete užírat pochybnostmi po zbytek života. Ta možná křivda by vás připravila o klid, Angie. Přivedu vás do Fort Ellis a jestli budete po setkání s ním stále takto uvažovat, tak vás potom odvedu, kam budete chtít. Předtím vám ale nejdřív John McGill dá peníze, které dosud vám a Scottovi opatroval, že ano, Johne?“

„Ty filuto,“ zasmál se McGill. „Jasně, že ty prachy vrátím. Nejsem přece žádný zloděj. Než dorazíme do Fort Ellis, tak se naše cesty rozdělí. Tady máte, abyste věděli.“

Vytáhl ze svého váčku na tabák peníze a vrátil jim je.

„A teď mám hlad,“ zavrčel.

Rick, Scott a Angela se rozesmáli. McGill se k nim připojil.

Jejich smích zněl vesnicí a zbavil je napětí, pod kterým dosud byli. Rudý jelen jej slyšel přes tenkou stěnu svého tepee a zatnul ruce v pěst.

„Jen se smějte,“ nenávistně procedil mezi zuby. „Smrt vám ten smích setře ze rtů. Rudého jelena nikdo ponižovat nebude.“

Nemyslel na nic jiného než na pomstu. i

Následujícího rána opustili hunkpapskou vesnici. Indiáni jim dali všechnu jejich výbavu i koně.

Přeskočil-přes-dva-koně už neviděli. Rick Nelson seděl v sedle ryzáka a jel dvě stě yardů před ostatními. Povoz řídil McGill a Angela Simonová seděla vedle něj. Oba soumary a Angelina pinta přivázali za vůz. Jako poslední jel na svém cayuseovi Scott Ferguson.

Táhli mezi zelenými kopci Wolf Mountains a potom po rovině směrem k Bozemanské stezce, kterou překročili okolo poledne. Po cestě by to sice bylo pohodlnější, jenže vedla oklikou a navíc přitahovala indiány jako magnet.

Rick se proto rozhodl jet přes Fort Smith, i když i tato cesta byla nebezpečná. Spojené kmeny Siouxů a Čejenů zde byly na válečné stezce. Jen před dvěma měsíci tři míle na sever od Fort Smith došlo k bitvě, v níž přes pět set Čejenů bojovalo proti třiceti kavaleristům a civilistům. Čejeni se museli stáhnout, protože běloši byli vyzbrojeni opakovačům puškami a proto měli mnohem vyšší palebnou sílu.

Brzy po poledni dorazili k Little Bighorn River, kde si odpočinuli. Když zase vyrazili, vystřídal Ferguson McGilla a ujal se řízení povozu. Dezertér pak jel na jednom ze soumarů, kteří měli být naloženi teprve po tom, co by se vzdali povozu.

Rick, který jel opět na výzvědy, si nevšiml žádných stop indiánů a v duchu si gratuloval, že se rozhodl správně. Jeli podél Little Bighorn na sever a u výběžků Lodge Grass Mountains se zase vydali na západ.

Rick přijel k vozu a vysvětlil ostatním, že teď pojede dopředu hledat vhodné tábořiště. Doporučil Fergusonovi, aby se měl na pozoru. Pak odjel. O hodinu později uviděl v lesíku zchátralý srub. Opatrně se k němu přiblížil, ale poblíž nikdo nebyl.

Dřív tam pravděpodobně žil nějaký kladeč pastí. Všechno tam bylo zpustlé a zaprášené. Rick tam trochu udělal pořádek, vymetl prach a pavučiny, vynesl shnilý slamník a spálil jej i se starými dekami, které našel. Jediné okno bylo zatlučené prkny. Dvě z nich za pomoci nože vyvrátil, aby tam trochu vyvětral. Když se vyšvihl do sedla, aby se rozjel ke svým druhům, nechal dveře otevřené.

O půl hodiny později narazil na ostatní a ujal se vedení. U srubu vypráhli koně a mezi stromy pro ně udělali ohradu z las. Rick dovnitř přinesl spací pytel a prostřel jej na postel pro Angelu Simonovou. Muži chtěli nocovat pod širým nebem.

Před chatou bylo staré ohniště, jež někdejší obyvatel chaty obložil kameny. Na něm dívka připravila večeři. Byli v dobré náladě, protože do Fort Smith to odtud bylo už jen dvacet mil a to se jim zdálo jako hračka.

Po jídle se ještě chvíli bavili. Vůbec poprvé Ferguson promluvil o sobě. Předtím hrál na jednom říčním parníku a teď chtěl zkusit štěstí ve Virginia City.

Jediný, kdo nesdílel jejich uvolněnou náladu, byl McGill. V pevnosti se nesměl ukázat. Rick mu navrhl, aby Fort Smith objel a počkal na ně na západ od ní. McGillovi se to však příliš nelíbilo, navíc když cílem skupiny byla další pevnost Fort Ellis.

Jejich hovor pomalu utichl, protože všichni si všimli, jak se McGill cítí. Stmívalo se. Angela umyla nádobí a vrátila se do chaty, zatímco muži si ustlali mezi stromy a skálou. McGill, jenž byl tak jako tak nervózní, si dobrovolně vzal první hlídku.

Oheň dohořel a po nějaké době již jen doutnal v temnotě. McGill dobře věděl, jak je nebezpečné v té oblasti cestovat sám, ale rozhodl se od skupiny oddělit.

Počítal s tím, že všichni tvrdě spí, protože Rick Nelson měl za sebou vražedný boj s Rudým jelenem. I když dělal všechno pro to, aby před ostatními svou slabost zakryl, ostražitým očím dezertéra známky únavy neunikly.

Když se McGill za hodinu zvedl ze svého místa, všímal si především hráče, který z nich byl nejodpočatější. Opatrně se přiblížil k lasové ohradě, odvázal jeden konec lasa ze stromu a vyvedl ven jednoho ze soumarů.

Jezdeckého koně svým druhům vzít nechtěl, protože společné zážitky změnily jeho postoj k druhým.

McGill znovu přivázal laso a vzal koně za uzdu. Pomalu a opatrně kráčel od tábora.

Nikdo si ničeho nevšiml a McGill se usmál při představě jejich překvapených obličejů, až ráno zjistí, že zmizel. Aby se někdo z nich náhodou neprobudil, šel ještě kousek pěšky.

Nic netuše se blížil smrti.

+ + + + +

Rudý jelen se připravil ještě v noci po souboji. Věděl sice, že svou soukromou pomstou si sympatie Černého losa zrovna nezíská, ale to mu bylo lhostejné. Mladí bojovníci o náčelníkovi Hunkpapů za jeho zády mluvili jako o stárnoucím muži a viděli v Rudém jelenovi jeho možného nástupce.

Proto pro něj nebylo těžké získat některé indiány pro svůj plán. V poledne vytáhli, prý na lov. Zprvu jeli opačným směrem, než běloši, ale potom, když už je z vesnice nemohl nikdo vidět, se obrátili a objeli ji.

V následujících hodinách jeli po stopách nenáviděných bělochů. Viděli jejich tábořiště u Little Bighorn a později dorazili ke srubu.

Rudý jelen je chtěl všechny zabít. Pouze ta bílá žena měla přežít. Chtěl z ní udělat svou squaw. Jeho plánem bylo nevracet se už do vesnice ve Wolf Mountains, ale táhnout k Hunkpapům na severu, kteří byli vedeni Rudým oblakem a u nichž se nacházeli i Sedící Býk, Gall a Šílený kůň. Rudý oblak byl Oglala a Šílený kůň také, zatímco Sedící býk a Gall patřili k Hunkpapům. Kromě Rudého oblaku to všechno byli mladí bojovníci stejného stáří jako Rudý jelen, jenž většinu z nich znal z dětství.

Tam by se ho nikdo neptal na to, proč odjel z Wolf Mountains. Věděl sice, že dříve či později se setkají s Přeskočil-přes-dva-koně, ale o tom nyní nepřemýšlel.

Indiáni zastavili své poníky a pozorovali tábor bělochů. Když McGill odjel, vydal se Rudý jelen se dvěma bojovníky za ním. Dezertér se zrovna chtěl vyšvihnout do sedla, když za sebou uslyšel nějaký šramot. Než pochopil nebezpečí, probodl mu mladý náčelník hrdlo.

McGill se skácel k zemi.

Indián bez hnutí brvou pohlédl na mrtvého a odplížil se i se svými bojovníky zpět. Zahoukal jako sova, aby ostatním rudochům ohlásil svůj příchod. Osm bojovníků obklíčilo tábořiště a pak začalo střílet zápalné šípy na chatu. Vyschlé dřevo se hned vzňalo.

Rudý jelen dorazil ke srubu a otevřel dveře. V tom samém okamžiku praskání plamenů probudilo Angelu Simonovou. Posadila se a vykřikla zděšením, když v záři ohně spatřila indiána stojícího ve dveřích.

Její výkřik probudil oba muže spící pod stromy. Rudý jelen právě vyšel z hořícího srubu. Vlekl mladou ženu za sebou. Rick a Scott Fergusonovi okamžitě sáhli po zbraních, ale vtom začali střílet indiáni.

Oba muži se již nemohli starat o Angelu, museli se za stromy krýt před kulkami rudochů.

Rick si vyčítal, že s tím nepočítal. Teď ani nemohli střílet na Rudého jelena, protože držel Angelu jako živý štít před sebou. Po několika okamžicích zmizel mezi stromy.

Oba muži teď opětovali palbu rudokožců. Stáli pod skalou a kryli se za stromy. Bojiště osvětlovala zář plamenů. Zasáhli jednoho indiána, jenž se příliš odvážil z úkrytu. Svalil se na zem a zůstal ležet s rozhozenýma rukama.

Rudý jelen předal Angelu jednomu bojovníkovi, který šel za ním, a vrátil se na bojiště. Indiáni se snažili ty dva bělochy nepustit ke slovu. Neustále se museli krýt.

Koně neklidně dupali a nervózně frkali v lasové ohradě, jež se naštěstí nacházela stranou od míst, kde se střílelo. Rick tam neustále pošilhával, protože počítal s tím, že indiáni odeženou koně. Rudý jelen myslel na všechno. Zatímco jedna skupina jeho bojovníků ostřelovala oba bělochy kulkami, další stříleli zápalnými šípy na povoz, a ten se vzňal.

„Kryj mě, Scotte!“ zvolal Rick a rozběhl se k vozu. Za ním se kryl a svlékl si jelenicovou vestu, aby se jí pokusil zadusit plameny. Ty se však rychle šířily.

Rick se postavil a sáhl přes bočnici vozu. Odhrnul plachtu a hmatal po balíčcích se střelivem, ty byly nejdůležitější. Kulky indiánů ho však přinutily, aby se zase kryl. Potom vzal tři nebo čtyři balíčky a dal si je pod paži.

Mezitím se dva indiáni obloukem připlížili ke skále. Rick se zrovna chtěl rozběhnout zpátky k Fergusonovi, když se jeden z bojovníků objevil nahoře na skále a namířil puškou na hráče. Rick pustil balíčky s náboji a zvedl winchestrovku.

Jeho kulka zasáhla indiána na skále do hrudi. S výkřikem pustil zbraň a zřítil se dolů. Dopadl těsně vedle Scotta a zůstal bezvládně ležet.

Rick si klekl vedle kola hořícího povozu a začal střílet na druhého indiána na skále. Ten se musel stáhnout. Rudý jelen číhal v křoví a s nenávistným výrazem v obličeji pozoroval bělocha, jenž ho přede všemi porazil v souboji muže proti muži. Svíral pušku a čekal na vhodnou příležitost.

Rick Nelson se silně potil. V prostoru mezi srubem a povozem jako by vřel vzduch. Dlouho to vydržet nemohl. Bylo jasné, že žár ho brzy z úkrytu vyžene.

Kousek stranou od bojiště klečela Angela v rašeliništi. Jeden silný indián ji jednou rukou držel za vlasy a druhou jí zacpal ústa, aby nemohla křičet.

Soustředil svou pozornost na lomoz boje. Jezdce, který seskočil ze hřbetu svého koně a neslyšně se plížil k němu, si vůbec nevšiml.

Od chvíle, kdy běloši opustili hunkpapskou vesnici ve Wolf Mountains, Přeskočil-přes-dva-koně nespustil Rudého jelena z očí. Věděl, že Hunkpapa se užírá myšlenkami na pomstu. Když bojovníci vyrazili na lov, zamířil za nimi, ale ztratil je.

Při jejich hledání musel být opatrný, takže ztratil mnoho času. Potom se konečně instinktivně vydal cestou, kterou zvolil i Bílý panter.

Tak nenarazil pouze na stopy Ricka a jeho druhů, nýbrž i Hunkpapů. Přeskočil-přes-dva-koně nyní uslyšel poblíž sténání. Měl oči jako rys. Poznal, o co tam jde, i když byla tma.

Zatímco se plížil k Hunkpapovi, který držel děvče, vytáhl nůž. Potom se vrhl na toho bojovníka a ve skoku mu vrazil nůž mezi lopatky. Hunkpapa dívku okamžitě pustil.

Přeskočil-přes-dva-koně měl co dělat, aby čepel z Hunkpapy zase vytáhl. Po jeho dvou bodnutích bojovník zemřel.

Angela zprvu nechápala, co se děje. Propukla v křečovitý pláč. Když poznala, že indián je mrtvý, myslela si nejdřív, že jí přispěchal na pomoc Rick Nelson nebo Scott Ferguson.

Teprve potom uviděla, že to je Přeskočil-přes-dva-koně. Její úleva byla tak velká, že mu se slzami v očích padla kolem krku. Indián strnul a v jeho jindy tak chladné tváři začalo cukat. Téměř příkře ji od sebe odstrčil.

„Bílá squaw by si měla své slzy šetřit na potom,“ řekl hrdelním hlasem. „Bílý panter potřebuje silnou ruku Přeskočil-přes-dva-koně. Skryj se tam do křoví a nehýbej se, dokud na tebe nezavolám.“

Aniž by se o ni dál staral, se mezi stromy vydal k bojišti, kde si Rick ležící za hořícím povozem právě rozepnul košili a strčil si pod ni balíčky s náboji.

Když se narovnal, vypálil na něj Rudý jelen. Kulka těsně minula hlavu. Rick vyrazil. Scott ho kryl palbou, jenže v tom se do toho opět zamíchal indián na skále.

Rick již téměř dorazil ke stromům pod skalou, když tu klopýtl o kořen a svalil se na zem. Zavolal na Fergusona, aby ho varoval.

Ferguson se otočil a pohlédl nahoru.

Indián byl skloněný přes okraj skály. Vypálili současně. Indiánova kulka Scotta ožehla na spánku. Na okamžik byl omámený. Bojovník, který se zřítil ze skály, málem spadl na něho. Dopadl na zem jen jediný krok od něj.

Když se Rick svalil na zem, vyskočil Rudý jelen z keře. Než se Rick vzpamatoval, byl indián u něj. Svou pušku držel za hlaveň a chtěl jej udeřit pažbou. Byla to náhoda, že mu nerozbil hlavu.

Rick při tom zakopnutí ztratil winchestrovku. Když po ní potom sáhl, musel se poněkud natáhnout. Proto ho Rudý jelen trefil pouze do ramene.

Ten úder však byl tak prudký, že Rick vykřikl bolestí. Zatmělo se mu před očima a pokoušely se o něj mdloby. Věděl, že rána mu zlomila ramenní kloub nebo klí ční kost. Rick se v křečích převalil na bok a pohlédl do zkřivené tváře Rudého jelena, jemuž se v očích zračil triumf.

Indián opět zvedl pušku, ale potom ji pustil a sáhl po noži. V tom okamžiku uslyšel přímo za sebou pronikavý výkřik, jež Siouxové řvali při zabíjení. Otočil se a uviděl Přeskočil-přes-dva-koně, který držel v pravé ruce tomahavk a smál se na něj.

Hunkpapa ho bodl do břicha. Oglalovi zmrzl úsměv na rtech. Z posledních sil zvedl ruku s tomahavkem a udeřil.

Rudý jelen se skácel na zem. Ostrý tomahavk měl zaražen v lebce. Hunkpapa už byl mrtev, když jeho tělo dopadlo na zem. I Přeskočil-přes-dva-koně se svalil na zem. Ležel na zádech a rukama si tiskl ránu v břiše.

Rozhostilo se tam ponuré ticho.

Bylo slyšet pouze praskání plamenů. Za velkých bolestí se Rick Nelson připlazil ke svému umírajícímu příteli. Nestyděl se za slzy. Když Ferguson uviděl, že Siouxové opustili své úkryty a mlčky hledí na oba mrtvé náčelníky, kteří leželi na bojišti, vstal i on a přišel tam.

„Bratře,“ zasténal Přeskočil-přes-dva-koně. „Pohřbi mě tady, kde mé oči směly ještě jednou spatřit krásu té bílé squaw.“

Pohlédli na sebe a Rick jen mlčky přikývl. Měl sevřené hrdlo. Ferguson uviděl Angelu. Hunkpapové mlčky ustoupili stranou a pustili ji.

Přišla tam a vedle umírajícího indiána klesla na kolena.

Ačkoli musel pociťovat obrovské bolesti, usmál se na bílou squaw a řekl: „Jsi jako červánky nad prahem mé smrti.“

Cítila, jak ji chytil za ruku, potom se k němu sklonila a políbila ho. Jeho oči se ještě jednou rozzářily a pak navždy zhasly.

Ferguson Angelu zvedl a ta si teprve nyní všimla, že Přeskočil-přes-dva-koně je mrtvý. Se slzami v očích se přitiskla Fergusonovi k hrudi. Hráč ji pohladil po vlasech.

Hunkpapové, kteří všemu porozuměli, pohřbili Oglalu, zabalili tělo Rudého jelena do přikrývek a naložili je na poníka. Mlčky se vydali do noci.

Vůz i všechny zásoby se staly obětí plamenů. Nyní tedy měli již jen koně a to, co měli na sobě. I Angelina kabelka s penězi shořela v chatě. Teprve teď si uvědomili, že McGill je pryč. Při té přestřelce na to neměli čas.

I teď byli příliš rozrušeni na to, aby mohli jasně přemýšlet.

Naštěstí jim zůstaly přikrývky. Ferguson tam udělal jakési provizorní lůžko a vzal si první hlídku.

Angela a Rick však nemohli spát. Rick nemohl usnout nejen kvůli hrozným bolestem v rameni, ale i kvůli hoři nad smrtí svého rudého přítele, který jim zachránil život.

Angela se cítila, jako by ztratila milovaného bratra.

Než následujícího rána vyjeli, ozdobila Angela Simonová indiánův hrob květinami, jež natrhala v okolí. Ferguson jí při tom pomáhal.

Kousek od bojiště našli McGilla. I jeho pohřbili a jeho hrob ozdobili. Ferguson vyrobil z větví kříž, který potom zarazil nad hrob.

Pak se vydali na cestu. Pro Ricka Nelsona to byla cesta peklem. Celá pravá strana těla ho hrozně bolela, o pravém rameni ani nemluvě. Mnohokrát museli zastavovat, aby se mohl vzpamatovat z těch ustavičných otřesů.

V poledne všem kručelo v žaludku, jenže neměli nic k snědku. Jako by se proti nim spikla i nebesa, nepotkali jediné zvíře. Brzy po obědě spatřili Fort Smith.

V pevnosti je přijali velmi přívětivě. Poručík Stone, důstojník ve službě, je okamžitě ohlásil u velitele, plukovníka Haggarda. Tento hubený, postarší důstojník vyslechl jejich příběh a vyjádřil své pobouření nad útokem Hunkpapů na Rosebud River. Ke spokojenosti svých hostů prohlásil, že má sám příliš mnoho těžkostí na to, aby vyslal trestnou expedici k Rosebudu.

Bavil se převážně s Angelou Simonovou, jež mu pověděla, že je na cestě do Fort Ellis, kde se má setkat se svým snoubencem. Plukovník Haggard nechal svým hostům přinést něco k snědku. Pak vyslal Ricka Nelsona do lazaretu, kde jej prohlédl a ošetřil polní lékař. Rick musel do postele.

Scott Ferguson dostal volnou postel v jedné budově a vzdálil se, aby se konečně vyspal. Plukovník nechal přinést kávu a obsloužil Angelu.

„Jako nastávající žena důstojníka mi nebudete zazlívat, když budu hovořit otevřeně, madam,“ poznamenal svým chraplavým hlasem. „Shledávám, že nejste v právě nejpříjemnější společnosti. Hráč a zkrachovalý zlatokop. Přidělím vám na zbytek cesty jako eskortu tři muže, na které se můžete spolehnout.“

„Odpusťte, plukovníku,“ odvětila Angela, „ale to nebude nutné. Jestli dovolíte, ráda využiju vaší pohostinnosti, dokud se pan Nelson neuzdraví. Jsem na doprovod těchto dvou mužů, které jste naznačil jako ne právě nejpříjemnější společnost, velmi hrdá. Cítím se pod jejich ochranou tak bezpečná, že není nutné, abyste kvůli mně oslaboval bojovou sílu vaší posádky.“

„Pardon, madam,“ uraženě podotkl plukovník. „Nechtěl jsem se vás dotknout. Pouze jsem považoval za svou povinnost nabídnou nastávající manželce důstojníka podporu.“

Angela Simonová se usmála. „A já považuji za svou povinnost, plukovníku, vás ochránit před možným faux pas. Ještě totiž vůbec není jisté, že se stanu ženou poručíka Caldera. Kde se mohu ubytovat, pane?Byly to namáhavé dny.“

Haggard zavolal stráž a nechal přivést poručíka Stonea.

„Odveďte madam k paní Bufordové, poručíku,“ přikázal mu. „A postarejte se o to, aby našim hostům nic nechybělo!“

„Ano, pane!“ zasalutoval Stone. „Smím prosit, madam?“

Angela vstala a podala plukovníkovi ruku.

„Srdečné díky, plukovníku Haggarde.“

„To je přece samozřejmost, madam,“ odvětil. Při vší zdvořilosti to znělo poněkud chladně.

Ukázalo se, že paní Bufordová je tělnatá a velmi rezolutní žena. Byla to manželka jednoho seržanta a křestním jménem se jmenovala Molly. Příjezd Angely ji velmi potěšil.

Otis Buford, její manžel, podsaditý, zrzavý Ir, se přestěhoval do malého pokoje, aby Angela mohla spát v měkké posteli. Protestovala zbytečně.

„Beztak mi tu jenom pořád kouří kdovíjaké svinstvo,“ smála se. Čtyři děti, jež hleděly na Angelu, vyhnala ven.

Angela spala až do večeře. Pak samozřejmě musela Molly vyprávět. Ženu, jež se svým mužem již dlouhé roky žila daleko od civilizace a při každém jeho převelení se musela stěhovat do další pevnosti, zajímal především život v Saint Louis.

Za soumraku zašla Angela do lazaretu a navštívila Ricka. Opravdu to byla zlomená klíční kost, takže nemohli odjet brzy.

Angela se smála. „To není tak hrozné, Ricku,“ prohodila. „Každopádně počkám, než se uzdravíte. Co ale budu dělat bez peněz? Čím vám zaplatím, až přijedeme do Fort Ellis?“

„S tím si nedělejte starosti,“ mávl rukou. „Budete mi štupovat ponožky a prát mi prádlo. A třeba mi i večer budete muset něco zazpívat, abych si ušetřil cestu do saloonu.“

Zvážněla. „Mluvíte tak, jako by už všechno bylo rozhodnuto,“ řekla. „Ricku, jestli to je všechno pravda, co jsem slyšela od McGilla o Emmetovi, pak jsem udělala obrovskou hloupost, když jsem prodala ty noviny. Samozřejmě ještě mám nějaké peníze v bance v St. Louis, ale co si počnu potom, to opravdu nevím.“

„Och, však ono se něco najde,“ prohodil „Jste mladé, chytré a velmi hezké děvče, Angie. I když už nemáte svoje noviny, na Západě ještě přece nějaké vychází. Proč nepíšete? Jestli nechcete pracovat pro cizí noviny, tak napište knihu. Lidé tady toho vědí o této zemi zatraceně málo, Angie. Co lidé opravdu vědí o indiánech? Mezi bílými je jen málo lidí, kteří by se zastali rudého muže. Vysvětlete jim to. Vyzývejte ke spravedlnosti pro všechny, jedno jestli pro bílé nebo pro rudé. Pokud se za ně zasadíte, potom Přeskočil-přes-dva-koně nezemřel zbytečně.“

„Můj Bože, Ricku,“ zamumlala. Neměla daleko k slzám. Vzala ho za ruku. „To mi tolik důvěřujete? Myslíte, že bych to dokázala? Budou vůbec chtít můj hlas slyšet?“

„Samozřejmě že ne,“ odsekl. „Ale o to víc nahlas musíte mluvit. Máte k tomu schopnosti, o tom jsem přesvědčen. A nikdo ať mi netvrdí, že ne.“

„Má pravdu, Angelo,“ ozval se čísi hlas od dveří.

Ohlédla se a spatřila Scotta Fergusona. Přišel s láhví whisky a sklenicí. Nalil do ní a podal ji Rickovi, který se usmál na dívku.

„Jen se napijte,“ vzlykla.

Naráz tu sklenici vypil. Vypadal spokojeně.

„Měla byste ho poslechnout,“ mínil Scott. „I já jsem přesvědčen o tom, že to dokážete. Chtěl jsem vám jen říct, že zítra ráno odjíždím do Virginia City. Nemám trpělivost na to, abych tu čekal. Možná se tam zase potkáme.“

Oba byli dojatí. Scott to cítil. Polkl.

„Uvidíme se zítra ráno,“ zamumlal, postavil láhev na stůl a šel ven.

„Zvykli jsme si na sebe rychle, že Ricku?“ tiše se zeptala Angela.

Rick Nelson mlčky přikývl.

Brzy se ukázalo, že její pobyt ve Fort Smith by měl být delší, než si myslela. Lékař hovořil o tom, že Rickovi se uzdraví rameno až tři nebo čtyři měsíce. Scott Ferguson jim nechal ze svých peněz čtyři sta dolarů, aniž jim o tom řekl. Angela Simonová ty peníze nalezla, když chtěla Rickovi vyprat košili. Byly v kapse.

Ty peníze jim pomohly zaplatit náklady na stravu. Rodiny v pevnosti měly jedenáct dětí, které učila manželka jednoho z důstojníků. Angela jí pomáhala kontrolovat domácí úkoly a hrála si s nimi. Často také s dětmi sedávala a vyprávěla jim o dějinách.

Již brzy začala se svou osvětovou prací o životě, zvycích a boji indiánů, ale plukovník Haggard jí takové přednášky zakázal.

Pouze Molly Bufordová a její manžel, ten zrzavý seržant, který sám zažil mnoho šarvátek s rudochy, jí za dlouhých zimních večerů se zájmem naslouchali.

Krátce před Vánocemi si plukovník Angelu pozval k sobě.

„Chtěl jsem vám učinit laskavost, madam, a pokusil jsem se zpravit vašeho snoubence ve Fort Ellis,“ řekl s jistou blahosklonností. „Dnes přišla odpověď. Váš snoubenec byl před třemi měsíci degradován a propuštěn z armády. Zfackoval před celým mužstvem jiného důstojníka a za to se dostal před válečný soud. Pan Calder je prý teď majitelem herny v Gardineru.“

Angela zbledla. „Neprosila jsem vás o to, plukovníku, ale přesto děkuji. Ušetří mi to cestu do Fort Ellis. Jelikož jsem v prvních dnech po tom, co jsme se přijeli, napsala své bance do Saint Louis, počítám s tím, že mi pošle peníze. Mohla bych se tu tedy ještě do té doby zdržet?“

„Samozřejmě, madam,“ odpověděl velitel pevnosti.

Angela mu poděkovala a šla za Rickem. Ten ji mlčky vyslechl. „Tím si ušetříme cestu do Fort Ellis,“ řekla. „Otázkou je jen - co si teď počnu?“

„Myslel jsem si, že to už víte,“ odvětil.

„Už jsem narazila. Plukovník mi zakázal hájit indiány. Má to vůbec cenu?“ Její hlas zněl rezignovaně.

„Pořád jste i takovou hlavu dubovou, jako je Otis Buford, přiměla přemýšlet, nemluvě o Molly, která by pro vás udělala všechno. To je přece dobrý začátek, ne?“

„Potom si budu muset najít noviny, které zaměstnají ženu,“ poznamenala. „Takže budu muset putovat přes půl kontinentu. Nevím, jestli to dokážu, Ricku.“

„Pomůžu vám při tom, Angie,“ prohodil. „Tedy, pokud budete chtít.“

„Ale to po vás nemůžu požadovat, Ricku.“

„Ne, to nemůžete. Ale dělal bych to rád.“

Vrhla na něj vážný pohled. „Proč, Ricku?“

„Od doby, kdy jsem se s vámi setkal, se začínám zase cítit jako člověk,“ odpověděl klidným hlasem. „Zklamala jste se, Angie, a proto se k sobě hodíme. Najdeme si město, ve kterém budete moci psát do novin, nebo se prostě usadíte a budete psát knihu. Já budu pracovat a vydělávat peníze, které budeme potřebovat k živobytí. Kladu si pouze jednu podmínku.“

„A to?“

„Pojedeme odtud do Gardineru.“

Ihned zavrtěla hlavou. „Ne, Ricku! Nechci už Emmeta vidět, copak to nechápete?“

„Jistě že to chápu,“ odvětil. „Ale je pro mě důležité jet do Gardineru. Vzpomínáte si na to, jak jsme se u Rosebudu bavili s McGillem? Popsal jsem mu důstojníka, který tenkrát ve zlatokopeckém táboře pátral po dezertérech, a McGill v něm poznal Emmeta Caldera. Za to zlato, které jsem tenkrát měl, jsem si chtěl koupit malý ranč, Angie. Po tom, co Calder prohledával můj srub, to zlato zmizelo. A teď ten chlápek má saloon v Gardineru. Kde asi vzal ty peníze? Důstojník v hodnosti poručíka dostává sto třicet dolarů měsíčně. A navíc má i nějaké náklady. Aby si mohl koupit saloon, musel by mnoho let spořit a žít velmi prostě. Žil snad váš snoubenec takto? Nebo ten saloon prostě a jednoduše koupil za mé těžce vydřené zlato? Musím to vědět, Angie, protože pokud mám pravdu, vystavím mu směnku, která může změnit mou budoucnost.“

Přikývla. „Rozumím vám, Ricku. Máte důvod jet do Gardineru.“

„To není všechno, Angie,“ řekl Nelson. „Člověk může mít hodně důvodů, proč se pomstít. Muž může mít své slabosti, ale přesto je věrný své ženě. Mně nestačí, že ho už nechcete vidět. Rád bych věděl, zda ho dokážete vymazat i ze svých vzpomínek. Jste chytrá a vzdělaná žena, já jsem ve srovnání s vámi jen člověk z divočiny. Pro mě jste jako žena nedosažitelná a ani nevím, jestli si to všechno nenamlouvám, ale zamiloval jsem se do vás. Proto jsem se rozhodl, že budu pít jen přiměřeně a že už nebudu nadávat. Já…“

Sklonila se k němu a políbila ho. „Od té doby, co se známe, jsem se dost změnila, ty člověče z divočiny. Pro mě jsi ten nejhezčí bizon, jakého jsem kdy viděla. Ani já si nejsem svými city k tobě jistá a nerada bych udělala další omyl. Zůstaňme přáteli, Ricku a ověřme si vzájemné city. Jednou si budeme jisti.“

„Ty tedy chceš jet do Gardineru?“ nevěřícně se zeptal.

Angela Simonová se rozesmála. „To asi budu muset, jestli chci zjistit, zda si opravdu přeju dobrovolně žít s medvědem.“

Rick zabručel tak nadšeně, že hrozilo, že se celý barák zhroutí.

Na konci února Fort Smith opustili.

Připojili se k hlídce jedoucí do Billings, tam prodali koně a dostavníkem cestovali dál na západ. Začátkem března dorazili do Laurelu, městečka na Yellowstone River.

Byl to pátek, když tam přijeli. Poněvadž se jim zlomila osa vozu, měli tam nedobrovolnou zastávku. Po její opravě měli pokračovat. Do té doby byli ubytováni na náklady Overland Line v jediném hotelu ve městě.

Protože tou dobou již bylo velmi chladno, koupili si v Billings tlusté vlněné kalhoty a kožichy. Angela měla na nohou holínky a na hlavě čepici z medvědí kožešiny, když se po obědě vydali na procházku.

Zatímco si prohlíželi obchody, přijel do města nějaký jezdec. Z jeho výkřiků vyrozuměli, že kovbojové na sever odtud chytili indiána, jenž zabil tele a opékal si kousky masa nad ohněm.

Rančer, jemuž to tele patřilo, byl právě se svými lidmi na inspekční jízdě a při ní natrefili na toho indiána. Rozneslo se, že ti muži se chystají rudocha pověsit.

Angela se zastavila a pohlédla na Ricka.

„Ale to se nesmí stát, Ricku,“ rozrušeně prohodila. „Přece nemůžou někoho pověsit kvůli pár kouskům hovězího.“

„Bylo to celé tele, Angie,“ lakonicky odtušil Rick. „Ten indián musí být potrestán. Se zloději dobytka se na Západě dělá krátký proces.“

„Ale to je lynč,“ namítla. „To se musí zastavit!“

Jezdec svými výkřiky vzbudil zvědavost obyvatel města, kteří teď na koních a na vozech jeli po Main Street, aby se zúčastnili toho divadla. Angela běžela za nimi.

„Angie!“ vykřikl Rick Nelson, Angela si ho však nevšímala.

Přiběhl za ní a chytil ji za ruku.

„Mohlo by být nebezpečné se do toho míchat,“ poznamenal. „Ten křik na to dozajista upozornil marshala. Ten je tu přece od toho.“

Vytrhla se mu. „Můžeš zůstat tady, jestli chceš,“ sykla a běžela dál.

Zavrtěl hlavou a rozběhl se za ní. „Ty jsi teda paličák, Angie,“ řekl. „Buďto tady žijí rozumní lidé, kteří odmítají lynč, a ti pak tomu zabrání, nebo jsou všichni pro, a potom proti tomu my dva nic nezmůžeme.“

„Indián, který ukradne tele, hned ho zabije, rozporcuje a začne jíst, musí být hladový,“ řekla s pádnou logikou. „Nemáme už sice moc peněz, ale já to tele zaplatím.“

„Amen,“ podotkl. „Tak dobrá, pokusím se…“

Odmlčel se, jelikož před nimi byli u výjezdu z města shromáždění lidé, koně a povozy. Chvatně se prodrali davem a pak se zastavili. Pod sukovitým bukem seděl na zemi otrhaný indián a chvěl se strachy. Rick poznal, že patří ke kmeni Vran.

Vrány byli známými nepřáteli Siouxů a Čejenů, protože většina z nich se nechala koupit od bílých. Pracovali pro kavalerii jako zvědové a špehové a prozradili jí všechno, co se dozvěděli o povstaleckých prérijních kmenech. Ostatní indiáni kvůli tomu Vranami pohrdali.

Ten chudák pod stromem byl jedním z těch příslušníky tohoto kmene, kteří putovali krajem a nabízeli své služby bílým, nebo se prostě jen tak potloukali. Mnoho jich zničila whisky.

Jeden z kovbojů přehodil laso přes jednu mohutnou větev a vyšplhal se nahoru, aby jej přivázal. Oprátku nechal viset. Když bylo vše připraveno, pohlédl na svého bosse. Rančer, tělnatý muž sedící na vraníkovi, mávl rukou.

„Ještě počkáme, Johnny,“ nahlas řekl. „Chceme z toho přece něco mít.“

Angela odstrčila dva muže a přišla k němu.

„Hej, pane,“ řekla. „Neznám vás, ale to, co chcete udělat, je nezákonné. Povězte mi, kolik to tele stálo, a já vám ho nahradím.“

Kovbojové, kteří při pohledu na ni zprvu hvízdali obdivem, propukli v hlasitý smích. Rančer před ní smekl klobouk a sklonil se ze sedla.

„Jsem Vincent Horra, madam,“ představil se. „Bohužel tu v současné době nemáme marshala, který by mohl ztělesňovat zákon. Jednoho jsme sice měli, ale minulý týden nás opustil. Pán mu dal zdravý apetit, jenže nevěděl, kde je jeho míra. A tak se zalkl, když do sebe cpal lívanec.“

Kovbojové se opět rozesmáli a několik lidí v davu také. Angela zrudla vztekem, ale než mohla něco říct, hovořil rančer dál.

„Vaše nabídka svědčí o tom, že máte citlivé srdce, madam, ale musím ji odmítnout. Víte, v jiných městech jsou divadla a různé podniky, které lidem nabízejí rozptýlení. Laurel je ještě stále zapadákov, takže lidé jsou vděční za každou zábavu. Stačí se podívat na to špinavé a zavšivené individuum a jistě uznáte, že to je vlastně hygienické opatření.“

„Vy jste darebák,“ rozhořčeně sykla Angela a otočila se. S planoucíma očima pohlédla na kolemstojící. „A nikdo z vás nemá odvahu proti tomu protestovat!“ zvolala.

„Ta má teda jedovatý jazyk,“ zasmál se kdosi.

„Mrška jedna,“ podotkl kdosi další.

„Raději byste se měla starat o svoje věci,“ zavrčel někdo jiný.

V tom k ní přišel Rick. „Pojď, Angie! Vidíš přece, že to je nesmyslné. Smrt toho chudáka je pro ně jenom zábava. Ale jestli se indiáni kvůli tomuto vzbouří a první bělochy, na které natrefí, zmasakrují, budou volat na pomoc zákon.“

Odmlčel se, protože zjistil cosi zneklidňujícího. Ustavičně vanoucí vítr se náhle ochladil. Na nebi se objevila hradba z mračen, částečně šedá, částečně zbarvená všemi barvami duhy.

Přestal na to myslet, teprve když rančer pobídl svého vraníka a přijel k němu.

„Oho, ještě jeden přítel indiánů,“ zabručel. „Nejste i vy jeden z těch bastardů, jejichž otcové si nedokázali odepřít hřích se zavšivenou squaw? Nebo jejichž matku to táhlo do tepee rudochů?“

„Ricku!“ vyděšeně zvolala Angela, protože viděla, jak mu cuká v obličeji.

Vyrazil jako tětiva luku, vrhl se na Horru, chytil ho za kabát a strhl ho ze sedla. Potom mu nafackoval.

Kovbojové zapomněli na vyděšeného indiána, tasili kolty a přišli blíž. Horrovi sršely z očí blesky.

Zvedl ruku a zastavil své muže.

„Vy se držte zpátky, lidi!“ chraplavě řekl. „Za to mi zaplatí. Je to jenom moje věc. To vám přijde draho, cizince.“

„Můžeme to vyřídit pěstmi, pane,“ řekl Rick a opět zkoumavě vzhlédl k obloze. Stěna z mraků ztmavla.

„To ne!“ vykřikl rančer. „To by bylo příliš namáhavé vás zabít pěstmi. Vy toto město už živý neopustíte.“ Pomalu odstoupil. „Odveď mého koně stranou, Tabe.“

Jeden z kovbojů vzal vraníka za uzdu a odvedl ho pryč. Dav se rozestoupil. Rick tam náhle stál sám. Indiána si v té chvíli nikdo nevšímal. Vstal a pomalu obešel kmen buku. Potom se rozběhl pryč.

„Indián!“ vykřikl kdosi.

Kovbojové se otočili. Jeden z nich vytáhl kolt a třikrát vypálil na toho prchajícího muže, Jedna z kulek ho musela zasáhnout. Zavrávoral, zamával rukama a spadl na zem.

Angela se k němu rozběhla. Když k němu dorazila, klekla si a uviděla, že má dvě dírky v zádech. Opatrně vyhublého muže otočila. Skoro nic nevážil a jeho skelné oči hleděly k nebi.

Angela vstala a pomalu se vrátila.

„Vrazi!“ zvolala. Potom však spatřila ty dva, kteří stáli proti sobě, a uslyšela Horru, jenž řekl: „Taste už konečně, vy zbabělce!“

„Ani náhodou,“ odpověděl Rick. „Jestli jste tím tak posedlý, začněte vy. Ale rozhodněte se rychle, protože za chvíli tady propukne peklo. Doporučuju každému, aby se co nejrychleji odebral domů. Blíží se krupobití.“

Lidé vzhlédli k obloze a zneklidněli. Pak se první z nich rozběhli zpátky do města. Někteří vylezli na své povozy nebo do sedel koní. Matky vzaly své děti za ruce a vydaly se do města.

„Musíme na ranč, bossi!“ zvolal onen Tab.

Rick pohlédl rančerovi do očí a poznal, že ten muž by raději zemřel ubit kroupami, než by se vzdal souboje.

Takže si rozepnul kožich, odhrnul si jeho pravou stranu a opřel si loket o bok. Potom pohlédl Horrovi do očí. Rančer stále váhal. Jeho ruka začala Ricka zajímat teprve tehdy, když se mu zajiskřilo v očích. Muž bleskově trhl rukou dolů, položil dlaň na pažbu zbraně a tasil.

Teprve nyní se Rick pohnul. Všechno se odehrálo v jednom jediném, plynulém pohybu. Ruka šla dolů a hned zase nahoru. Kulka opustila hlaveň, ještě než Horra vůbec stačil zvednout svůj kolt. Kovbojové a lidé, kteří přes tu paniku, jež vypukla po Rickových slovech, zůstali na svých místech, nevěřili svým očím.

Rančer to koupil do ramene. Náraz kulky ho otočil. Horra zasténal, přesto se však ještě otočil a zvedl kolt. Nelson ještě jednou vystřelil. Tentokrát svého soupeře trefil do ruky, v níž držel zbraň. Horra pustil kolt a přitiskl si ruku na silně krvácející ránu. Rick namířil revolverem na kovboje.

„Schovejte ty kolty, chlapci,“ procedil mezi zuby. „A odveďte ho k doktorovi.“

Angela tam strnule stála. Celá se chvěla. Rick zastrčil kolt do pouzdra a v tom okamžiku ucítil úder do ramene. Byla to kroupa velká skoro jako holubí vejce. V mžiku se spustilo krupobití.

Angela vykřikla, když ji jedna kroupa zasáhla do hlavy, a klesla na kolena. Rick k ní se skloněnou hlavou přiběhl a zvedl ji. Zvedl pravou ruku a zakryl ji svým kožichem. Potom se s ní rozběhl k jednomu vozu. Muž, kterému patřil, ležel před ním. Kroupy ho ubily.

Kolem na zemi leželi lidé. Vypadalo to, jako by se roztrhla sama nebesa. Ten vůz byla bryčka se stříškou. Než mohl Rick pomoci Angele nahoru, tekla jí po tváři krev. Posadil ji na sedadlo. Právě když chtěl do bryčky vylézt sám, se vyděšený kůň rozběhl.

Rick se holení udeřil do malého stupátka, instinktivně se chytil bryčky a během jízdy se vytáhl nahoru. Angela

se svalila ke konstrukci stříšky. Zpod čepice z medvědí kožešiny jí pořád tekla krev.

Strachem o ni se Rickovi sevřelo srdce. Chytil uzdu a v zoufalství začal řvát do skučení bouře, která mu rvala slova od rtů. K prvním domům města to bylo už jen čtyři sta yardů.

Kroupy protrhly stříšku, jejíž látkou potom začala lomcovat vichřice, která ji roztrhala na cáry. Rick téměř vykřikl bolestí, když mu kroupy, jež vypadaly jako ledové křišťálové koule, dopadaly na ruce a rozsekávaly mu kůži.

Vrstva krup na zemi stále narůstala. Kůň již nebojoval jen proti vichřici, podklouzávaly mu zadní nohy a měl co dělat, aby s bryčkou vůbec pohnul. Navíc zadní kola na vrstvě krup neustále sklouzávala stranou, což mu tažení ještě ztížilo.

Mezitím Rick viděl lidi s široce otevřenými ústy. Jejich výkřiky nebylo v běsnění bouře slyšet. Kůň vydržel jen po první domy na Main Street. Pak se zhroutil v postroji a zůstal ležet.

Rick toporně slezl z bryčky, kryl si hlavu rukama a tak obešel bryčku. Vzal Angelu a zamířil s ní k chodníku. Na verandě jednoho domu s ní klesl na zem.

Cítil se, jako by měl polámané všechny kosti v těle. Mnohem více ho však vyřídil šok. Na kolenou se sklonil k Angele. Byla v bezvědomí. Stáhl jí čepici.

Kroupy ji poranily na hlavě. Rick si odvázal šátek, který byl celý mokrý, a utřel jí krev z tváře. Potom chvíli nevěřícně naslouchal. Bouře odtáhla. Všechno trvalo nanejvýš tři, čtyři minuty.

Rick vstal a odnesl Angelu do hotelu. V pokoji ji položil na postel a svlékl. Z hotelové recepce se stala ošetřovna. Později přišel doktor a prohlédl Angelu.

Přišla k sobě, ale naprosto apaticky ležela v polštářích.

„Nemusíte si dělat starosti, pane,“ řekl lékař. „To je jenom šok. Dejte jí horký čaj. Za dvě, za tři hodiny se z toho dostane.“

Dál mu řekl, že při tom krupobití zahynuli dva lidé a kolem dvaceti bylo těžce zraněno. Kroupy ubily krávy, koně, psy a kočky, zdemolovaly domy a rozbily vozy a nářadí.

Rick už zažil blizardy a krupobití, ale něco takového, co se odehrálo toho dne, dosud nepovažoval za možné.

Posadil se na postel k Angie a dal jí napít horkého čaje, jenž přinesl sluha. Pomalu se jí do tváře vrátila barva a začaly se jí lesknout oči. Pohlédla na něj. Vzal ji za ruce, které ještě byly zcela studené.

„Angie, drahoušku,“ vyhrkl. „Nahnalas mi strach, miláčku.“

„Ty žiješ,“ zamumlala a zavřela oči.

Rick ji jemně přitiskl k sobě a políbil jiNásledujícího dne si v nájemní stájí pronajal koně a nechal si popsat cestu na Horrův ranč. Kroupy již roztály, ale zato byla půda rozměklá.

Na ranči uviděl dva kovboje, kteří včera přihlíželi souboji. Sice se na něj nepřátelsky dívali, ale nic nepodnikli. Jeden z nich šel do rančerovy rezidence.

Rick chtěl právě slézt z koně, když ten kovboj zase vyšel na verandu.

„Boss vám vyřizuje, že máte zmizet, Nelsone,“ zavrčel. „Nechce vás vidět. Jestli hned nevypadnete, mám na vás poštvat chlapce.“

Rick přikývl. „O.K., rozuměl jsem. Chtěl jsem se jen zeptat, jak se mu daří, a říct mu, že je mi to líto, ale že to nebyla má vina.“

Otočil koně a jel zpátky do města. Když přijel k nájemní stáji, prošel kolem po chodníku nějaký muž a zmizel v saloonu. Rick se zarazil. Ta tvář mu byla povědomá, ale v té chvíli si nedokázal vybavit, kde ji viděl.

Zavedl koně do stáje a šel do hotelu. Právě sáhl po klice venkovních dveří hotelu, když mu to došlo. Teď už věděl, odkud toho muže zná. Otočil se a přešel ulici. O několik vteřin později rozrazil dveře saloonu a vešel dovnitř.

Onen muž stál se sklenicí whisky u výčepního pultu.

„Objednej deset láhví té whisky, kterou jsme právě ochutnali, Time,“ řekl k barmanovi. „A potom mi přines účty do kanceláře.“

„Jak je libo, bossi,“ odpověděl barman.

Teprve nyní ten muž vzhlédl.

Rick přistoupil k pultu.

„Dobrý den, pane,“ řekl. „Tak se zase vidíme.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se ten muž. „Kdo jste?“

„Ale bossi,“ rozrušeně řekl barman. „To je přece ten muž, který si to rozdal na kolty s Vincentem Horrou. Rychlejšího střelce, než je on, jsem ještě neviděl.“

„Znám hodně rychlejších lidí,“ lakonicky poznamenal Rick. „A my dva se známe ze zlatokopeckého tábora na Yellowstone River. Tenkrát jste s poručíkem Calderem hledali dezertéry. To z armády vyhodili celou posádku Fort Ellis a všichni si pořídili saloon?“

Muž zbledl a konce jeho kníru se rozechvěly.

„To musí být nějaký omyl, pane,“ koktal. „Já jsem v armádě nikdy nebyl.“

„Jak to, bossi,“ užasl barman. „Vždyť jste mi tolikrát vyprávěl o vašich bojích s indiány.“

„Drž hubu, ty idiote!“ rozčileně zařval ten muž s knírem. „Starej se o svou práci, nebo si tě podám!“

Rick si teď byl zcela jistý, protože nyní poznal i ten hlas.

„Dobře mě poslouchej, příteli,“ řekl. „Tenkrát v táboře jste mi ukradli moje zlato. Nemohu to sice dokázat, ale stačí mi, že to vím. Máš na vybranou, buďto to přiznáš, nebo to budeš dál popírat. Jestli mi napíšeš na papír, že tehdy velel Calder a vzal si to zlato, bude to tím pro tebe vyřízeno. Jestli ale budeš dál lhát, tak si to rozdáme venku na kolty. Ve městě není žádný marshal, který by mi v tom mohl zabránit.“

Muž zbledl a rozechvěly se mu ruce. „To jste na omylu, pane. Slyšel jsem, jak dovedete zacházet s koltem. Mě nepřiměj ete, abych se vám postavil. Na to zapomeňte.“

Rick se usmál, ale byl to mrazivý úsměv. „Tomu vážně věříš, chlape? Přísahám ti, že sáhneš po zbrani. A ne že ne. Jinak tě dobiju tak, že budeš po zbytek života mrzák. Ale ty určitě vytasíš.“

„To je vydírání, pane,“ koktal mu a celý se třásl. „Vynucené přiznání mohu kdykoli odvolat. To vám nic nepomůže.“

„Co ty jsi za idiota,“ poznamenal Rick a zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že to můžeš kdykoli odvolat. Dovezou tě v invalidním vozíku před soud a tam to odvoláš. A v Gardineru se bude zdravý Emmet Calder plácat do stehen, bude se bavit s ženskýma a myslet si, jak na všechny nevyzrál, když si pro tu loupež vybral takové idioty. No dobrá, neztrácejme čas.“

Sáhl si na přezku opasku, jako by ji chtěl rozepnout.

„Stůjte!“ vystrašeně vykřikl majitel saloonu. Na čele se mu leskly krůpěje potu. „Chlape, vy nevíte, co děláte. Vy Emmetta Caldera neznáte. Zabije mě. Gardiner by rovnou mohli přejmenovat na Calder City. Jeho slovo je tam zákon. Místní marshal je jeho loutka, je to Calderův člověk. Nikdo se tam neodváží proti němu něco podniknout. A má mužstvo složené z těch nejbrutálnějších střelců a násilníků. Jestli mu strčíte tento papír pod nos, tak se vám vysměje.“

„Možná,“ podotkl Rick. „Ale možná mu mezitím někdo donese, co se tu v Laurelu stalo. A jestli se ještě potom bude smát, pak ho brzo ten smích přejde.“

Rozepnul přezku a položil opasek na výčepní pult.

„Time! Papír a pero!“ zvolal ten muž s knírem a ustoupil.

Jeho barman stál ve dveřích kanceláře a poslouchal s otevřenými ústy. Majitel saloonu byl tak nervózní, že dva rozepsané listy papíru skrčil a zahodil. Potom to konečně napsal a podal ten papír Rickovi, jenž si jej pozorně přečetl.

Podpis zněl: Willie Donner, bývalý seržant armády ve Fort Ellis. Dokonce tam napsal i jméno toho třetího muže, který s nimi tenkrát v tom zlatokopeckém táboře pátral po dezertérech. Rick nechal oschnout inkoust, složil papír a schoval si ho. Potom si zase zapnul opasek.

„A teď bych se rád napil,“ prohodil.

Donner jej obsloužil sám. Rick naráz vypil sklenici a hodil na výčepní pult minci.

„To by bylo, chlape! Teď už po tobě nic nechci.“

Otočil se a šel ven.

Ve čtvrtek Rick a Angela přijeli do Gardineru. V Livingstonu vysedli z dostavníku a koupili si nové koně. Z Livingstonu pokračovali podél toku Yellowstone River.

Z peněz, které banka v St. Louis poslala do Fort Smith, měla Angela ještě přesně 900 dolarů.

Bylo to osm hodin večer, když ze severu dorazili do města. Minuli kostel a hřbitov a dostali se k prvním domům na Main Street. Když před stájí slezli ze sedel, vtiskla Angela svému průvodci do dlaně několik bankovek.

„Tím je naše smlouva naplněna, Ricku,“ řekla.

Přikývl. „O.K., Angie! Jsem teď o něco svobodnější.“

Jeden kulhavý starší muž se jim postaral o zvířata. Rick zaplatil na několik dnů dopředu a poptal se na hotel.

„Naproti přes ulici, pane,“ řekl ten chlapík. „Hotel Montana je jediný hotel ve městě. Chcete tu zůstat delší dobu?“

„To ještě není jisté,“ odpověděl Rick. „Jmenuji se Rick Nelson a toto je slečna Simonová. Mohl bych si tu někde zahrát karty?“

„Samozřejmě, pane! V Calderově saloonu Star je vždycky rušno, hlavně na konci týdne. To sem vždycky přijedou kovbojové z okolních rančů a dřevorubci. Jinak, jmenuju se Bili Marten.“

„Jméno Calder už jsme slyšeli,“ poznamenal Rick. „Kdosi se divil, že se toto město ještě jmenuje Gardiner. Ale to asi přeháněl, že ano?“

Ten starý muž se rozhlédl kolem sebe, než odpověděl. „Kdepak, pane Nelsone,“ tiše řekl. „Emmett Calder sem přijel teprve na jaře a od té doby se tu toho moc změnilo. Nepatří mu jenom saloon a přilehlá tančírna, ale i hotel a stáj. Jeho slovo je tu zákon. Drobným lidem se to nelíbí, ale co proti tomu můžou dělat? Má kolem sebe několik ostrých hochů, se kterými si to nikdo nechce rozházet. Když mu člověk nešlápne na nohu jako starý Peckwood, tak ho nechá na pokoji. Dřevorubci a kovbojové ho mají rádi, protože jim poskytuj e zábavu, kterou by jinak našli jen ve větších městech, a umí být velmi velkorysý.“

„Kromě hotelu Montana se tu nedá ubytovat nikde jinde?“ otázala se Angela.

Marten zavrtěl hlavou. „Ne, slečno! Dřív tu ještě byl Mama Finleyes Home, malý penzion, ale ten koupil pan Calder. Teď tam žijí jeho lidé. Možná by vám dva své pokoje pronajal Sam Peckwood. Od té doby, co zbankrotovaly jeho noviny, potřebuje každý dolar. Žije ve svém domě sám.“

„Kde to je?“ rozrušeně se otázala Angela.

„Hned první dům v Back Street,“ odvětil Marten. „ Je to naproti hned za rohem, a protože tam stojí domů několik, říkáme tomu už ulice.“

Angela sáhl do kabelky a dala starému muži pět dolarů.

„Bylo by milé, kdyby se o našem příjezdu hned nezačalo všude mluvit,“ poznamenala. „Vím, jak je to v takových městech s cizinci. Několik dnů potřebuji klid.“

„Samozřejmě, madam,“ prohodil Marten. „Když někdo u mě uvidí vaše koně, pak mu řeknu, ať se na vás ptá v hotelu.“

„Nebudete škodný, Bille,“ poznamenal Rick a spolu s Angelou opustil nájemní stáj.

Angela byla zcela uvolněná. „Slyšels to, Ricku? Tady mají noviny.“

„Měli,“ opravil ji Rick. „Noviny, které nikdo nekupuje, ti moc nepomohou.“

„Nejdřív se musím podívat na toho pana Peckwooda, Ricku, a potom uvidíme, co dál.“

Na cestě k Back Street nepotkali jediného člověka. Z pestře osvětleného saloonu Star byl slyšet hlasitý hovor a piano, ale jinak v Gardineru vládl klid.

Ulice, jež vedla souběžně s hlavní, sestávala jen z krátké řady zchátralých domů. Vedle ševcovství objevili zaprášená okna, jež byla již zčásti vybita. Stálo na nich „Gardiner Gazette, majitel Sam Peckwood“.

Rick zaklepal na dveře. Chvíli to trvalo, než se otevřelo jedno okno nad nimi.

„Ano, prosím. Kdo je to?“ zeptal se čísi vysoký hlas.

Rick ustoupil, smekl klobouk a vzhlédl.

„Pan Peckwood? Jmenuju se Rick Nelson. Rád bych s vámi mluvil. Bili Marten nám dal vaši adresu.“ Muž jako by váhal, ale když odstoupila od dveří Angela, pozdravil a přikývl. Znovu zavřel okno a o chvíli později uviděli světlo kerosinové lampy. Peckwood jim otevřel. Rick a Angela se mu představili. Chtěl, aby s ním šli nahoru, avšak Angela jej zarazila.

„Zůstaňme dole, pane Peckwoode. Prosím!“

Hubený, šedovlasý muž na ni překvapeně pohlédl.

„Můj otec měl noviny v St. Louis,“ dodala. „Vyrůstala jsem s tiskařskými lisy a hledám džob u novin. Případně bych nějaké i koupila.“

„Vy? Zena?“ užasl Peckwood.

„Nenechte se zmýlit její hezkým obličejem, pane Peckwoode,“ zasmál se Rick. „Když jde o spravedlnost a svobodu slova, promění se v lvici.“

Angela přistoupila ke starodávnému tiskařskému lisu a takřka mazlivě pohladila jeho žilkované dřevo. „Můj Bože, ten musí být skoro sto let starý,“ poznamenala. „To je krásný kousek.

Ricku, dokážeš si představit, že u takového lisu je pro jeden jediný obtah nutných jedenáct různých úkonů? Takový lis táta vždycky hledal. Ten zažil revoluci, Ricku.“

Peckwood vytáhl brýle a nasadil si je. „Vy znáte takové staré lisy, madam?“ užasle se zeptal.

„Dokonce s tím umím i pracovat, pane Peckwoode,“ zasmála se Angela.

Peckwood měl pohnutý hlas. „Vždycky jsem doufal, že najdu nějakého mladého muže, který by se zajímal o naše povolání a který by pochopil, jak důležitý je v naší divoké zemi poctivý hlas. Nikdy mi to nevyšlo.“

Rick nabídl Peckwoodovi tabák, oba si ubalili cigarety a zapálili si. „Starý Bili mluvil o tom, že jste si se svými novinami vydělal příliš málo na to, abyste je mohl vést dál.“

„Nikdy jsem na nich nevydělával moc,“ odpověděl starý muž. „Ale stačilo mi, že je četli lidé ve městě a ti, co tudy projížděli. Jenže potom sem jednoho dne přijel muž, který měl spoustu peněz, kupoval pozemky a nechával strhávat staré budovy. Vybudoval nový hotel, nový saloon a tančírnu. Dnes patří Emmettu Calderovi téměř celé město. S jeho zábavním palácem sem přišel neklid. Zlatokopové, kovbojové a dřevorubci u něho utrácejí své dolary. Občané, kteří protestovali, byli vystaveni tlaku. Potom přišel den, kdy má dcera opustila tento dům a odstěhovala se k němu do hotelu. Několikrát jsem v novinách vyzýval k občanským iniciativám, jenže vždycky mi pak v noci vybili okna a vyhrožovali mi, že mi podpálí dům. Měl jsem psát o veselém životě v Gardineru, abych přilákal další lidi. To se mi nelíbilo a tak jsem to vzdal, pane Nelsone.“

Rick si potáhl z cigarety a vyfoukl kouř. „O.K., hovořme otevřeně, pane Peckwoode. Tato mladá dáma kdysi byla Calderovou snoubenkou, když ještě byl důstojníkem ve Fort Ellis. Jsme tady, protože mám s tím mužem nějaké účty. Než zjistíme, jaká tu je situace, chtěli bychom být co nejméně nápadní. Vím, jak nebezpečný je ten muž. Mohl byste nám na první dny pronajmout dva pokoje?“

„Na první dny?“ rozrušeně se otázal Peckwood. „Můj Bože, můžete tu bydlet, jak dlouho chcete.“

„To nejde,“ odtušil Rick. „Vystavilo by vás to nebezpečí.“

„Prodáte mi vaše noviny, pane Peckwoode?“ zeptala se Angela. „Ráda bych je zase vydávala. Připadá mi, že je naléhavé vysvětlit lidem, kdo tu tahá za drátky.“

Ten starý, shrbený muž vytřeštil oči. „Vás muselo vyplivnout samo peklo, madam,“ poznamenal. „Máte peníze? Kolik?“

„Zhruba pět set dolarů,“ odvětila Angela.

„Pak dobře poslouchejte, vy anděli s plamenným mečem,“ zazubil se Sam Peckwood. „Položte teď polovinu z nich na stůl a stanete se spolumajitelkou „Gardiner Gazette“. Za každý sloupek, který sama napíšete, vám připadnou dva dolary z našich příjmů. Abychom ty dva dolary vůbec utržili, najdu předplatitele. Musíte všechno napsat do prvního čísla, madam, protože druhé sotva vyjde. Rozbijí nám tiskárnu, ale předtím, než na nás Emmett Calder pošle své ostré hochy, mu pořádně zatopíme. A na vás ruku nevztáhnou.“

„Pak bude Calder mít co do činění s ostrým hochem ve službách listu,“ řekl Rick Nelson. „Za předpokladu, že si ho tento nejistý podnik může dovolit. Jestli příjmy překročí tři dolary, pak bych si z nich jeden vzal, ano?“

Angela napočítala dvě stě padesát dolarů a dala je Peckwoodovi, načež pohlédla na Ricka. „Pane Nelsone,“ řekla, „Peckwood a Simonová, vedení „Gardiner Gazette“ nemělo snadný výběr mezi tolika uchazeči. Pokud vám nyní dáváme džob vyhazovače, pak jen proto, že jsme přesvědčeni, že jako jediný vyhovujete. Buďte u nás vítán.“

Všichni tři se rozesmáli, starý muž však měl slzy v očích.

„Na to se musíme napít,“ šťastně řekl.

V Gardineru už následujícího dne začalo velké dohadování. Jeden z Calderových mužů objevil v nájemní stáji cizí koně a zeptal se na ně Billa Martena.

Ten jenom pokrčil rameny a kývl dýmkou, kterou držel mezi zuby.

„Nemám tušení, Clarku,“ řekl. „Muž a žena. To nešli do hotelu? Ptali se přece po něm.“

Calderův muž se mlčky otočil a šel zpátky do saloonu Star. Calderova úřadovna byla v prvním poschodí. Calderův vyhazovač zaklepal a otevřel dveře.

Emmett Calder, který seděl za psacím stolem, vzhlédl. Byl střední postavy, poněkud podsaditý a měl blond vlasy. Zdobil jej světlý knír.

„Co se děje, Clarku?“ otázal se.

„Včera večer sem přijeli nějací cizinci,“ řekl Clark Weber. „Muž a žena. Ptali se na hotel a potom zmizeli. Jejich koně stojí v nájemní stáji. Nejsou to nijak levná zvířata, kdyby vás to zajímalo, bossi.“

Calder si zapálil doutník. „Muž a žena na koních? To není příliš časté. Ti lidé mě zajímají. Trochu se poptej po městě, Clarku. Možná jsou to něčí příbuzní.“

Webber si sáhl na okraj klobouku. „Vyřídím, bossi.“

Potom zase odešel. Calder zamyšleně vyhlédl na ulici. Ženy většinou přijížděly dostavníkem, který tam zastavoval dvakrát do týdne. Viděl, jak Weber jde po Main Street k marshalově úřadovně. Calder se opět posadil za psací stůl a začal listovat v papírech.

O něco později se opět ozvalo klepání. Tentokrát to byl barman ze saloonu.

„Co chceš?“ zavrčel Calder. „To dole nikdo není? Kolikrát vám mám říkat, že nemáte odcházet ze svého pracoviště?“

„Dole je švec, bossi,“ řekl barman. „Pověděl mi, že u Peckwooda se něco děje. Starý čistí okna a zametá. George se ho ptal, co to znamená, a starý mu odpověděl, že mu do toho nic není a že to brzo sám uvidí.“

Calder prudce zvedl hlavu. „Vypadá to, že ve městě se kuje něco, o čem nevím,“ zavrčel. „Pošli ke mně Sue.“

„Ano, bossi.“

Barman zmizel a Calder vyskočil. Neklidně chodil po kanceláři. Rozrušením zlomil drahý doutník a hodil jej do popelníku. Pak přišel k oknu a vyhlédl ven. Clark Webber zrovna vyšel z Eunkelova obchodu a vešel do sousední banky.

Potom Calder zase chodil sem a tam po kanceláři. Po deseti minutách se otevřely dveře a dovnitř vešla Sue Peckwoodová. Bylo to drobné, velmi hezké děvče, kterému bylo dvaadvacet let.

„Nemůžeš zaklepat?“ rozhněvaně na ni sykl Calder.

„To je tedy přátelské přivítání,“ povzdechla si. „Špatně ses vyspal?“

Přistoupila k němu a políbila ho, ale on ji odstrčil.

„Můžeš mi vysvětlit, co Sam zase provádí? Opravuje tu svou boudu, jako by zase chtěl začít vydávat noviny. Nebo je chce prodat? Včera totiž přijeli dva cizinci, muž a žena. Ví přece, že na ty noviny mám už dlouho zálusk.“

Sue Peckwoodová na něj bezradně pohlédla. „Nemám tušení, Emmette. Dobře víš, jak to mezi mnou a tátou je od té doby, co jsem se odstěhovala do hotelu. Už jsem ho neviděla tři dny.“

„Tak ho navštiv,“ nevrle vyhrkl Calder. „Chci vědět, co se děje. Jestli chce něco udělat proti mně, tak se budu bránit, Sue. Znáš mě. Vždycky jsem na něho bral ohledy, protože to je tvůj otec. Ale má trpělivost má své hranice.“

„To vím,“ ostře řekla, ale hned zase změnila tón. „Půjdu za ním, Emmette, ale jestli opravdu něco připravuje, tak mi to neprozradí. Zatím!“

Potom odešla. Calder se posadil na židli a chvíli nervózně bubnoval na stůl. Potom vyskočil a sešel do saloonu. Nechal si od barmana Mannieho Wicka nalít whisky a napil se.

„Dobré ráno, pane Caldere,“ pozdravil švec George Bunt.

„Jak vám jdou obchody, Georgi?“ zeptal se Calder.

„Škoda, že koně nemohou chodit v botách, pane Caldere,“ odpověděl drobný chlapík. „Držíme se jen tak tak.“

„To se zlepší,“ konej šil ho Calder.

Clark Weber vešel do saloonu a přišel k výčepnímu pultu.

„Nikdo nic neví,“ řekl a pokrčil rameny. „Nikdo nepřijal žádnou návštěvu. A nikdo neviděl ty lidi.“

„Byls i ve skladě dřeva u Stana Ropera?“

„Jdu tam,“ řekl Webber a odešel ven.

Calder zamračeně hleděl za ním a potom se vrátil do své kanceláře. Nemusel dlouho čekat a přišli k němu Weber a Sue Peckwoodová. Napjatě na ně hleděl.

„U Ropera nikdo na návštěvě není, bossi,“ řekl Weber.

„O.K., Clarku! Pověz všem, ať mají oči otevřené. Jestli někdo uvidí nějakého cizince, ať mi to okamžitě nahlásí.“

Webber opět zmizel.

„A cos zjistila ty?“ zeptal se Calder dívky.

„Nic, Emmette,“ bezmocně odpověděla Sue Peckwoodová. „Vysmál se mi a poslal mě pryč. To, že tam tak uklízí, vysvětloval tím, že nechce, aby to tam úplně zpustlo.“

Calder bouchl pěstí do stolu. „No dobrá,“ zavrčel. „Počkáme. Dříve či později se musí ukázat, o co jde. Teď si ale popovídám s naším marshalem. Musím vědět o každém cizím člověku v Gardineru.“

„Měl bys něco proti tomu, kdybych si trochu vyjela?“ otázala se Sue.

Přišel k ní a políbil ji. „Kdepak, zlato! Jsem jenom trochu podrážděný. Ve městě byl doteď klid a já bych chtěl, aby to tak zůstalo. Uvidíme se zítra večer.“

Odvedl ji ven a zavřel za ní dveře kanceláře.

Po večeři Rick, Angela a Sam Peekwood pili kávu.

„Rád bych věděl, co jste dnes vy dva vymysleli,“ řekl Rick a zavrtěl hlavou.

„Angie je skvělé děvče,“ zasmál se starý Peckwood a promnul si ruce. „První číslo už je hotové. Je to jenom jedna strana, ale víc jsme dnes v noci nemohli vytisknout a kromě toho lidé nemůžou chtít víc, když je to zadarmo. To bude něco! Calder pukne zlostí.“

Rick na ně ustaraně pohlédl. „Doufám, že to nepřeženete,“ podotkl. „Jdu se trochu podívat po městě!“

„Snad nechceš jít do saloonu Star?“ zeptala se Angela. „Jestli tě pozná, mohlo by to pro tebe být nebezpečné, Ricku. Prosím, slib mi, že budeš opatrný.“

„Když mi slíbíš, že i ty budeš ve svém prvním článku opatrná.“

„Tak jo,“ povzdechla si. „Když chceš bojovat proti nějaké nepravosti, pak nemůžeš mít tupé pero, Ricku.“

Přikývl. „To jsem si myslel,“ poznamenal. „Tak zatím, přátelé. To, co chceme provést, se neobejde bez rozruchu. Přesto se nezastavíme. Samozřejmě že půjdu do saloonu, Angie. Věčně se Calderovi vyhýbat nemůžu. A jen tak lehce mě nepozná. Už je to víc než rok. V tom táboře bylo tenkrát skoro osmdesát mužů a není možné, aby si zapamatoval všechny tváře. Donner mě také nepoznal. Takže si nedělej starosti. A zatáhněte závěsy, až začnete tisknout.“

„Všechno už je připraveno, Ricku,“ zasmál se ten starý muž.

„Pak tedy půjdu,“ řekl Rick a vstal.

„Jestli to nevíš,“ připomněla mu Angie, „je dnes pátek, třináctého. Jako naschvál.“

Políbil ji na špičku nosu. „Statečná bojovnice za spravedlnost, která je pověrčivá. Ty dokážeš člověka rozesmát.“

Vyšel ven, sešel po schodech dolů a pohlédl na nachystaný papír. Pak odstrčil deku, jež visela ve dveřích, ale na Back Street nikdo nebyl. Vyšel ven a zamířil na Main Street.

To, co pak Rick Nelson ten večer zažil, by kohokoli, kdo by to sledoval, mohlo přivést k tomu, že by začal být pověrčivý.

V Gardineru vypuklo peklo.

V Bobově saloonu, který stál šikmo naproti hotelu Montana, nebylo příliš rušno. Od té doby, co Calder otevřel svůj saloon Star, Bob Treikel, který v Gardineru žil už od jeho založení, příliš nevydělával.

K jeho hostům patřili pouze ti občané, kteří Calderovu tažení přihlíželi s bezmocným vztekem. Terry Funkel, do jehož obchodu už také skoro nikdo nechodil, k nim patřil rovněž. Calderovi lidé a jeho přátelé kupovali všechno u tlustého Alwina Bickera. Také Milesu Mazzanovichovi se nedařilo nijak zvlášť dobře. Jeho železářství navštěvovalo málo zákazníků od té doby, co Bicker ve svém obchodě začal prodávat zbraně a k tomu ještě za výhodné ceny.

Kromě těchto mužů tam toho večera byli ještě Bili Marten, kovář Hackey Moore a Orson Dobie, předák dřevorubců. Když se rozletěly dveře, všichni se ohlédli a strnuli.

Do saloonu vešli Clark Webber a Eddie Bartolomew, dva z Calderových ostrých hochů. Webber se rozhlédl po hostech saloonu a vydal se k Terencei Funkelovi.

„Tady jsi, Terencei,“ řekl s úsměvem. „Všude tě hledáme. Slyšeli jsme, že dnes byl v tvém krámě Sam Peckwood.“

„No a?“ zabručel Funkel. „Je to jeden z mála stálých zákazníků, které ještě mám.“

„Co si koupil?“ zeptal se Webber.

„To už nevím,“ odpověděl Funkel. „Proč se nezeptáš jeho.“

Clark Webber ho udeřil hřbetem dlaně do tváře.

„Ptám se tebe, Terry,“ řekl mrazivým tónem.

Hackey Moore a Orson Dobie odstoupili od výčepního pultu.

„Jen pomalu, Webbere,“ poznamenal dřevorubec Dobie.

„Vy se držte zpátky, jinak si to odskáčete,“ zavrčel Eddie Bartholomew od dveří a vytáhl kolt.

Kovář Moore zatnul pěsti. „To už přeháníte,“ rozzuřeně zvolal.

„Drž hubu, Hacku! Nebudu tě varovat dvakrát,“ opáčil zabiják.

„Nechceš mi už konečně odpovědět, Terry?“ zeptal se Webber majitele obchodu.

Funkel, který měl naběhlé rty, zarytě mlčel.

Webber ho znovu praštil. Funkel odletěl na pult a zasténal. Muži u výčepního pultu se málem neovládli, jenže byl tu ještě Eddie s koltem v ruce. Věděli, že by na ně bez milosti vystřelil.

„Jenom mě umlať, ty bastarde,“ zasténal Funkel. „S těmi několika zákazníky, kteří mi ještě zůstali, se beztak dlouho neudržím nad vodou. Zničili jste mě, vy lumpové. Do toho, Webbere. Život tady se mi beztak hnusí.“

Webber ho chytil a odtáhl od baru. Pak mu vrazil pěst do břicha, muž se zkroutil a Webber ho hákem poslal k zemi. Potom ponořil sklenici do dřezu a chrstl mu vodu do obličeje.

„Ptám se tě naposledy, Terry,“ vyhrožoval Webber „Nakoupil si dnes Peckwood u tebe víc než obvykle? Je možné, že má návštěvu a potřebuje proto víc jídla? Odpověz, nebo ti dám výprask, na jaký nezapomeneš.“

„Ale, ale, pane,“ ozval se ledový hlas od dveří.

Když se Eddie Bartolomew otočil, prudce se otevřely dveře a jejich křídla zabijáka praštila do hlavy. Svalil se na podlahu a ztratil při tom kolt.

Když po něm chtěl sáhnout, šlápl mu ten muž levou rukou na ruku a pravou kolt odkopl. Webber trhl rukou směrem k pouzdru, ale Rick Nelson neuvěřitelně rychle tasil Navy kolt a namířil jím na pistolníka.

„Zajímá vás snad, co jsem měl dnes u Peckwooda na večeři? Určitě vás moc baví, když můžete týrat slabší, co?“

Webber měl ještě stále ruku položenou na pažbě koltu. Skřípal zuby. Rick přišel k němu a dal mu políček.

„Nemám rád, když se musím ptát dvakrát,“ prohodil.

Pistolníkovi se jiskřilo v očích. Jen s největším vypětím se ovládl. Cizincův pohled ho však varoval. Pochopil, že má co do činění s drsným mužem.

„Ptám se vás naposledy, pane! Baví vás to?“

„Ano!“ vykřikl rozzuřený vyhazovač.

Rick bleskově trhl rukou, vytáhl mu kolt z pouzdra a vyhodil jej přes celý saloon na ulici. Nato Webbera otočil a krátkými údery ho začal hnát ke dveřím. Při tom kopl Bartholomewa, který chtěl vstát, do hrudi a Webberovi zasadil ránu pravou rukou do brady. Calderův muž proletěl dveřmi, dopadl na chodník a dokutálel se až do prachu Main Street.

Rick se sklonil, vzal Eddieho revolver a hodil jej za ním.

„Ještě něco?“ zeptal se zabijáka. „Potřebujete propustku, abyste odešli?“

Bartholomew na něj pohlédl vytřeštěnýma očima. Pomalu pozpátku prošel dveřmi.

Rick pohlédl na muže, kteří scénu sledovali s otevřenými ústy.

„Dobrý den, gentlemani,“ řekl s úsměvem. „Jmenuji se Rick Nelson. Omluvte mé hulvátské chování, ale někdy zapomínám na dobré vychování.“

Zatímco hovořil, pozoroval koutkem oka dveře. To, co se pak stalo, očekával. Objevil se tam strhaný Webberův obličej. Když zvedl ruku s revolverem, Rick se otočil, tasil a vystřelil přes dveře. Do třesku výstřelu se ozval Webberův výkřik, načež jeho tělo s žuchnutím dopadlo na prkna chodníku.

Rick se rozběhl ke dveřím a otevřel je. Clark Webber se již nehýbal. Revolver křečovitě držel v ruce.

Muži mlčky přišli ke dveřím. Venku se ozvaly hlasy a ze všech stran se tam začali sbíhat lidé. Eddie Bartholomew stál uprostřed ulice. Kolt měl v pouzdře a nevypadalo to, že by si to chtěl s Rickem Nelsonem rozdat.

Všichni nevěřícně hleděli na mrtvého. Davem se prodral malý, podsaditý muž. Na vestě se mu leskla hvězda. Krátce hleděl na Webbera a potom pohlédl Ricka, jenž si právě dával kolt do pouzdra.

„Vy jste ho zastřelil?“ zeptal se ostrým tónem.

Rick přikývl. „Je to tak, marshale. Je mi to líto, ale nechtěl jsem se nechat oddělat zezadu.“

Ozvaly se souhlasné výkřiky očitých svědků.

„Kdo jste?“ zeptal se marshal.

„Jmenuju se Rick Nelson. Pokud chcete zaprotokolovat mou výpověď, jsem vám k dispozici.“

„Včera večer do města přijeli muž a žena,“ poznamenal marshal. „Jste to vy?“

„Ta žena nejsem, marshale, ale ten muž ano,“ odpověděl Rick.

„Co se to tu děje, Roscoe?“ ozval se čísi hlas.

Rick se otočil.

Díval se do očí Emmettu Calderovi.

Angela Simonová zkorigovala poslední strany rukopisu. Sam Peckwood už měl začátek v sazbě a s úsměvem se díval na Angelu.

„Tak skvěle jsem se necítil už roky, děvče,“ řekl.

Angela mu chtěla odpovědět, jenže tu oba uslyšeli výstřel. Pohlédli na sebe a dívka zrudla. Peckwood k ní přišel a podotkl: „To nic neznamená, slečno Simonová. Tady se často střílí.“

Vtiskla mu papíry do ruky a vyběhla ven. Běžela po Back Street, oběhla kovárnu a zahnula do Main Street. Na konci ulice se tísnili lidé. Angela běžela k nim, prodrala se mezi nimi a uviděla! mrtvého.

Zarazila se a vzhlédla. Viděla, že Rick stojí vedle marshala a vůbec si nevšímá třetího muže, který stál zády k ní. Proběhla kolem něj a vrhla se Nelsonovi kolem krku.

„Ricku, och, Ricku!“ hlesla.

„Proč jsi přišla?“ přidušeně se jí zeptal a ohlédl se přes rameno na Emmetta Caldera, který rázem zbledl.

„Angelo?“ nevěřícně se zeptal.

Pustila Nelsona a otočila se. Nato si mlčky změřila pohledem muže, který byl kdysi jejím snoubencem a kterého si chtěla vzít.

„Ano, Emmette,“ odpověděla.

„Ale, to je zřejmě ta žena,“ prohodil marshal a pohlédl na Caldera. „Vy ji znáte, Emmette?“

Calder přikývl. „Ano, Roscoe, znám ji. Myslím, že už tě tu nebude třeba. Jestli tito lidé tvrdí, že Clark sáhl po zbrani jako první, pak ti to zřejmě ušetří vyšetřování. Raději se postarej o to, aby mrtvý zmizel z ulice.“

„Jak myslíte, Emmette,“ odpověděl marshal Monahan. „Dělejte, hoši, vezměte ho a odneste ho k Sylvesterovi, ať si může vzít míru na rakev.“

Calder nerozhodně stál před Angelou. Ještě nestrávil překvapení a nevěděl, co má říct. Aby překonal nejistotu, pohlédl na Ricka a podal mu ruku.

„Jsem Emmett Calder,“ řekl přátelsky.

Rick přikývl a nabídnutou ruku nepřijal.

„Já vím. Já jsem Rick Nelson, ale to vám toho asi moc neřekne. Na to se známe příliš krátce. Nebo si na mě ještě vzpomínáte?“

Calder zavrtěl hlavou. „To opravdu ne, pane Nelsone.“

„Byla to sem dlouhá cesta, Emmette,“ řekla Angela. „Ráda bych si s tebou promluvila.“

Calder pohlédl na lidi, kteří tam stáli a zvědavě na ně hleděli.

„Pro to by zřejmé byla nejvhodnějším místem má kancelář,“ odpověděl.

Angela přikývla. „Ale ráda bych, aby u toho byl i pan Nelson. Prosím, Ricku.“ Mávla rukou, když Rick chtěl protestovat. „Mám pro to své důvody.“

Calder pokrčil rameny a svraštil čelo. „Pro mě za mě,“ podotkl.

„Pak pojďme,“ řekla dívka.

Po Main Street se vydali k saloonu. Část lidí je následovala. Saloon, který byl po přestřelce prázdný, se opět naplnil. Když následovali Caldera po schodech, jež vedly nahoru, vyšla z herny, v jejímž vchodě visely korálky, Sue Peckwoodová.

Zaraženě pohlédla na hezkou dívku a neznámého muže.

„Dohlédni na to, aby tady dole všechno bylo tak, jak má být,“ prohodil k ní Calder. „Teď nechci být rušen.“

V kanceláři svým hostům nabídl místa.

„Napijete se něčeho?“ zeptal se.

„Měl bys limonádu?“ odpověděla Angela.

„Samozřejmě. A vy, pane Nelsone?“

„Whisky,“ řekl Rick.

Calder přistoupil ke skříňce a nalil tři sklenice. Když obsloužil hosty, pohlédl na Angelu. „Ještě pořád to nemůžu pochopit, Angelo.“

„Nebudeme chodit kolem horké kaše, Emmette,“ poznamenala dívka. „Napsala jsem ti a dlouhé měsíce čekala na tvou odpověď. Mohlo se ti třeba něco stát, takže jsem čekala. Když zemřel táta, všechno jsem prodala a odjela do Fort Pierre, kde mi řekli, že jsi ve Fort Sully. Tam jsem se dozvěděla, že tě mám hledat ve Fort Ellis.“

Po krátkém odmlčení pokračovala: „Po cestě jsem se toho hodně naučila a taky dověděla, Emmette, a něco z toho, co jsem zaslechla, se mi vůbec nelíbilo. Potkali jsme jednoho dezertéra, Johna McGilla, a ten o tobě mluvil, aniž tušil, že jsme zasnoubeni.“

„Zrovna McGill,“ rozesmál se Calder. „Voják bez disciplíny a morálky. Nechápu, jak jsi mohla uvěřit dezertérovi, Angelo.“

Postavila svou sklenici na stůl. „Takže ty myslíš, že slovo důstojníka, který byl degradován a propuštěn z armády, má větší cenu, Emmette?“

Calder zbledl. „Kdo to tvrdí?“

„Plukovník Haggard, velitel Fort Smith. Chtěl ti dát vědět, že jsem na cestě k tobě, a dostal tuto zprávu kurýrní poštou do Fort Ellis.“

Rick vypil svou sklenici a vstal. Přistoupil ke skříňce a znovu si nalil. Calder, který viděl, že je zahnaný do kouta, se rozzuřil.

„Mohl jste se aspoň zeptat,“ zavrčel.

Rick se otočil a s nalitou sklenicí přišel k němu.

„Mám se vás ptát, jestli si můžu nalít svou vlastní whisky? To má být vtip? Ptal jste se vy mě, zda můžete za mé zlato koupit saloon?“

Hovořil velmi klidně.

„Zbláznil jste se?“ vykřikl Calder a vyskočil.

Rick si sáhl do kapsy a vytáhl z ní list papíru.

Calder po něm sáhl a přečetl jej. Při tom se mu protáhl obličej.

Rick přistoupil ke stolu a vytrhl mu papír u ruky.

„Tenkrát toho zlata bylo za čtyři tisíce dolarů, Caldere,“ řekl ostrým tónem. „Buďto mi tento obnos během dvaceti čtyř hodin vrátíte zpátky, nebo tento papír předám soudu. Na vašem místě bych zaplatil a co nejrychleji z tohoto města odjel, protože vás tu čekají krušné časy.“

Calder se rozesmál. „V Gardineru rozhoduju já, Nelsone.“

„Otázkou je, jak dlouho ještě,“ opáčil Rick.

„Přestaňte se hádat,“ ozvala se Angela Simonová. „Emmette, měl bys ho poslechnout. Od zítřka zase začne vycházet „Gardiner Gazette“. Koupila jsem v nich podíl.“

„Takže tak,“ zavrčel. „Mělo mi to dojít. Proto je Peckwood tak aktivní. Řekl bych, že mě máte na mušce, že ano?“

„Je to tak, Emmette,“ přisvědčila Angela. „Uniformu armády jsi nosil jen proto, abys kryl své špinavé kšefty. Připravovals poctivé lidi o plody jejich namáhavé a tvrdé práce, aby ses sám obohatil. Byls hrdý na každého indiána, kterého jsi zabil, ale nikdy jsi mi nenapsal, že jejich boj je spravedlivý. Je načase, aby se lidem otevřely oči. Pokud jde o můj postoj k indiánům, lidé mnou pravděpodobně budou pohrdat, ale jedno, doufám, pochopí, Emmette: že lidé jako ty jsou pro naši zemi nebezpečím, mnohem větším nebezpečím než všichni indiáni dohromady. Nechápu, že jsem se do tebe zamilovala. Ale nebojuji proti tobě z nenávisti. Kritizovala bych každého, kdo je jako ty, Emmette, protože takoví lidé jsou pro tuto zemi jedem. A toho se musíme zbavit.“

„To stačí!“ vykřikl Calder. „Vypadněte! Jestli tu budete ještě zítra ráno, nechám vás vyhnat z města!“

Otevřely se dveře a dovnitř vešel muž.

„Ahoj, Emmette! Neruším?“ zeptal se.

Angela a Rick se překvapeně otočili.

„Pošlete mi sem pár chlapců, Scotte,“ rozrušeně řekl Calder. „Měli by s těmito dvěma nevychovanci zatočit.“

Scott Ferguson se usmál a přišel blíž.

„Na to přece nepotřebujete chlapce, Emmette,“ řekl a bleskově udeřil.

Vražedná rána Ricka zasáhla do brady. Ferguson se k ní vůbec nenapřáhl. Trefil Nelsona naplno a Rick se svalil na zem.

„Scotte!“ nechápavě vykřikla Angela.

Ferguson smekl klobouk. „Dobrý den, Angelo! Calder a já jsme obchodní partneři,“ poznamenal a kývl na Ricka. „Jednu dobu jsme na sebe byli odkázaní, ale už tenkrát mi šel na nervy tím, jak se pořád vyvyšoval nad ostatní.“

Rick se postavil, byl však napůl omámený.

„Ten muž vám zachránil život!“ rozhněvaně vykřikla Angela. „Nejdřív u Rosebudu a potom u té chaty v lese.“

„Za to jsem mu zaplatil ve Fort Smith, když jsem mu nechal tolik peněz, kolik jsem mohl postrádat,“ odvětil Ferguson. „Jsme si kvit.“

Znovu Rickovi zasadil ránu do tváře. Rick se v pádu udeřil zátylkem o opěradlo židle. Ferguson se sklonil a naložil si jej přes rameno.

„Musím se vrátit k mému karetnímu stolu, Emmette,“ řekl a odešel ke dveřím.

„Vy zrůdo,“ zavrčela na něj Angela. „Toho ještě budete litovat! Čtyři sta dolarů, tak levně si ceníte svůj život, ale ve skutečnosti nestojíte ani za to!“

Pak jej následovala ven. Ferguson snesl Ricka po schodech dolů a prošel s ním saloonem, kde všichni zůstali paf. Když vyšel ven, Rick se probral.

Ferguson ho postavil na nohy.

„Mrzí mě to, Ricku,“ usmál se. „Přijď kolem půlnoci na hřbitov. Tam ti všechno vysvětlím.“

Strčil do Ricka tak, že ten spadl z chodníku do prachu Main Street. Vtom k hráči přistoupila Angela a dala mu facku.

„Vy lotře,“ zvolala.

„Vypadáte úchvatně, Angie,“ zasmál se Scott Ferguson

Angela přišla k Rickovi a pomohla mu na nohy.

„Pojď pryč,“ pošeptal jí Rick.

Šli po Main Street a potom odbočili na Back Street.

„Scott jenom hrál divadlo, Angie,“ řekl pak „Chce se se mnou o půlnoci setkat na hřbitově.“

„Já nevím, Ricku,“ poznamenala Angela. „Opravdu se mu dá věřit? Jak to, že se dostal zrovna do Gardineru? Je to hráč, Ricku. Měl bys být opatrný.“

„Věřím mu, Angie. I tys přece byla neopatrná. Teď Calder ví, že ráno vyjdou noviny, ve kterých ho budeš napadat. Dnes bude horká noc, kočičko. Nevěřím, že ten chlap bude ztrácet čas.“

Když vešli do tiskárny, stál v ní Sam Peckwood s brokovnicí v ruce.

„Ach, to jste vy,“ usmál se a sklonil pušku.

Museli mu podrobně vyprávět, co se stalo.

Od desáté hodiny noční se v „Gardiner Gazette“ tvrdě pracovalo. Když se blížila půlnoc, Rick vstal. Chvíli se díval na oba „ředitele“ novin a pak byl čas jít na hřbitov.

„Zavři za mnou dveře, Same,“ požádal Peckwooda. „A nikoho nepouštěj dovnitř.“

Starý muž kývl na svou parkerovku. „Neměj obavy, chlapče. Ještě s tou věcičkou celkem umím zacházet.“

Rick vyšel ven a kolem ševcova krámku si to namířil ke hřbitovu. Plížil se podél jeho zdi a potom zabočil za roh. Vchod hřbitova byl naproti malého kostela. Po Scottovi ani památky. Main Street zela prázdnotou.

„Tady jsem, Ricku,“ náhle se ozval hráč.

Rick prošel vchodem a ocitl se na hřbitově. Pohlédl na řady hrobů zalité bledým měsíčním svitem. Vedle jednoho stromu spatřil nezřetelné obrysy nějaké postavy. Vydal se k ní.

Scott mu stiskl ruku. „Bolelo to?“ zeptal se.

„Máš čistý rukopis, Scotte,“ usmál se Rick.

„Nebudu dlouho chodit kolem horké kaše, Ricku,“ řekl Scott. „Když jsem tenkrát přijel do Virginia City, všichni tam mluvili o Calderovi. Objevil se tam se spoustou peněz a chtěl si hrát na velkého muže. Jenže lidé ho neměli rádi. Nikdo mu nechtěl prodat pozemek. A jelikož tam už beztak bylo dostat heren, odjel do Gardineru. Tady jde všechno jako na drátkách. Počítal jsem s tím, že dříve či později se tu objevíš. Pronajal mi karetní stůl, u kterého můžu pracovat na vlastní účet. Ricku, ten chlap má toto město v hrsti. Obyvatelé ani neceknou. Marshala si také koupil. Kromě toho má ještě tři drsné a brutální pistolníky. Možná ti něco říkají jména Monty Nickel a Frank Heller, co? S Eddiem Bartholomewem také nejsou žerty. Už jsem slyšel, co se stalo v Bobově saloonu. Pro Eddieho to bylo příliš překvapivé, Ricku. Byl šokovaný, rozumíš? Ale nesmíš ho podcenit.“

„Slyšels, co teď chce Calder dělat?“ zeptal se Rick.

Scott Ferguson zavrtěl hlavou. „Na to je příliš opatrný, Ricku. Ani mi neřekl, o čem s vámi ve své kanceláři mluvil. Calder mi pronajal karetní stůl, Ricku, ale na whisky chodím k Bobovi Treikelovi. To se mu sice nelíbí, ale vysvětlil jsem mu, že po hře potřebuju klid a v saloonu Star je prostě příliš rušno. Takže mi tak úplně nevěří. Kromě toho si asi všiml, že se zajímám o Sue Peckwoodovou, i když je to oficiálně jeho holka. Sue není špatná. Prostě má jenom chuť po životě. Myslela si, že v Gardineru zkysne, a potom přišel on.“

V Back Street něco zařinčelo.

„To muselo být u Peckwooda!“ sykl Rick a vytáhl revolver.

Přiběhl ke zdi a vylezl na ni. Byly slyšet výkřiky a střelba. Z oken tiskárny vyšlehly plameny. Rick viděl několik postav. Seskočil ze zdi a rozběhl se tím směrem.

Scott Ferguson ho následoval. I on držel v ruce kolt. Na ulici vyběhlo několik dřevorubců, které hluk probudil, ale výstřely je hned zase zahnaly.

Rick a Scott běželi k plamenům a vrhli se za harampádí a bedny na odpad, které stály u zadní stěny obchodu Alwina Bickera. Calderovi lidé tam museli rozlít a podpálit kerosin. Zdálo se, že vchod do tiskárny je zatarasený.

Ricka se zmocnila panika. Co bylo s Angelou a Samem? Oddechl si, když uslyšel jejich hlasy. Museli z domu odejít zadem a teď stáli u kovárny.

„ Zůstaňte schovaní, Angie!“ zvolal na ně Rick.

Plameny již olizovaly sousední domy. Lidé vyběhli na ulici. Nikdo již na ně nestřílel. Calderovi muži se už stáhli.

Kovář Hackey Moore a předák dřevorubců organizovali hašení. Lidé utvořili řetěz a podávali si v něm vědra.

Rick a Scott běželi k Angele. Angela se starým Peckwoodem byli tak zabráni do své práce, že je z toho vytrhlo až řinčení rozbitých oken. Hned potom však vzplály plameny.

Přibíhalo tam stále více lidí, kteří pomáhali při hašení. Potom zpoza rohu přišla Sue Peckwoodová. Vyděšeně hleděla na hořící dům. Její obličej byl osvětlen září plamenů.

Pomalu přišla ke skupině lidí před tiskárnou. „Otče!“ zvolala.

Peckwood na ni vrhl rozhořčený pohled.

Angela Simonová ho chytila za ruku. „Ne, Same! Neřekněte teď něco, čeho byste později mohl litovat. Je ještě tak mladá.“

Scott Ferguson přistoupil k dívce a přitáhl ji k sobě.

„Jen klid, Sue,“ řekl. „Všechno bude dobré. Víš, kde se skrývají Calder a jeho smečka?“

„Jsou po zuby ozbrojení,“ odpověděla dívka. „Jsou v saloonu a radí se. Calder bude bojovat do posledního náboje. Ti muži měli zničit tiskařský lis a papír. Na nápad s požárem přišel Eddie Bartholomew. Teď vědí, že celé město je proti nim.“

Ferguson kývl na Angelu. „Dávejte na ni pozor, Angie.“

Sue na něj vyděšeně pohlédla. „Co chceš dělat, Scotte?“

„Teď přijde k poslednímu souboji s tím ničemou, ale to je moje věc, Scotte,“ řekl Rick.

Ferguson se chladně zasmál. „To jsi teda na omylu, kámo! Jsem ti přece ještě něco dlužný. Nebo si myslíš i ty, že můj život nestojí ani za čtyři sta dolarů?“

Angela k němu přišla a políbila ho. „Přijímáš mou omluvu?“ zeptala se s úsměvem.

„Jen když mě políbíš ještě jednou, děvče,“ zasmál se. „Jediný polibek od tebe je příliš málo.“

Políbila ho ještě jednou a pohlédla na Sue, která se rovněž usmívala, když ji Sam Peckwood objal a se slzami v očích přitáhl k sobě.

Scott a Rick si vyměnili pohled a vyrazili. Když odbočili na Main Street, vystřelil na ně někdo ze střechy tančírny.

„Jdou!“ vykřikl kdosi.

Ferguson a Rick vyskočili na chodník, zahalený neproniknutelnou tmou, a přitiskli se ke zdi kovárny.

„Co teď?“ zeptal se Scott.

„Kryj mě, když to bude nutné,“ odvětil Rick a přeběhl ulici. Muž na střeše na něho opět vypálil. Kulky hvízdaly kolem něj, ale na chodník na druhé straně dorazil. Ferguson střílet nemohl, protože byl na stejné straně ulice jako střelec.

Rick však nyní uviděl toho muže od pasu nahoru. Zvedl kolt a vypálil. Chlápek zaklel a kryl se. Mezitím se Ferguson přikrčen proplížil kolem Bickerova obchodu a u sousední prádelny se přitiskl k zemi.

Rick hned po výstřelu vyskočil a rozběhl se k saloonu. Na chodníku si vyzul boty a v ponožkách došel ke dveřím saloonu. Opatrně nahlédl dovnitř.

Mohl vidět jen malý výřez přední části saloonu. Nebylo vidět, jestli někdo číhá u okna. Z druhé strany přiběhl ke dveřím Ferguson.

Jejich oči si přivykly na temnotu. Rick dal Scottovi znamení, že jde do saloonu. Hráč přikývl.

Rick se vrhl do salonu a hned se přikutálel za výčepní pult. Kdosi na něho začal střílet od piana. Kulky provrtávaly dřevo baru. Ferguson viděl létacími dveřmi, že vedle piána číhá Eddie Bartholomew. Hráč otevřel levé křídlo dveří a vypálil na pistolníka. Trefil ho do ramene.

Bartholomew vykřikl a zvedl se. Rick to viděl od barového pultu a také vystřelil. Zasáhl ho do ruky. Bartholomewa kulka otočila, načež klesl k zemi. Sténaje se válel po podlaze.

Ferguson běžel k úzkému průchodu mezi saloonem a hernou. Vylezl po dřevěné konstrukci, po níž se pnul břečťan, loktem vyrazil okno a vlezl do Calderovy pracovny, jež byla zahalena tmou. Pomalu protápal ke dveřím.

Dole situace eskalovala. Monty Nickel, který se kryl na dolním konci schodiště, se opatrně narovnal a pohlédl před sebe. Pomalu vlezl za barový pult a plazil se k regálu s láhvemi.

Rick si ho nevšiml. Zato zpozoroval pohyb za velkou vázou na květiny, která stála u schodů. Vytáhl kolt a dvakrát vypálil. Váza se rozbila na tisíc kousků a za ní se objevil zrzavý muž. Rick na něho vystřelil. Poněvadž právě vstával, zasáhla ho ta kulka do břicha.

Pustil kolt a přitiskl si obě dlaně na ránu. Potom se skácel na podlahu.

Mezitím se Nickel nepozorovaně dostal až na konec baru. Pak se zvedl a pohlédl přes pult. Rick si právě dobíjel kolt.

Nickel zkřivil tvář do triumfálního šklebu.

Zvedl ruku se zbraní a chtěl vypálit. V tom samém okamžiku ho však zasáhly dvě střely do zad. Jejich náraz ho odhodil na pult. Již byl mrtvý, když se jeho tělo svezlo po výčepním pultu.

Ferguson z patra kontroloval situaci. Frank Heller bezvládně ležel mezi střepy velké vázy. U piána ležel Eddie Bartholomew. Ani ten už jim nemohl klást odpor.

Hráč sešel dolů po schodech.

„Kde je Calder?“ otázal se Eddieho Bartholomewa.

„Nahoře ve své kanceláři,“ sténaje odvětil pistolník.

Rick nabil svou zbraň a vstal.

„Nahoře není,“ poznamenal k němu Scott. „Byl jsem v jeho pracovně.“

„Ta krysa,“ zasténal Bartholomew. „Pak je určitě ve stáji, Fergusone. Pro všechny případy měl všechny peníze v jedné tašce.“

Rick a hráč vyběhli ven. Nelson si chvatně obul své boty.

U kovárny se právě objevili Moore a Dobie. Několik dalších mužů je následovalo. Všichni byli ozbrojení. Caldera nikdo z nich neviděl. Požár byl uhašen, ostatní občané se již rozešli.

Nyní se objevili i Angie, Sue a Sam Peckwood. Rick a Ferguson jim šli naproti. Mávali, že Calder je možná ještě ve stáji.

Ve stínu chodníku poznali marshala Monahana.

„Nebudete tomu věřit, ale jsem rád, že to přišlo,“ poznamenal. „Ten lump skončil.“

Právě ukázal na nájemní stáj, když se v jejích vratech objevil Calder. Majitel saloonu vypálil na Monahana, ale když uviděl tolik lidí, zase se stáhl do stáje.

Dav vypadal rozhořčeně. Scott a Rick se domlouvali, co teď udělají. Potom se však všechno rozhodlo samo. Calder vyrazil ze stáje na hřbetě svého koně. V levé ruce držel tašku, v pravé kolt.

Střílel kolem sebe a cválal pryč. Zrovna byl mezi kostelem a branou hřbitova, když tu na ulici vběhl pes. Kůň se vyděsil a vzepjal se. Calder se neudržel v sedle. Hned však vyskočil a rozběhl se ke hřbitovu.

Kulky obyvatel města ho minuly.

Rick a Scott běželi ke zdi hřbitova. Vylezli na ni a uviděli, že Calder běží v měsíčním svitu mezi hroby. Takřka současně seskočili ze zdi.

Calder se otočil, vypálil a vrhl se za náhrobní kámen. Ferguson se rovněž vrhl k zemi, zatímco Rick Nelson se skryl do stínu zdi. Přikrčen se plížil dál a nespouštěl při tom z očí místo, kde ležel Calder.

Tak se Rick dostal Calderovi do zad. Potom se k němu tiše plížil. Z druhé strany ho ostřeloval Ferguson. Kolem hvízdaly odražené kulky.

Calder klečel na kolenou. Když se otočil, kopl ho Rick holínkou do zápěstí. Potom se vrhl vpřed. Chytil Caldera za ruku a udeřil jí o kámen. Calderovi vyklouzl revolver z prstů.

Rick se strčil svůj kolt do pouzdra a zvedl Caldera na nohy. Tvrdými ranami ho pak hnal před sebou. Calder se otočil a chtěl běžet pryč, jenže to už před ním stál Scott Ferguson.

Venku před branou hřbitova se srotil dav, který vše pozoroval.

Calder vykřikl, ještě jednou se otočil a snažil se dotírat na Nelsona, jenže neměl šanci. Rick mu dal výprask.

Zraněný marshal Monahan připnul kováři hvězdu a jmenoval ho svým zástupcem. Rick mu předal kdysi tak mocného Caldera, papír s Donnerovou výpovědí a tašku s penězi.

Potom šel k Angele Simonové. Objal ji.

O tři měsíce později soud odsoudil Emmetta Caldera k patnácti letům vězení. Krom toho plně odškodnil Ricka Nelsona. Rick mohl uskutečnit svůj sen o vlastním malém ranči.

Zbylý Calderův majetek propadl městu Gardiner. Scott Ferguson převzal saloon Star a tančírnu. Hotel provozoval nájemce.

„Gardiner Gazette“ vytiskla velkou zprávu o dvou svatbách, o sňatku Ricka a Angely a Scotta Fergusona a Sue Peckwoodové. V Gardineru se život vrátil do normálních kolejí a „Gazette“ začala vést se zájmem sledovanou osvětovou kampaň ve prospěch indiánů.

Záhubu rudého muže však již zastavit nemohla.

Mnoho lidí však potom uvažovalo o této zemi jinak.

Indiáni, kteří přežili, hovořili s úctou o bílé squaw z Gardineru, která se za ně tolik zasazovala.

Přeskočil přes dva koně nezemřel nadarmo.