John Kirby

Colorado western 125. Dal své slovo

Jim Taggart dal Samovi Courtneymu své slovo, že pro něj bude tři týdny pracovat na ranči Escalante. Byl Courtneymu velmi zavázán, bez něj by Jim ztratil své malé stádo v bouři. Taggart si rychle všiml, že přistoupil na dšbelský obchod. Ranč Escalante ve Vermillion Bluffs se podobal soudku s prachem, jehož doutnák již hořel. Jim Taggart by se nejraději vyšvihl do sedla svého hnědáka a odjel jenže dal Courtneymu své slovo.

Na černém, zataženém nebi se bez ustání blýskalo, a ač byla noc, bylo světlo jak ve dne. Lilo jako z konve. Jim Taggert se bál, že se v té průtrži mračen utopí.

Mezi blesky, po nichž vždy následovalo zahřmění, nebylo vidět ani na krok. Pouze občas se dole v širokém arroyu občas zajiskřily špičky rohů dobytka.

Jim Taggert popohnal svého hnědáka. Běsnění bouře pohltilo všechny ostatní zvuky. Už několik minut neviděl Tuscaloosu, Mikea Purdyho ani Lonnieho Gainese.

V záři rozvětvených blesků viděl, jak se tucet kusů dobytka splašil a pokusil se vyšplhat po strmém břehu arroya.

Výkřikem pobídl hnědáka. Náhl se před ním objevil stín a na zlomek vteřiny spatřil chlapeckou tvář Lonnieho Gainese. Byla zkřivená.

„Nažeň je zpátky do arroya! “ zvolal. Věděl však, že Lonnie ho v tom skučení nemůže slyšet. Přesto ten mladý kovboj udělal přesně to, co po něm Jim chtěl.

Déšť trochu ustal. Nad Jimem Taggertem se roztrhly mraky. Bouře odtáhla přes Brown Cliffs na západ.

Přijel k nim jezdec. Z okraje klobouku mu na pršiplášť tekla voda. Jeho poník v blátě klouzal. Zastavil se těsně před Jimem Taggertem.

„Naproti, na druhé straně arroya, je několik chlápků! “ vykřikl Tuscaloosa.

Jim Taggert na něj pohlédl. Na snědé tváři toho komančského míšence bylo jasně vidět, že ty muže považuje za bandity.

Jim Taggert pobodl hnědáka ostruhami do slabin. Na konci stáda sjel ze svahu do arroya a vydal se na protilehlý břeh.

Skrze černé mraky náhle pronikl svazek paprsků. Déšť rychle ustal.

Jim Taggert viděl pět mužů na mokrých koních. Mike Purdy jim vjel do cesty. Zpod pláště mu trčela hlaveň re

volveru, jímž mířil na hruď prvního z těch mužů.

Jim zastavil před nimi. V jeho pohledu se zračila nedůvěra.

Ti muži nevypadali jako kovbojové. Dva z nich na sobě měli kožené kabáty a jeden pestrý plášť, na kterém nebyla nitka suchá.

První z nich přijel k Jimu Taggertovi. Jim spatřil opálenou tvář s modrýma očima.

„To stádo musí z arroya!“ zabručel ten muž.

Jim se ohlédl.

Stádo bylo v arroyu v bezpečí. Na planině by jej Jim nikdy neudržel pohromadě.

Ostatní jezdci pobídli své koně. Mike Purdy zvedl kolt a zařval; „Ani o krok dál! “

Muž před Jimem sevřel rty. Pohlédl na jih, kam bouře odtáhla. Ozývalo se tiché hučení.

„Vyžeňte ten dobytek z arroya!“ zvolal na své muže.

Starý Purdy na něj namířil revolver.

Jim vjel mezi něj a toho jezdce.

„Slyšíte to hučení?” zabručel ten chlápek. „Brzy se Two Water River promění v prudkou řeku.”

Jim Taggart sebou trhnul, jako by jej někdo šlehl bičem. Nyní mu došlo, že ten hukot, který slyšel, se nevzdaluje, ale blíží.

Prudce otočil hnědáka a zvolal na Tuscaloosu: „Vyžeň je z arroya, Tuši! “

Pak cvalem vjeli zpátky do arroya.

Jim Taggart předtím pro stádo vybral místo, kde byly břehy arroya obzvlášť strmé, aby stádo nemohlo odbočit stranou. Mělo se teď stát jeho hrobem?

V tom se vedle něj objevil další muž. Ukázal na sever a vykřikl: „Žeňte je arroyem dolů! Za ohbím je břeh nízký!”

Jim Taggart přijel ke konci stáda. Dal Lonniemu Gainesovi znamení a mladý kovboj začal pálit ze svého revolveru. Rány stádo přiměly, aby se pustilo arroyem.

Tuscaloosa zůstal s tím podivně oděným cizincem na čele stáda. Do duně

ní dvou tisíců kopyt se na okamžik ozvalo bučení vůdčího býka.

Dobytek táhl dolů arroyem. Špičky rohů narážel o sebe.

Jim si všiml, že zvířat se začíná zmocňovat panika. Jeho hnědáka také, snažil se odbočit.

Hukot byl stále silnější. Znělo to, jako by se z jihu valila vše pohlcující lavina.

Před stádem se objevilo ohbí. Tuscaloosa vystřelil do vzduchu. Vůdčí býk odbočil na břeh a stádo se vydalo za ním. Jezdci vedle Tuscaloosy a Mikea Purdyho mávali svými těžkými, nasáklými kabáty, které si svlékli, a hnali stádo obloukem zpět. Jim Taggart nalevo od sebe na strmém břehu arroya uviděl první zvířata.

Vykřikl.

Muž vedle něj otočil svého koně a vyjel na svah.

„Pryč odtud! “ zařval. „Za chvíli je to tady!”

Hučení přešlo do ohlušujícího hřmění. Půda se chvěla pod kopyty dobytka.

Jim Taggart a Lonnie Gaines křičeli, jak jen mohli. Své kolty už vystříleli.

Do ohbí arroya dorazila poslední zvířata.

Jim Taggart přijel k Lonniemu a společně vyrazili do svahu.

Potom ale kovbojův plavý kůň uklouzl, vyděšeně zařehtal a ztratil rovnováhu. Nato se svalil ze svahu. Jim bleskově chytil Lonnieho za plášť. Vykřikl a pobodl hnědáka ostruhami do slabin.

Jimův hnědák se dostal na hranu břehu. Už nedokázal Lonnieho udržet a mladý kovboj spadl do bahna.

Taggart vytřeštil oči.

Nechtěl věřit tomu, co viděl.

Arroyem se řítila vodní stěna, která strhávala všechno, co se jí postavilo do cesty. Celé stromy byly vyrvány i s kořeny. Ten hukot byl tak hlasitý, že Jim měl pocit, že ohluchne.

Hnědák zařehtal a vzepjal se.

Jim se již nedokázal udržet v sedle. Vrhl se na zem a zvedl Lonnieho Gainese na nohy. Zmocnila se jich tlaková vlna a odhodila je o několik yardů dál.

Jim Taggart zalapal po dechu. Hvízdám meluzíny jej málem dovedlo k šílenství.

A pak bylo po všem. Jenom země pod jejich nohama se chvěla.

Zadýchán se posbíral ze země a pohlédl na arroyo, jež bylo až po okraj plné vody.

Celý se zachvěl, když si uvědomil, jak těsně on i jeho muži unikli smrti.

Nebylo to jednoduché, nasbírat dostatek suchého dřeva a rozdělat oheň. Přesto se jim to podařilo a nyní si sušili věci na lase nataženém mezi dvěma tyčemi.

Ještě stále se ozýval hukot vody protékající arroyem.

Jim Taggart s úsměvem pohlédl do větrem ošlehané tváře Sama Courtneyho. Věděl, že Courtneymu a jeho mužům vděčí za to, že stádo i oni sami přežili.

Sam Courtney vlastnil ranč ve Vermillion Bluffs několik mil na sever odtud.

Mike Purdy, Tuscaloosa a Lonnie Gaines ještě stále mlčeli. Byli v šoku. Kromě toho nedokázali překonat svou nedůvěru vůči těm neznámým mužům. Jim na nich viděl, že ještě stále počítají s tím, že je oloupí.

Courtney však nebyl bandita. Jim o tom byl přesvědčen.

Courtney mu podal hrnek s horkou kávou.

„Odkud jste?“ zeptal se.

„ Ze Smoky Hill River v Texasu, “ odvětil Jim. „Jsme na cestě do Salt Lake City.”

„To je trochu málo mužů na takové stádo, ne? Odhadoval bych, že to bude pět set kusů.”

Jim Taggart přikývl.

„Přesně pět set. Kdybyste nás nevarovali, byl bych teď ušetřen starostí snimi.”

Courtney se usmál. „Raději stádo a pár starostí než nic, ne?”

Jim pokrčil rameny. „Zvládli jsme to až sem, zvládneme to i do Salt Lake City.”

„Budete teď muset několik dnů počkat, než klesne hladina Green River. Nevěřím, že brod Oury je nyní průjezdný.”

„Hm,“ prohodil Jim. „Moji chlapci by pár dnů odpočinku potřebovali. Bohužel nemáme v kapse žádné dolary, abychom se mohli v Oury pobavit. Toto stádo je všechno, co mám.”

Sam Courtney chvíli mlčel a foukal na kávu. Potom zvedl hlavu a řekl: „Kolik dostanete v Salt Lake City za kus?”

„V Texasu se tvrdí, že platí třicet dolarů.”

„To minimálně. Předpokládám, že dostanete čtyřicet.”

Jim Taggart si zahvízdl. „To by nebylo Špatné.”

Sam Courtney se opět odmlčel, ale Jimovi neušlo, že o něčem přemýšlí. Na chvilku jeho pohled ulpěl na koltu, který měl Jim na pravém stehně.

Po chvíli poznamenal: „Mohl bych vám pomoct několika dolary, Taggarte.”

Jima se zmocnila nedůvěra. Byl Courtneymu vděčný za to, že jim zachránil stádo. Nyní však začal přemýšlet, zda to opravdu byla nezištnost, nebo tím Courtney sledoval něco určitého.

„Na whisky a postele můžeme na několik týdnů zapomenout, Courtney.”

‘ Sam Courtney se usmál. Zdálo se, že uhodl Jimovy myšlenky.

„Nechci vám nic namlouvat, Taggarte,” řekl protáhle. „Nemyslím přitom jen na vás. Mohl bych vám dát do Salt Lake City tři své muže. To by vyřešilo vaše problémy. Jsem ochoten na místě od vás odkoupit dvacet kusů dobytka. Za třicet dolarů na kus. Pak byste měli trochu peněz a já bych z toho měl malý zisk, kdybyste můj dobytek prodali v Salt Lake City.”

Jim Taggart mu neodpověděl hned. Přemýšlel, co za Courtneyho nabídkou vězí. Veškeré riziko by leželo na Courtneym. Vyplatily by se mu ty náklady kvůli těm dvěma stům dolarů zisku, které by přitom vydělal?

„Co za vaše tři muže požadujete?” chraplavě se zeptal.

„Nic,” odvětil Courtney. „Každopádně žádné pemze.”

„Tak co potom?”

„No mám trochu moc práce na ranči, Taggarte. V této chvíli to ještě není tak divoké, ale za měsíc bude zase frmol. A nemůžu najít lidi. Když mi dáte své slovo, že vy a vaši muži pro mě budete pracovat stejnou dobu, jako budou moji muži pomáhat vám hnát stádo do Salt Lake City, pak si můžeme plácnout.”

Kovbojové tato slova slyšeli. Upřeně hleděli na Jima Taggarta. Ten v jejich tvářích viděl nedůvěru. Věděli však stejně tak dobře jako on, že tu nabídku sotva může odmítnout. Dosud měli víc štěstí než rozumu, že na cestě o dobytek nepřišli. Se sedmi muži by se jejich dřina zmenšila o polovinu.

„Mohli bychom, až v Salt Lake City to stádo prodáme, zmizet na Jih, Courtney,” protáhle řekl Jim.

Courtney se usmál.

„Nevěřím, že byste to udělal, Taggarte. Jinak bych vám tu nabídku nedával.”

Jim Taggart ještě chvíli rozmýšlel, aby pak přikývl.

„Souhlasím, Courtney,” zamumlal.

Sam Courtney mu s úsměvem podal ruku. Potom vytáhl peněženku a vzal z ní šest set dolarů.

Kovbojům málem vypadly oči z důlků. Ještě neviděli nikoho, kdo by u sebe nosil tolik peněz.

Jim Taggart zavrtěl hlavou.

„Stačí mi, když mi půjčíte své lidi, Courtney,” řekl chraplavě.

„Nedopřejete mi malý zisk?“ s úsměvem se zeptal Courtney. „Myslete na to, že třeba budete muset zůstat několik dnů v Oury. Budou po vás chtít peníze, když necháte stádo před městem. A vaši lidé se určitě budou chtít ve městě pobavit. “

Jim Taggart pohlédl do tvrdých tváří svých mužů. Zhluboka se nadechl a řekl: „Dobrá, Courtney. Vezmu to. Jsem vám velmi zavázán. “

Courtney zavrtěl hlavou.

„Nemusíte mi děkovat. Zaplatíte mi prací, až přiženete stádo do Salt Lake City.”

Sam Courtney vstal.

„Musíme dál, Taggarte,” řekl. „Moji muži na vás budou za tři dny čekat za brodem Oury. Předtím voda neklesne. Dávejte dobrý pozorná můj dobytek.”

Jim Taggart na to nic neřekl. Mlčky přihlížel, jak Courtney a jeho muži osedlali koně a odjeli pryč.

„Něco tady nehraje,” zamumlal Mike Purdy a mocně si potáhl z dýmky z mořské pěny. „Já těm chlápkům nevěřím. Pravděpodobně nás chtějí nalákat do pasti a potom nám odehnat stádo.”

Jim už na to také pomyslel, ale pak si představil tvář Sama Courtneyho a zavrtěl hlavou.

„Courtney není bandita,” zamumlal.

Lonnie Gaines se rozesmál.

„A jestli ano, tak se s ním už vypořádáme, Mikeu. To jediné, co se počítá, je tady, starouši!” Nato zamával bankovkami. Jim dal každému jako zálohu sto dolarů. „Uděláme v Oury takový bugr, že jeho obyvatelé to město nepoznají, až odjedeme.”

„Co myslíš, Tuscalooso?” zeptal se Jim Taggart komančského míšence.

Tuscaloosa zvedl ramena a zase je nechal klesnout.

„Těžko říct. Nevím, jaká práce nás na Courtneyho ranči čeká. Jarní shánění už skončilo. K oplocování nás může potřebovat těžko. Hádal bych, že to bude pistolnická práce. Všiml jsem si, jak se díval na tvůj kolt, Jime.”

Všichni pohlédli na míšence.

Jim Taggart věděl, že Tuscaloosa znovu trefil hřebíček na hlavičku.

Muselo to tak být. Možná měl Courtney problémy se sousedy. Jima se zmocnila zlost. Proč se Courtneyho nezeptal, jaká to bude práce? Zavrtěl hlavou. Nemělo smysl o tom teď přemýšlet. Však se to ještě ukáže, až přijedou na Courtneyho ranč splnit svůj slib.

„Courtneyho muži podle všeho nejsou nijak moc ob libém,” zamumlal Tuscaloosa.

„Byli trochu zvláštní,” poznamenal Mike Purdy. „Ale čeho se bojí?”

„Nemám tušení, Mikeu,” řekl Tuscaloosa. „Jenom se divím, že se k nám chtějí přidat za Green River, a ne v Oury.”

Jim Taggart usrkl horké kávy.

V té chvíli o tom už nechtěl nic slyšet. Stejné se již na tom nedalo nic změnit. Vzali si od Sama Courtneyho šest set dolarů a on byl muž, který to, co slíbil, splnil.

Jim Taggart a Tuscaloosa zastavili své koně před saloonem Dixie. Přijeli od řeky, jejíž hladina v posledních hodinách znatelně klesla. Ráno mohli vyrazit za stádem a přebrodit řeku.

Jim Taggart byl rád.

Ty tři dny mu daly zabrat.

Pořád musel myslet na Sama Courtneyho. Vyptával se na něj ve městě, ale nikdo jej neznal. Ve Vermillion Bluffs, kde měl ležet Courtneyho ranč, byly pouze dva ranče. Ranč Wagoner na jihu a ranč Escalante v nepřístupných kopcích u Vermillion Creeku.

Lonnie Gaines a Mike Purdy se tím nezatěžovali. Užívali si života. Pravděpodobně svou zálohu ve výši sto dolarů již celou utratili.

Tuscaloosa se držel zpátky. Míšenec si dobře všiml averze, kterou k němu chovali obyvatelé Oury. Ty tři dny se většinou zdržoval u stáda.

Ze saloonu ven pronikal hluk.

Jim Taggart slyšel bručení Mikea Purdyho, který zpíval Git along little dogies. Někdo jej doprovázel na kytaru.

Hlavní ulice Oury zela prázdnotou.

Ještě nebylo nijak zvlášť pozdě. Obyvatelé města byli zvyklí chodit do postele brzo.

Jim a Tuscaloosa vešli do saloonu.

Tucet mužů se tísnil u pultu. Mike Purdy seděl na židli poblíž malého jeviště. Na jevišti sedél černoch a hrál na kytaru.

„Hej, bossi! “ zabrblal ten starý kovboj. „Dej si drink. Old Purdy to platí.“ Jim se pousmál. Přišel k Mikeovi a zeptal se: „Kde je Lonnie, Mikeu?” Starý Purdy se zachechtal. „Má oheň v kalhotách, bossi. Naštěstí je tu Sally, která ho umí uhasit.”

„Je nahoře?”

„Jasně. Chce si poslední noc ještě pořádně užít.”

Jim Taggart se otočil a kývl na Tuscaloosu.

„Přiveď ho dolů, Tuši. A ty tu zaplať, Mikeu. Jedeme ke stádu. Zítra za svítám se jede dál.”

Mike Purdy si nahlas říhl. Muži u barového pultu se zašklebili.

„Můžete si přece pro něj přijet ráno, pane Taggarte!”

Jim přistoupil k barovému pultu.

„Asi máte strach, že byste příští drink musel platit vy,” řekl. „Nalij ještě jeden, Lou. Na můj účet.”

Muži zabručeli.

Tuscaloosa vyběhl po schodech nahoru. O několik minut později třeskl výstřel a Jim uslyšel ječivý hlas Lonnieho Gainese. Ten mladík očividně nebyl ochoten vyměnit měkkou postel za sedlo.

Muži u barového pultu zmlkli.

Jim se na ně usmál.

„Jen klid, chlapci,” prohodil. „Tuscaloosa a Lonnie jsou kamarádi.”

V tom se otevřely dveře saloonu.

Jim Taggart chtěl na toho muže, který tam právě přišel, pohlédnout jen letmo, ale když si všiml, jak i poslední hlasy vedle něj ztichly, prohlédl si jej mnohem podrobněji.

Ten muž byl zhruba šest stop vysoký a měl mimořádně široká ramena. Pod stetsonem s širokým okrajem mu byly vidět blond vlasy. Chladným pohledem se rozhlédl po saloonu.

Mike Purdy se zvedl a vrávoravě se vydal k barovému pultu.

Jeden muž vedle Jima Taggarta uhnul stranou.

„Rowdy Joe Wagoner,” zamumlal. „Sally je jeho děvče.”

Jim instinktivně položil pravou ruku na pažbu peacemakeru. Cítil, že se blíží trable.

V tomtéž okamžiku se nahoře na schodišti objevil Gaines. Za ním vrávoral Tuscaloosa a jen spoře oděné děvče, jež se pokoušelo Lonnieho Gainese zastavit.

„Proč toho rudého bastarda nerozsekáš na maděru, Lonnie?“ křičela. Potom se však náhle odmlčela.

Jim viděl její otevřená ústa a věděl, že poznala Rowdyho Joea Wagonera. Otočila se a zmizela.

Tvář světlovlasé dívky byla zkřivena zlostí. Než se Jim Taggart vzpamatoval, tasil ten muž kolt a zvedl jej.

Mike Purdy vrávoral k baru, od něhož se všichni klidili.

Jim vyrazil proti Wagonerovi.

Než však dorazil k němu, třeskl výstřel. Jim přidušeně zasténal, když viděl, jak byl Mike Purdy jakoby neviditelnou pěstí odhozen stranou. Potom vrazil do toho střelce a strhl ho k zemi. Dal mu takovou ránu pěstí, až ucítil bolest v rameni. Wagonerovi jen odletěla hlava. Ruka s revolverem mu ochable spadla na podlahu.

Zadýchaný Jim vstal. Viděl, že Wagonera vyřídil. Ohlédl se na Mikea Purdyho, jenž ležel na zádech a vytřeštěnýma očima hleděl na strop.

Jim přiběhl k němu a klekl si. Podložil tomu starému muži hlavni. Z rány na hrudi vytékala krev.

Mike Purdy se křečovitě usmál a ztěžka zamumlal: „Teď musíš ty krávy přihnat do Salt Lake City beze mě. Dej mi whisky… “

Náhle se vedle něj objevili Tuscaloosa a Lonnie Gaines. Tuscaloosa držel v rukou láhev. Přiložil ji Mikeovi ke rtům.

„Proboha, jenom mu teď nedávejte whisky! “ zvolal jeden z mužů u barového pultu.

Tuscaloosa ho ignoroval. „Díky, Tusi,“ zašeptal Mike Purdy. Ale než se mohl napít, klesla mu hlava na zem.

Jim mu zatlačil oči.

Lonnie Gaines byl bledý jako stěna. Jim na něm viděl, že si dělá výčitky. Dával si vinu za Mikeovu smrt.

„Odneseme ho ven,” řekl Jim přidušeně.

Tuscaloosa ho vzal a pomohl Jimovi toho starého kovboje zvednout do náruče.

Lonnie Gaines si natáhl šle. Jeho pohled byl upřen na omráčeného střelce.

„Pojď se mnou, Lonnie,” řekl Jim.

Mladík se nehýbal.

„Zůstanu tady!” chraplavě řekl. „Počkám, až se vrah probere.”

„Odveď ho ven, Tuši,” prohodil Jim.

Lonnie Gaines se přikrčil. Chvíli to vypadalo, jako by chtěl tasit, aby si míšence udržel od těla. Potom se však uvolnil a mlčky spolu s Tuscaloosou opustil saloon.

Ještě před půlnocí pohřbili Mikea Purdyho na místním hřbitově.

Marshal počkal, až budou hotovi, načež přistoupil k Jimovi a zeptal se ho, jak ten kovboj přišel o život.

Jim Taggart mu to povyprávěl a marshal přikývL

„To se shoduje s výpověďmi mužů v saloonu,” zamumlal. „Takže to byla nešťastná náhoda.”

Jim viděl, jak se muži zákona ulevilo, že nemusí proti tomu střelci nic podniknout.

„ Wagoner chtěl střílet na neozbrojeného muže, marshale!” řekl chraplavě. „Lonnie Gaines měl svůj revolverový opasek v levé ruce.”

„Pak byl ozbrojen,” řekl marshal.

Jim na něj pohlédl. Věděl, že v tom městě není nikdo, kdo by se kvůli tomu výstřelu na Mikea Purdyho odvážil Rowdyho Joea Wagonera odsoudit. Mladý kovboj se spustil s Rowdyho dívkou. To, že Sally byla ochotná přivydělat si pár dolarů, přitom nehrálo vůbec žádnou roli.

„Je mi líto, pane Taggarte,” řekl marshal. „Byla to nešťastná náhoda. Nemůžu v té věci nic podniknout.”

„Pak to za vás udělám já!” sykl Lonnie Gaines. „Wagoner dostane šanci, kterou mi nechtěl dát!”

Jim Taggart ho chytil za ruku.

„Jen klid, Lonnie,“ poznamenal. „Tím bys Mikeovi život nevrátil. “

Marshal přikývl.

„Jsem rád, že jste rozumný, pane Taggarte,“ zamumlal. „Zítra ráno bude brod průjezdný. Potáhnete se svým stádem dál?”

Jim přikývl a marshal se otočil a šel pryč.

Lonnie Gaines se prudce obrátil. Z jeho očí sršely jiskry, když hleděl na Jima Taggart a.

„Chceš, aby vrah z toho vyvázl beztrestně?1” vyhrkl.

Jim pomalu zavrtěl hlavou.

„To je tvoje věc, Lonnie,” protáhle odvětil. „Chtěl střílet na tebe. Jednoho dne mu dáš šanci, ale ne teď a ne tady.”

„A kde potom?” zabručel mladík. „Když se stádem potáhneme dál, tak ho už nikdy neuvidím!”

„Uvidíš ho,” opáčil Jim.

„A kde?”

„Ve Vermillion Bluffs. Wagonerové tam mají ranč.”

Lonnie Gaines pohlédl na svého bosse. Jim kovbojům neřekl nic o tom, že se vyptával na Sama Courtneyho a uslyšel přitom o Wagonerech.

Mladík mlčel. Tuscaloosa ho chytil za ruku a podal mu uzdu jeho koně.

Nasedli a mlčky vyjeli ke stádu.

Muži Sama Courtneyho čekali tři míle za Green River. Neměli na sobě kožené kabáty, do kterých byli oblečení před třemi dny, nýbrž byli oděni jako normální kovbojové.

Dva z nich byli Mexičané. Jmenovali se Luis Guzman a Pepe Colima. Třetí si říkal Durango. Nosil revolver poměrně nízko a Jim se domníval, že to se svým remingtonem určitě umí.

Jima se zmocnila nedůvěra. Vyměnil si krátký pohled s Tuscaloosou. Komančský míšenec rozuměl, co mu tím chtěl Jim říct. Měl se mít na pozoru.

Lonnie Gaines takřka nepromluvil. Od doby, kdy Mike Purdy zahynul v saloonu Dixie kulkou Rowdyho Joea Wagonera, se neusmál. Jim tušil, že nemyslí na nic jiného než na pomstu za Mikeovu smrt.

Durango se zeptal na Mikea Purdyho a Jim mu povyprávěl, že v Oury došlo k přestřelce, v níž ten starý kovboj přišel o život.

Durango se zašklebil.

„Měli jste se tomu městu vyhnout,” zamumlal.

Vypadalo to, že o Údech nemá příliš valné mínění.

Jim o tom dál raději nemluvil a rozdělil muže. Durango a oba Mexičané kovbojskému řemeslu rozuměH a večer již za sebou měli skoro dvacet mil.

Jim Taggart několikrát zůstal za stádem.

Studoval okolí a pozoroval Duranga a ty Mexičany.

Uvažoval o Rowdym Joeu Wagonerovi.

Z těch několika marshalových slov poznal, že muž zákona má před Wagonery respekt. Jim přemýšlel, jestU ten blondýn tu porážku stráví. Kromě toho se zdálo, že je neuvěřitelně žárUvý. A bylo jasné, že ta coura Sally všechnu vinu hodí na Lonnieho.

Měl snad Wagoner co do činění se Samem Courtneym a jeho muži?

Při jídle nikdo nemluvil.

Durango a oba Mexičané šli brzy spát. Měli převzít hlídku po půlnoci.

Tuscaloosa se též zabalil do přikrývek. Jim Taggart a Lonnie Gaines jeli ke stádu. Jim Lonnieho zapřísahal, aby byl ve střehu.

Stádo bylo klidné. Odpočívalo poblíž Duchesne River.

Jim Taggart přijel ke skupině keřů a seskočil z koně. Viděl doutnající ohniště, vedle něhož spal Tuscaloosa. Slyšel tichý hlas Lonnieho Gainese. Noc působila přátelsky, ale on se nemohl zbavit pocitu, že někde v temnotě číhá smrtelné nebezpečí.

V tom jeho uši zachytily tichý šramot.

Znělo to, jako by někde narazilo kopyto do kamene. Neslyšně vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a chvíli naslouchal.

Nic však nebylo slyšet.

Už si myslel, že se mýlil, když tu jeho hnědák tiše zafrkal. Rychle mu položil dlaň na nozdry.

Nedaleko od něj se z temnoty vynořil stín. A pak, o něco dál. další dva, jež se pohybovaly směrem k němu.

Jim viděl, jak jeden z nich zvedl pušku.

U stáda se objevil Lonnie Gaines.

Jim zalícil winchestrovku a vystřelil od boku.

Do ticha noci se ozvala rána.

Ty tři postavy se otočily.

V temnotě se zablesklo. Jedna kulka proletěla za Jimem větvovím keře.

Lonnie Gaines ječivě vykřikl. Přitisknut k hřívě svého koně se hnal k Jimovi. Jeden ze stínů tiše vykřikl, načež zmizeli za hřebenem.

U Tuscaloosova lůžka se rovněž střílelo.

Jim Taggart sevřel rty.

Pokud byli muži Sama Courtneyho s těmi bandity spojení, neměl komančský míšenec šanci.

Jim seskočil ze sedla svého hnědáka.

Gaines již otočil svého koně a vyrazil k tábořišti.

Třesklo ještě několik výstřelů a potom se rozhostilo ticho.

Jim Taggart si oddechl, když uviděl Tuscaloosu. Míšenec stál vedle Duranga a obou Mexičanů, kteří též drželi zbraně v rukou.

„Myslím, že jsem jednoho z nich dostal/’ chraplavě řekl Durango.

„Kde?“ zeptal se Jim, jemuž spadl kámen ze srdce, když zjistil, že Courtneyho muži nepatřili k banditům.

Durango ukázal na keři zarostlý kopec na jihu.

Ozval se dusot kopyt.

Jim Taggart pobídl svého hnědáka a vyrazil tím směrem.

Tu uviděl, že před keři se postavil jeden muž, který potom vrávoravě kráčel pryč.

Jim mu vystřelil nad hlavou, muž se však nezastavil.

Jim už byl téměř u něj, když tu z keřů vyrazil jezdec. Na zlomek vteřiny ozářil záblesk výstřelu dravčí tvář s orlím nosem a propadlýma očima.

Jim cítil, jak těsně kolem proletěla kulka, a otočil hnědáka.

Střelec se vyklonil ze sedla a vytáhl kulhajícího muže na koně.

JimvypáliL

Jezdce, který vjel do houští, však minul. Pak jezdec zmizel mezi větvemi. Bylo slyšet dusot cválajícího koně.

Jim Taggart byl přesvědčen, že by toho jezdce rychle dohnal, jenže nebezpečí, že by se dostal na mušku jeho kumpánům, bylo příliš velké. Otočil svého koně a vracel se k ostatním.

Až na Tuscaloosu byli muži u stáda a uklidňovali dobytek.

Jim u míšence seskočil ze sedla.

Tuscaloosa rozuměl jeho tázavému pohledu. Zavrtěl hlavou.

„Nemají s tím přepadením nic společného/” zamumlal. „Hned stříleli, když nás napadli. Durango trefil jednoho z nich, to jsem sám viděl. “

Jim Taggart na to nic neřekl. Pomyslel na toho muže s (kravčím obličejem. Byl přesvědčen, že by ho poznal, kdyby se s ním znovu někde setkal.

Ale možná to těm banditům stačilo. Teď věděli, že jeho stáda se tak snadno nezmocní. Bylo možné, že to budou považovat za příliš riskantní a dají od něj ruce pryč.

Jim Taggart v to doufal.

O měsíc později.

Jim Taggart, Lonnie Gaines a Tuscaloosa hleděli na plochou planinu, jež ležela pod nimi. Vypadala jako velká pánvička s okrajem ze stejné vysokých, plochých kopců.

Uprostřed této pánvičky stálo několik budov.

„Hanč Escalante?“ zeptal se Jim a lo”átce pohlédl na Duranga.

Kovboj se zašklebil a přikývl.

„I my jsme si představovali něco jiného, než jsme to uviděli poprvé, Taggarte,” zamumlal.

Jim Taggart pokrčil rameny. Nebyl zvyklý na komfort. Ranč jeho otce, na němž vyrostl, nevypadal jinak. Teď, když byl otec mrtvý, ranč převzal jeho starší bratr. Jim obdržel jako dědictví pět set kusů dobytka a vydal se s ním na cestu, aby si někde nalezl kousek prérie.

Teď u sebe měl téměř 20 000 dolarů.

Dobytek prodali v Salt Lake City po pětačtyřiceti dolarech za kus. Lonniemu Gainesovi a Tuscaloosovi zaplatil po tisíci dolarech, ačkoli byli domluvení jen na polovině. Durango a oba Mexičané odmítli, když jim Jim chtěl zaplatit prémii.

Do Salt Lake City jim to trvalo přesně tři týdny.

To znamenalo, že Samovi Courtneymu dlužili tři týdny práce.

Pak se mohli vyšvihnout do sedel svých koní a jet zpátky do Texasu.

Durango pobídl svého koně a vydal se k úzké stezce, jež vedla po svahu kopce dolů na planinu.

Jim Taggart čekal, dokud nevyjeli i Mexičané, Tuscaloosa a Lonnie Gaines. Pak se k nim přidal.

Uvažoval o tom, že Durango a Mexičané i při cestě zpátky pořád mlčeli. Skoro to vypadalo, jako by jim Sam Courtney zakázal s Texasany o jeho ranči mluvit. Durango na J imovy otázky odpovídal jen velmi stroze.

Jim už mezitím zjistil, proč lidé v Oury o Samovi Courtneym nic nevědí.

Courtney totiž teprve nedávno zdědil ranč Escalante po svém strýci Aaronu McGillovi. Byl na cestě do Vermillion Bluffs, když zachránil Jimovo stádo u Two Water Creeku.

Jim dosud neviděl jedinou krávu. Planina byla stejně tak pustá jako okolní rozeklané kopce Vermillion Bluffs. Nebyly to dobytkářské pastviny. Ranč v takové pustině těžko mohl zbohatnout.

Když se Duranga ptal na práci na ranči Escalante, obdržel vždy jen vyhýbavou odpověď. Durango vždycky řekl, že to je věc bosse.

Jim na něj dál nenaléhal.

Ty tři týdny mohly uplynout zatracené rychle. A bylo jedno, jestli by museli krotit koně, hnát dobytek nebo stavět plot.

Jenže Jim se pořád nemohl zbavit myšlenky, že Courtney si možná koupil jejich revolvery. Ta země ovšem nevypadala na to, že by se o ni vyplatilo bojovat.

Lehkým cvalem jeli k budovám ranče.

Teprve když přijeli blíž, uviděl Jim Taggart, že ty budovy stojí na okraji obrovské propasti. Museli ji objet, aby se dostali k ranči. Jim byl překvapen, když na dně té propasti spatřil velké jezero. Od ranče se k jezeru, jehož hladina se nazelenale leskla, táhl mírný svah.

„V létě vysychá?” zeptal se Duranga, který jel vedle něj.

Kovboj zavrtěl hlavou. „Je napájeno z podzemní řeky. Hladina je málokdy níž než teď. Vody tu není nikdy nedostatek. Loni v létě tu napájeli svůj dobytek Wagonerové, když vyschly Yampah River a Little Snake.“

„Chce to Courtney změnit?” zeptal se Jim.

Durango se pousmál.

„Proč si s tím lámeš hlavu, Taggarte? Za tři týdny bude v Yampah River ještě pořád dost vody. Wagoner bude toto jezero potřebovat až na konci léta, a to jenom tehdy, jestli bude takové sucho jako loni.”

Durango měl pravdu.

Jim Taggart ty myšlenky vytěsnil z hlavy. Ležel před nimi ranč Sama Courtneyho. Za několik minut bude vědět, co od nich Sam Courtney očekává.

Za podlouhlými budovami ranče se rozléhaly velké ohrady. Byly postaveny z hrubě otesaných kmenů, na nichž se již podepsal zub času. Jim Taggart viděl, že ranč Escalante není bohatý. Všechno vypadalo zašle. Střecha byla na mnoha místech spravovaná a kamenný komín vypadal tak, jako by se měl každou chvíli zřítit.

Vedle budovy ranče byla stáj, jež k ní byla přistavena v pravém úhlu. Opodál stála stodola a otevřený přístřešek stojící vedle stáje. Koně pod ním byli první živí tvorové, které Jim Taggart uviděl od chvíle, kdy se ocitl na území ranče Escalante.

S vrzáním se otevřely dveře hlavního domu.

Jim pohlédl na vysokého, štíhlého Sama Courtneyho, na jehož tváři se objevil úsměv, když jezdce poznal. Opřel pušku o stěnu a vyšel ze stínu verandy.

„Vítejte na Escalante, Taggarte,” řekl, když jezdci zastavili své koně. „Doufám, že Durango, Luis a Pepe odvedli dobrou práci. Je mi líto, že jste ztratil jednoho z vašich lidí, Taggarte.“

Jim slezl ze sedla a podal Courtneymu ruku.

„Dostal jsem od vás za ten dobytek šest set dolarů, Courtney. Prodal jsem ho za devět set.“

Courtney se usmál.

„Takový zisk za jediný měsíc není špatný,“ zamumlal. „Uvařím nám kávu. Durango vám ukáže, kde si můžete ustájit koně.“ Otočil se a vzal si svou pušku. Potom zmizel v domě.

Jim vzal svého hnědáka za uzdu a zamířil za Mexičany. Udivilo ho, že Sam Courtney je na ranči sám. Kde jsou jeho lidé? Možná někde ženou dobytek, pomyslel si. Peněz má Sam Courtney každopádně dost.

Tuscaloosa si vedle něj odsedlal koně.

„Nikdo tu není,“ zamumlal. „To se mi nelíbí. Něco tady nehraje. Měl bys Courtneymu říct, ať konečně vyloží karty na stůl, Jime.“

Taggart přikývl. „To udělám, Tuši. “ Bylo však jedno, co mu Sam Courtney odpoví. Byl rozhodnut, že svůj slib splní stůj co stůj.

Seděli u stolu z neohoblovaných prken a srkali horkou kávu. Sam Courtney usmažil několik pánví vajec se slaninou. Nízkou místností se linula vůně jídla.

Na stole ležela hromádka peněz. Bylo to Courtneyho devět set dolarů. Rančer jim věnoval jen krátký pohled. Byl poněkud neklidný. Očividně si byl vědom toho, že musí Jimu Taggartovi a jeho mužům nalít čistého vína.

„Jste na ranči úplně sám?“ otázal se Lonnie Gaines, který už chtěl přestat s tou hrou na schovávanou.

„Ano. Moji muži odjeli na jih, aby odtud přihnali stádo. Očekávám je za čtyři až pět dnů.“

„Máme jim jet naproti?“ zeptal se Jim

Courtney zavrtěl hlavou.

„To zvládnou sami.“

„To tu máme nečinně sedět a čekat?“ Jim pozvedl obočí a nevěřícně na rančera pohlédl.

Sam Courtney vzal z jedné poličky dřevěnou krabičku s krátkými doutníky a postavil ji na stůl. Pohybem ruky vyzval muže, aby se obsloužili. Sám si také vzal a zapálil si. Potáhl si a vydechl nosem.

„Myslím, že jsem vám dlužen vysvětlení, Taggarte,” protáhle řekl.

Jim mlčel. Viděl, jak se Durango pomalu a opřel o židli a jak oběma Mexičanům ztmavly oči.

„Durango vám už určitě řekl, že jsem ranč Escalante zdědil po svém strýci Aaronu McGillovi, Taggarte,“ začal rančer.

Jim přikývl.

„Viděl jste tuto krajinu, Taggarte,” dodal Courtney. „Nestojí za moc. Vermillion Bluffs jsou ještě nehostinnější než tato planina. Není snadné tu chovat dobytek a vydělat přitom. Můj strýc nebyl nijak bohatý muž. Vidíte to na tomto domě, ve kterém žil dvacet let. Neměl sice žádné dluhy, ale také ani jediný dolar v bance v Maybell.”

„Jak to, že na ranči není jediná kráva?“ otázal se Jim.

„K tomu se chci právě chci dostat, Taggarte. Můj strýc mi před několika týdny napsal, jako by cítil, že to s ním jde z kopce. V tom dopise stálo, že mi odkáže ranč Escalante. Litoval toho, že mi nemůže zanechat víc než pozemky. O dobytek jej v průběhu let připravila banda desperátů.”

„To váš strýc neměl žádné mužstvo?”

„Ne. Každopádně ne v posledních dvou letech po tom, co tři jeho kovbojové byli zastřeleni bandity. Nakonec u něj byl jeden starý Utah, ale ten po jeho smrti zmizel. Pravděpodobně se vrátil ke svému kmeni.”

„Naznačil vám váš strýc nějak, kdo by mohl za těmi loupežemi dobytka stát?”

„Ne. Ale to ani nebylo nutné. Ta banda prý sídlí v Utahu v Uinta Mountains. Vždy po určité době udeřili a pak uloupený dobytek přehnali přes hranici do Wyomingu. Po tom, co takto oloupili o dobytek Escalante, jsou na řadě Wagonerové. I několik rančerů na jih od Yampah Crecku minulé léto utrpělo velké ztráty. Big John Wagoner několikrát s velkými oddíly ty bandity honil, ale nechytil ani jednoho z nich.”

„Myslíte, že ti bandité zase udeří, až vaši muži přiženou na ranč to stádo?”

Sam Courtney pokrčil rameny.

„Hra,“ prohodil. „Každopádně budou problémy. Chci být upřímný, Taggarte. Tenkrát, když jsem vám dal ten návrh, jsem viděl, že nosíte revolver poměrně nízko a že s ním dozajista umíte dobře zacházet. Tuscaloosa a ten mladík také určitě nejsou žádní svatoušci. Chci, abyste v následujících třech týdnech mne a mé muže chránili. Měli byste zabránit tomu, aby nás někdo napadl, ať se můžeme soustředit na svou práci.”

Jim Taggart se pousmál a pohlédl na Duranga, který klidně potáhl z doutníku.

„Durango nevypadá, že by nedokázal bránit svou kůži,” poznamenal.

Sam Courtney zavrtěl hlavou. „To dokážu i já, Taggarte. Ale o to nejde. Ještě si toho všimnete. Musíme se na ranči prosadit. Bandité v uplynulých letech mnohokrát hnali ukradený dobytek přes území ranče. Můj strýc a ten starý Utah jim šli z cesty. Já nikomu z cesty jít nemíním. Ranč Escalante je teď můj majetek a já nemám v úmyslu někoho nechat jezdit po mých pozemcích bez mého svolení.” .

„To je vaše právo,” podotkl Jim.

„Jsem rád, že se na to tak díváte, Taggarte. Možná budete mít štěstí a v těchto třech týdnech bude klid. Měl bych na vás jednu prosbu. Zítra přijede do Maybell dostavníkem má sestra. Nerad bych opouštěl ranč. Mohl byste Olivii s vašimi muži doprovodit ze stanice Wells & Fargo?”

Jim Taggart přikývl.

„Vy jste boss, Courtney. V následujících třech týdnech jsme vám k dispozici. Nejlepší by bylo, kdybyste mi dal dopis, který bych mohl vaší sestře ukázat.”

„To udělám, Taggarte. Durango vám ukáže, kde budete spát.”

Tuscaloosa a Lonnic Gaines vstali a Jim také. Šli za Durangem na dvůr ranče a potom s ním zamířili ke stáji. Jeden roh té prkenné stavby byl oddělený. Bylo tam půl tuctu postelí, z nichž tři byly naskládané na sobě.

Durango odešel.

Tuscaloosa nasadil skleněný cylindr na knot petrolejky, který předtím zapálil. Lonnieho tvář byla zkřivená zlostí. Jim věděl, že myslí na Rowdyho Joea Wagonera a že doufá, že jej potká v Maybell.

Jim se nemohl zbavit pocitu, že sedí na soudku střelného prachu, jehož doutnák už hoří.

Sam Courtney podle všeho neměl z banditů příliš velký strach.

Muselo tam ale být něco jiného, čeho se bál. Souviselo s tím to, že nechtěl do Maybell jet pro svou sestru sám?

Ještě skoro hodinu spolu hovořili. Nikdo z nich však nedokázal přijít na kloub tomu, co se tam odehrává. Byli si jistí pouze tím, že Sam Courtney jim to nej důležitější zatajil.

Maybell sestávalo ze zhruba dvou tuctů dřevěných domů, jež stály podél jediné široké ulice.

Jim Taggart projel na svém hnědákovi kolem jednoho volského spřežení a odbočil ke stáji, vedle níž stála pojízdná kuchyně. Dva muži jí právě nasazovali nové kolo.

Bylo poledne. Na ulici bylo jen málo lidí. Naproti na široké verandě stanice Wells & Fargo lelkovali dva muži. Seděli na sedlech a očividně čekali na dostavník, který vyjížděl z Bitter Creeku ve Wyomingu a z Maybell pokračoval do Denveru.

U stanice Wells & Fargo stál saloon. K jeho fasádě byla připevněna vybledlá býčí lebka s mohutnými rohy. Pod ní bylo červenými písmeny napsáno:

Saloon Longhom

Ze vchodu se na ulici linul zápach tabáku.

Jim nespouštěl z očí Lonnieho Gainese.

Ten mladík celou cestu neřekl ani slovo. Jeho mladický úsměv byl jen maskou, což prozrazovaly jeho modré oči. Očividné nemyslel na nic jiného než na to, jak potká Joea Wagonera a vystaví mu olověnou účtenku za smrt Mikea Purdyho.

Jim Taggart měl pro toho mladíka pochopení. Boj s Wagonery by je však pravděpodobné stál život. Nebyli v Texasu, kde muž mohl počítat s tím, že jej zákon nechá na pokoji, když se schylovalo k poctivému souboji.

Jim seskočil ze sedla.

Už chtěl hnědáka odvést do stáje, když tu se ve vedlejším domě otevřely dveře. Na skle ve dveřích bylo napsáno^

Úřadovna marshala

Dveře se zavřely a on spatřil vysokého, šlachovitého muže. Na levé polovině hrudi se mu leskla stříbrná hvězda. Na hlavě mél černý klobouk s nízkou korunou a širokým okrajem, oblečen byl do černého fraku. Horní polovinu tváře měl skrytou ve stínu. Jim viděl úzké rty a hranatou bradu, která jako by uprostřed byla rozdělená. Zpod šosů kabátu mu čouhalo pouzdro, které měl koženým řemínkem přivázáno ke stehnu.

Jim odvedl svého hnědáka do stáje.

Tuscaloosa a Lonnie Gaines jej následovali.

Vyšel jim naproti starý kulhavý muž. Jim viděl, že v levé nohavici má dřevěnou nohu. Byl neholený a měl neučesané vlasv.

„Ahoj, hoši,“ zašišlal. Neměl zuby. Naklonil hlavu a změřil si ty tři muže pohledem. „Texasané, co?“

Jim se usmál.

„Podle čehos to poznal, starouši?”

„Hra. Sám jsem z Texasu. A to je Komanč, že? Kdes nechal své skalpy, bratře?”

Tuscaloosa se usmál.

„Když jsem u vás, bělobřicháčů, vždycky si je strčím do sedlové brašny. Tvůj by se mi líbil, starouši. Sedá mi ve sbírce ještě chybí.“

Stájník udělal krok zpátky.

„Starého člověka bys neměl děsit, rudokožčc,” zamumlal.

Tuscaloosa mu podal uzdy obou kom, jež přivedl. Jeden z nich byl jezdecký kůň pro Olivii Courtneyovou, druhý byl soumar.

„Napoj je a dej jim trochu sena, starouši,” poznamenal.

Jim Taggart uviděl stín ve vratech jako první. Zavedl hnědáka do boxu a dělal, že si marshala nevšiml.

Muž zákona přišel blíž.

Lonnie Gaines si jej teď všiml také. Mladík měl ruku těsné nad pažbou svého Navy koltu.

Jim Taggart vyšel z boxu a sáhl si na okraj klobouku.

„Dobrý den,” řekl marshal podivně duté znějícím hlasem. „Projíždíte tedy?“

„Ne.“ Jim Taggart zavrtěl hlavou. „Chceme někoho vyzvednout na dostavníkové stanici.”

Na marshalově úzké tváři se objevil výraz prozrazující překvapení.

„Odkud jste sem přijeli? Ještě jsem vás v Maybell nikdy neviděl.”

„Jsme z ranče Escalante,” odpověděl Jim. Připadalo mu, že marshal sebou lehce trhnul. Výraz v jeho očích se náhle změnil. Byl nyní číhavý.

„Vy jezdíte pro Sama Courtneyho?” otázal se muž zákona.

„Ano. Máte něco proti tomu?“

„Ne.” Marshal se prudce otočil a opustil stáj.

Jim se zamyšleně díval za ním. Chování toho muže jej zarazilo.

„Podivný chlápek, ten váš marshal,” řekl Tuscaloosa štolbovi.

Ten pokrčil rameny. „V Maybell moc práce nemá,” zamumlal.

„Myslel jsem si, že tu je banda zlodějů dobytka, která řádí na pastvinách.”

„Hm, ti jsou příliš protřelí. Ty nechytí ani Big John.”

„Jak se ten marshal jmenuje?” otázal se Jim.

„Joel Gallatin.”

Jim Taggart a Tuscaloosa si vyměnili krátký pohled. Ten muž Jimovi hned připadal povědomý. Teď už věděl, kde tu tvář viděl. V Amarillu v Texasu visel jeho zatykač na nástěnce šerifovy úřadovny. Joel Gallatin ani nepovažoval za nutné změnit si jméno. V Texasu byl hledán pro vraždu. Byl to falešný hráč a u karetních stolů zastřelil tři muže, kteří ho obvinili z podvádění. Tady ale nosil hvězdu.

„Je Rowdy Joe Wagoner ve městě?” otázal se Lonnie Gaines chraplavým hlasem toho starého muže.

Stáj nik zavrtěl hlavou.

„Ale je tu slečna Kitty.”

Jim Taggart pohlédl na Lonnieho Gainese. Z jeho tvář se nedalo nic vyčíst. Otočil se a vyšel na Mam Street.

Jim tomu starému muži vtiskl do dlaně dva dolary, dal Tuscaloosovi znamení a následoval Gainese na ulici.

Dostavník měl přijet přibližně za dvě hodiny.

Jim, Tuscaloosa a Lonnie Gaines něco pojedli v saloonu. Míšenec dostal od Jima za úkol nespouštět Lonnieho z očí. On sám opustil saloon Longhom a vydal se přes ulici do obchodu, aby si tam do svého peacemakeru a winchestrovky koupil několik krabiček nábojů.

Na chodnících se to nyní jen hemžilo lidmi. Jim si všiml, jak na něj všichni hledí. Maybell leželo stranou od velkých transkontinentálních cest a cizinci tam zabloudili jen málokdy. Jim soudil, že marshal nebo ten starý stájník se mezitím postarali o to, aby každý ve městě věděl, pro koho jezdí.

Jim předstíral, že si těch zvídavých pohledů nevšímá.

Hleděl k marshalově úřadovně. Joel Gallatin se opíral o jeden ze sloupků verandy. Mezi úzkými rty žmoulal cigaretu. Klobouk měl stažený hluboko do čela.

Jim otevřel dveře obchodu. Ozvalo se zazvonění zvonku, načež do čehosi vrazil a uslyšel vysoký, rozhněvaný hlas, který řekl: „K čertu, to nemůžete dát pozor?”

Jim, jenž hleděl na marshala, sebou trhnul a uviděl před sebou blond viasy a hezký obličej, který byl zrudlý zlostí.

Děvče se sklonilo.

Jim viděl, že mu z koše vypadly nějaké věci.

„Och,“ zamumlal a taky se sklonil.

Narazili do sebe hlavami. Dívka ztratila rovnováhu a spadla na zadek.

Jim se začervenal rozpaky. Chytil děvče za ruku a chtěl mu pomoci na nohy.

Dívka se mu však vytrhla a rychle vstala.

„Vy jste teda nemehlo!” zvolala. „Nechte mě být!“

Zpoza prodejního pultu vyšel malý obtloustlý muž a pomohl dívce posbírat a dát do koše věci, které jí předtím spadly na zem.

„Určitě to neudělal schválně, slečno Kitty,” řekl chvatně.

Jim si to děvče změřil pohledem.

Takže toto byla Kitty Wagonerová.

Sundal si klobouk a prošel kolem ní a toho tlustého muže.

Na zemi ležel jeden malý balíček. Dívka na něj pohlédla a zvolala: „Nechcete to zvednout, pane?”

Jim pokrčil rameny.

„Raději to tam nechám, abych zase něco nepokazil, “ odvětil.

Zrudla ještě víc. Z očí jí sršely blesky.

Malý muž se zástěrou na břiše si pospíšil balíček zvednout, aby se ten spor nerozrostl.

Jim si teď dívku prohlédl pozorněji. Měla na sobě tmavě červenou hedvábnou blůzu, pod níž se zřetelně rýsovala její plná ňadra. Její džínsy jí byly těsné a zdůrazňovaly ženské linie jejích boků.

Byla to ta nej krásnější dívka, kterou Jim Taggert kdy viděl.

„Nehleďte tak na mě!“ vyštěkla naněj.

Jim pokrčil rameny.

„Je mi líto, madam,“ řekl, „ale ještě jsem neviděl krásnější děvče, než jste vy.“

„K Čertu s vaší madam! “ obořila se na něj. Výraz jejích očí se ale rázem změnil a její ruměnec měl už jinou příčinu než vztek.

Ten malý muž otevřel dveře.

Jim se pousmál. Ruměnec na lících Kitty Wagonerové se zvýraznil. Pak se prudce otočila, trhla hlavou a doslova utekla ven.

Tlouštík zavřel dveře a kolébavým krokem se vrátil za pult. Na tváři měl úsměv.

„Pěkně jste slečnu Kitty vykolejil, pane,” řekl. „Ještě štěstí, že jste řekl to o té nejkrásnější dívce. Jinak byste měl možná problémy s Rowdym Joem.“

Jim pokrčil rameny a pověděl mu, co by rád nakoupil.

Muž přinesl krabice s náboji a Jim zaplatil.

Po minutě stál opět venku na chodníku.

Blond vlasy Kitty Wagonerové zářily před marshalovou úřadovnou. Stála vedle Joela Gallatina a bavila se sním.

Do města přijeli dva jezdci. K nebi stoupal zvířený prach. Pricválali po Main Street až před saloon Longhom a zastavil tak prudce, že ještě kousek klouzali prachem.

Jim se vyděsil.

Jednoho z těch dvou jezdců totiž poznal. Nebyl to nikdo jiný než Rowdy Joe Wagoner. Ten vysoký, ramenatý mladík seskočil ze sedla a omotal uzdu svého palomina okolo zábradlí saloonu.

Jim seskočil z chodníku do prachu ulice. Věděl, co by se stalo, kdyby rančerského synka spatřil Lonnie Gaines.

Ten druhý muž stál mezi palominem a ryzákem, na němž přijel. Měl na sobě černý klobouk. Jim mu neviděl do tváře, protože muž byl k němu otočen zády.

Marshal také sešel po schodech na ulici a chtěl ji přejít.

V tom okamžiku se rozrazily lítací dveře saloonu.

Jim Taggart sevřel rty.

Na verandě saloonu stanul Lonnie Gaines. Jeho mladistvá tvář byla zkřivená nenávistí. Pravou ruku měl těsně nad pažbou svého Navy koltu.

Jim viděl, že Rowdy Joe Wagoner toho mladého kovboje poznal. Raněerský synek strnul. Očividné se obával boje, pokud šance byly vyrovnané. Krátce pohlédl na svého druha.

Jim energickým krokem kráčel k saloonu.

Marshal zůstal stát. Očividně nevěděl, co to všechno má znamenat.

Jím cítil pohled Kitty Wagonerové, ale plně se soustředil na Rowdyho Joea a toho druhého muže.

„Proč netasíš, ty vrahu?” zvolal Lonnie Gaines. „V Oury jsi mě chtěl oddělat. Teď máš příležitost. Nebo ti vadí, že mám tentokrát revolverový opasek připnutý?”

Rowdy Joe tam stál jak opařený.

Od kom teď vyšel ten druhý muž.

Jimu Taggart o vi bylo, jako by jej někdo šlehl bičem, když spatřil ten dravčí obličej s orlím nosem a zapadlýma očima.

Nebylo pochyb.

Toto byl muž, kterého spatřil při přepadem svého stáda u Duchesne River!

Teď se postavil vedle Rowdyho Joea Wagonera.

„No, chlapče?” řekl hrdelním hlasem. „Ještě pořád nás chceš otravovat těmi svými velkohubými žvásty?”

„S tebou nemám nic společného!” opáčil kovboj. „Wagoner je dost starý na to, aby bojoval sám.”

„Jenže je to můj přítel, kovboji. A přátelé si navzájem pomáhají. Nebo ne?”

Lonnie Gaines zbledl.

Pak se ale za ním pohnuly lítací dveře.

Tuscaloosa vyšel ze saloonu a mlčky se postavil vedle Lonnieho.

Jim Taggart byl ještě deset kroků od Rowdyho Joea a toho hubeného bandity, když se zastavil. Marshal Gallatin hleděl na něho. Tento soudně hledaný vrah měl dlaň položenou na černé pažbě svého koltu.

„Vidíš, že i ten chlapec má přátele, bandito!” zvolal Jim tak, že to bylo slyšet hodné daleko.

Hubený muž sebou trhnul. Ohlédl se a Jim spatřil oči, které se leskly jako mokré kousky uhlí. V koutcích úst tomu muži cukalo. Poznal, koho má před sebou. -

V tomtéž okamžiku trhnul rukou k revolveru.

Již ho měl napůl vytažený, když Jim sáhl pravačkou po peacemakeru.

Těsně po sobě třeskly dva výstřely.

Banditova kulka se zaryla do písku před Jimovýma nohama.

Jim však trefil.

Desperát sebou trhnul, jako by dostal úder kopytem. Kolt mu vypadl z prstů, načež si přitiskl ruku k hrudi, zasténal a skácel se na zem.

Lonnie Gaines seskočil z chodníku a přišel až na pět kroků k Rowdymu Joeu Wagonerovi, který byl bledý jak stěna.

„Tas!” zvolal Lonnie. „Tas, sakra! To umíš střílet jen na staré opilé muže, Wagonere!?”

Marshal vykročil směrem k nim.

„Tady se střílet nebude! “ chraplavě řekl.

Jim ještě pořád držel v ruce peacemaker. Tušil, že Galiatin je schopný všeho. Jistě měl svůj důvod, že vyčkával a nezasáhl. Podle všeho věřil, že ten hubený chlápek se s tím kovbojem vypořádá.

„Přiveďte toho kluka k rozumu, pane!” zvolal Gallatin na Jima.

„Jestli spolu něco mají. tak je to jejich věc, marshale,” klidným hlasem odvětil Jim.

„Jenže Rowdy Joe střílet nechce.”

Jim přikývl.

„To vidím. V Oury měl mnohem víc odvahy. Ale to už držel kolt v ruce, kdežto Lonnie si musel oběma rukama držet kalhoty.”

Rowdy Joe Wagoner vřel vzteky. Třásly se mu ruce, ale neodvážil se sáhnout po revolveru.

„Vy jste tři!“ vyštěkl.

Jim Taggart zavrtěl hlavou.

„Jsme Texasané, Wagonere, a ne zbabělí kojoti jako ty a tvůj desperátský přítel. My si své záležitosti vyřizujeme sami.”

„Tak dost!” vykřikl Gallatin. Najednou držel v ruce revolver a mířil jím na Jima. Jim viděl, že Tuscaloosa na chodníku sáhl po zbrani. Lehce zavrtěl hlavou a strčil peacemaker do pouzdra.

„Já čekám, Wagonere! “ zvolal Lonnie Gaines, jemuž vztekem vhrkly slzy do očí. protože měl před sebou vraha Mikea Purdyho a ten mu nemínil poskytnout zadostiučinění.

„Nech ho, když je příliš zbabělý, Lonnie,“ řekl Jim.

Ještě to ani nedořekl, když Rowdy Joe trhnul pravou rukou.

Rančerský synek nebyl pomalý, ale Lonnie Gaines jej o desetinu vteřiny předběhl. Oba výstřely třeskly tak těsně za sebou, že zněly jako jediná rána.

Jim polkl, když viděl, jak se Lonnie skácel na zem. Potom začal vrávorat i Rowdy Joe. Podlomila se mu kolena. Přesto chtěl ještě jednou namířit na Lonnieho ležícího na zemi, ale to už u něj byl Tuscaloosa, který mu vykopl kolt z ruky.

Pak se Rowdy Joe Wagoner zhroutil.

Jim uslyšel výkřik Kitty Wagonerové. Ta se rozběhla ke svému bratrovi. Když k němu dorazila, klekla si a obrátila ho na záda.

Na pravém rameni se mu rozšiřovala červená skvrna.

„Jste zatčeni!“ zvolal Joel Gallatin.

Dívka se ohlédla.

„Neblázněte, Gallatine,” řekla chladným hlasem. „Raději přiveďte doktora Wittmana. Joe touto kulkou nezemře.”

Vstala a přešla k Lonniemu Gainesovi.

Jim k ní přiběhl a pomohl jí Lonnieho obrátit. Mladík ztěžka oddechoval. Jim se vyděsil, když spatřil velkou krvavou skvrnu dlaň nad opaskem. Rychle mu roztrhl košili a spatřil širokou krvavou ránu pod nej spodnějším žebrem. Pak pohlédl na výstupní otvor a oddechl si. Wagonerová kulka se musela odrazit od žebra.

Lonnie Gaines otevřel oči a tiše zasténal.

Jim zvedl hlavu. Slyšel kroky. Běžel k nim muž s černou koženou kabelou v pravé ruce. Klekl si k Rowdymu Joeu Wagonerovi a zavrčel: „Odneste ho do mého domu. Vytáhnu mu tu kulku.” Pak prohlédl Lonnieho Gainese. „I jeho tam odneste. Vypadá to, že kulka mu zlomila žebro. Měl neuvěřitelné štěstí.”

Kitty Wagonerová vstala a pohlédla na Jima, přičemž se jí na tváři opět objevil ruměnec.

Jim zvedl Lonnieho a odnesl ho do lékařova domu.

Rowdyho Joea podepíral marshal a jeho sestra. Jeho tvář byla zkřivena bolestí a hněvem.

Joel Gallatin zuřil. Nervózně si prohrával se svým revolverem a měl sto chutí jej vytáhnout z pouzdra.

Tuscaloosa stál vedle Lonnieho Gainese. Mladík se ho držel kolem ramen. Jeho tvář byla zkřivená. Měl zatnuté zuby.

Doktor Wittman vyčistil rány a ovázal ho. Zakázal mladíkovi slézt z postele, avšak Lonnieho tam nebylo možné udržet. Za každou cenu chtěl s ostatními na ranč Escalante.

„Já ty chlápky nemůžu nechat odjet!” vykřikl Gallatin. „Taggart zastřelil Tullyho Skinnera.”

„Skinner sáhl po revolveru jaKo první, Gallatine,” ostře odtušila Kitty Wagonerová.

Jim zamyšleně pohlédl na marshala.

„Zdá se mi, že jste se se Skinnerem přátelil, Galiatine,“ protáhle poznamenal.

„Co tím chceteříct?“ opáčil marshaL

„Skinner na mě nestřílel jen tak pro zábavu, Gallatine. Poznal mě a chtěl zabránit tomu, abych mluvil.”

„O čem?“

„Skinner se před zhruba třemi týdny pokusil s několika muži uloupit mé stádo u Duchesne River.”

Náhle se v místnosti rozhostilo ticho. Ze sousedního pokoje se ozývalo sténání Rowdyho Joe Wagonera, jemuž právě lékař vytahoval z ramene kulku.

„To jste si vycucal z prstu, Taggarte, protože Skinner už na to nemůže nic namítnout! “ vyhrkl Galiatin.

Kitty Wagnerová vytřeštěnýma očima pohlédla na Jima.

„Jste si jistý, pane Taggarte?” přidušeně se otázala.

Jim přikývl. „Naprosto. Poznal jsem ho v záblesku výstřelu, když vytahoval na koně jednoho raněného.”

Kitty Wagonerová sevřela rty. Nic však neřekla.

Joel Gallatin se prudce otočil a topornými kroky opustil lékařův dům.

Tuscaloosa vedl Lonnieho Gainese po dlouhé chodbě ke vchodovým dveřím. Jim chtěl jít za nimi, ale Kitty Wagonerová ho chytila za ruku. „Ráda bych se vás na něco zeptala, pane Taggarte.” zamumlala.

„Ptejte se.“

„Co má Sam Courtney za lubem?“

Jim pokrčil rameny. „Nemám tušení. Pomohl mi přihnat mé stádo do Salt Lake City, když mi půjčil tři své muže, za to jsem mu slíbil, že se svými muži pro něj budu tři týdny pracovat. To je všechno. Za tři týdny s Tuscaloosou a Lonniem pojedu zpátky do Texasu.”

Bylo to zklamání, co se objevilo v jejích modrých očích?

Jimu Taggartovi se udělalo horko, když ucítil vůni jejích světlých vlasů.

„Jsou s Courtneym nějaké problémy?” otázal se.

Váhala s odpovědí. Chvíli na něj hleděla, jako by přemýšlela, zda mu může věřit. Pak tiše řekla: „Jestli bude letos v létě takové sucho jako loni, pak ano. “

„Proč si váš otec s Courtneym nepromluví? V jezeře je vody dost.”

Přikývla.

„Promluvím s tátou. Řekněte Courtneymu, že je možné dojednat setkání tady vMaybell.”

Jim se usmál. „Váš otec od Courtneyho něco chce, ne naopak. Nebylo by lepší, kdyby přijel na Escalante?”

Překvapeně na něj pohlédla. Wagonerové byli očividně zvyklí, že ve Vermillion Bluffs všichni skáčou, jak oni pískají.

Kitty mlčela.

Jim se obrátil a šel ven. U dveří se ještě jednou otočil a s úsměvem řekl: „Byl bych rád, kdybyste mi říkala Jime, slečno Kitty.”

Než mu mohla odpovědět, byl již venku.

Tuscaloosa už se s Lonniem Gainesem dostal na druhou stranu ulice. Právě se nacházeli na úrovni nájemní stáje. Zastavili se, když spatřili oblaka prachu, jež sek městu blížila ze severu.

Jim přišel po chodníku ke stanici Wells & Fargo. Poznal, že ten prach tak rozvířil dostavník.

Kočár se velkou rychlostí přiřítil na Main Street. Skřípání brzd na železných ráfcích a rachot kol přehlušil hlas kočího. Koně se zapřeli nohama a kočár se zastavil v oblaku prachu.

„Maybell!” vykřikl průvodce kočího. „Půl hodiny přestávka!” Seskočil z kozlíku a zmizel v oblaku prachu. O několik vteřin později se objevil na chodníku před saloonem Longhorn, Rozrazil lítací dveře.

Trvalo dlouho, než se prach usadil.

Jim viděl, že Tuscaloosa a Lonnie zmizeli v nájemní stáji. On sám Šel do kanceláře Wells & Fargo, ze které vyšel jeden muž s kšandami a zeleným kšiltem. Dva mládenci začali vypřahat zpocené koně

Vozka hodil uzdu jednomu z nich a po pravém předním kole slezl dolů. Nato otevřel dveře dostavníku.

Jim přišel k němu.

V dostavníku seděli tři muži.

Pak Jim spatřil tu ženu.

Počítal s tím, že bude zhruba tak stará jako Sam Courtney, Ta elegantní dáma, která vystoupila z kočáru, však měla sotva přes dvacet.

Měla lesklé černé vlasy, jež zdobil zelený klobouček. Ve výstřihu elegantního kostýmu byla vidět zelená blůza.

Jim jí podal ruku.

Krátce si jej prohlédla velkýma černýma očima. Měla snědý obličej a krásnou pleť. Její plné rty se leskly. Měla malý, trochu zvednutý nos, díky kterému vypadala poněkud nafoukané.

„Slečna Courtneyová?” otázal se Jim.

Byla překvapená.

„Jmenuju se Jim Taggart,” řekl. „V této chvíli pracuju pro vašeho bratra. Dal mi pro vás dopis. Mám vás přivézt na ranč Escalante. Váš bratr bohužel nemohl přijet sám.“

Podal jí Courtneyho dopis, ona jej otevřela a letmo ho přeletěla očima. Pak přikývla.

„Nechcete se aspoň trochu osvěžit v Logging House, než pojedeme?” zeptal se jí.

„Ne, pane Taggarte. Chci co nejdřív na ranč. Vezměte mi, prosím, má zavazadla. Kde jsou koně?”

„Naproti, ve stáji. Moji lidé pro ně právě šli.”

„Vy myslíte lidi mého bratra?”

Jim se usmál a nic neřekl.

Kočí po žebříku na zadní stěně vylezl na střechu dostavníku a podal Jimovi dvě těžké tašky a velkou krabici na klobouky.

Olivia Courtneyová si vykasala sukni a počkala, až oba mladíci odeženou tažné koně. Pak přešla Main Street a vydala se směrem k obecní stáji, odkud právě Tuscaloosa vyvedl koně.

Lonnie Gaines již seděl v sedle grulla, na němž jezdil od té doby, co v korytě Two Water Creeku přišel při povodni o svého plavého koně.

Jim nesl za mladou ženou obě tašky a krabici s kloboukem. Pohlédl na marshala Joela Gallatina, který stál před svou úřadovnou. Kitty Wagonerová, jež vyšla z lékařova domu, stála dva kroky od něj. Kousala se do spodního rtu.

Olivia Courtneyová zůstala stát před koni a kývla na Tuscaloosu. Pak pohlédla na Lonnieho Gainese, spatřila jeho zakrvácenou košili a ostrým tónem se otázala: „Co to má znamenat?”

„Malá šarvátka, slečno Courtneyová,” řekl Jim a podal Tuscaloosovi tašky.

„Můj bratr…”

„Byla to soukromá věc, slečno Courtneyová,” skočil jí Jim do řeči.

V jejích černých očích se zajiskřilo.

„Asi zapomínáte, že pracujete pro

nás!”

„Pracujeme pro vašeho bratra, slečno Courtneyová. To ale neznamená, že jsme jeho otroci. Ten hnědák tady je pro vás. Bohužel jsme nedokázali sehnat dámské sedlo.”

Z jejích černých očích šlehaly blesky. Vzala svou hnědou klisnu za uzdu, strčila levou nohu do třmene a vylezla do sedla. Teprve nyní Jim uviděl, že má kalhotovou sukni.

Jim pomohl Tuscaloosovi naložit tašky a krabici s kloboukem na soumara, přičemž vrhl zamyšlený pohled na Lonnieho Gainese. Ten byl bledý. Musel trpět velkými bolestmi a bylo jasné, že budou ještě větší, až vyjedou.

Tuscaloosa se vyšvihl do sedla svéno poníka.

Jim vylezl na hnědáka a kývl na Olivii Courtneyovou.

V tom okamžiku uslyšel tichý dusot, který se rychle blížil. Otočil se v sedle a pohlédl po Main Street na sever.

Objevil se tam jeden jezdec. Byl přitisknut ke krku svého koně, jehož hruď a nozdry byly pokryty nažloutlou pěnou.

Procválal kolem nájemní stáje a prudce zastavil svého vyčerpaného koně. Zvířeti se podlomily zadní nohy a kovboj se svezl ze sedla.

„Ovce!” zvolal. „Oni ženou do Vermillion Bluffs ovce!“

Jim Taggartovi bylo, jako mu někdo hodil mokrý hadr do tváře. Hlavou se mu honily myšlenky, a když se jeho pohled setkal s pohledem Olivie Courtneyové, spadly mu klapky z očí.

Najednou to bylo jasné. Ta podivná výprava mužů Sama Courtneyho u Two Water Creeku. Courtneyho ochota mu pomoci výměnou za jeho kolt. Courtneyho narážky, které nijak nevysvětlil.

Ne, Sam Courtney nelhal. Mluvil o stádu, ne o skotu.

Tuscaloosa zafrkal a přijel kJimovi.

„Courtney!“ zavrčel.

Jim přikývl a pohlédl na tu černovlasou ženu.

„Ráda bych vyjela,“ řekla Olivia Courtneyová a trhla hlavou.

Tuscaloosa na ni pohlédl a hrdelním hlasem řekl: „Jestli váš bratr žene na svůj ranč ovce. tak k němu pojedete sama, madam. “

Jim viděl, že Kitty Wagonerová jde k němu. Její tvář byla celá rudá, měla zaťaté pěsti. Přišla k němu až na tři kroky, pak se zastavila a pohlédla na něj.

„Nikdy bych si nebyla pomyslela, že jste špinavý ovčák! “ obořila se na něj.

Jim sevřel rty. Cítil vedle sebe pohyb. Olivia Courtneyová přijela na své hnědé klisně ke Kitty Wagonerové. V jejích černých očích se jiskřilo.

„Krávy nepáchnou o nic méně než ovce,“ řekla ostrým tónem. „Jen jinak. A trus, který po něm zůstává, je větší! “

„Kdo je to, Taggarte?” zeptala se Kitty uraženě. „Vaše ovčí královna?”

Než mohl Jim něco podniknout, seskočila Olivia Courtneyová ze sedla a napadla Kitty Wagonerovou. Kitty se pokusila uhnout a srazila jí klobouček z hlavy.

Olivia Courtneyová vztekle vykřikla a pravou rukou chytila Kitty Wagonerovou za vlasy.

Jim seskočil ze sedla, chytil Courtneyho sestru a Kitty za krk a odtrhl je od sebe. „Ale no tak, copak se dámy chovají takto?”

„Ta pasačka krav by měla radši držet tu svou nevymáchanou hubu!” zavrčela Olivia.

Jim měl co dělat, aby dívky udržel od sebe. Vzal Olivii Courtneyovou kolem pasu a zvedl ji do sedla klisny.

„Jeďme, Tuši,” prohodil.

Komanč přivřel oči.

„Ty chceš jet na ovčácký ranč?” otázal se.

Jim se usmál.

„Tak za prvé, mám tam své peníze, a za druhé jsme Samovi Courtneymu dali své slovo, Tuši. Na to bys neměl zapomínat.”

„Podvedl nás, Jime!” zavrčel Tuscaloosa. „Naše slovo neplatí, protože nám lhal!”

Jim zavrtěl hlavou. „Nelhal, Tuši. Nikdy neřekl, že chce chovat krávy, nebo že je přižene na Escalante. Mluvil jenom o stádu.”

Míšenec na něj pohlédl. Pomalu mu docházelo, že to je pravda. Mohli si za to sami. Zaklel, otočil svého poníka a vyrazil po Main Street.

I Lonnie Gaines pobídl grulla.

Jim kývl na rozzuřenou Olivii Courtneyovou. Sám vyjel jako poslední.

Kitty Wagonerová za nimi ječela: „Už se nikdy v Maybell neukazujte, vy ovčáci!”

Jim sevřel rty. Ta slova se ho dotkla. Po celý život necítil k ničemu větší nenávist než k ovcím. A teď byl kvůli svému slibu přinucen pracovat pro muže, jenž hnal ovce do kraje chovatelů skotu a tím mohl rozpoutat válku o prérii.

Sam Courtney musel dobře vědět, co se stane, až přižene ovce do Vermillion Bluffs. Big John Wagoner to nikdy nestráví, to bylo jasné. Ve Vermillion

Bluffs nebyly ploty. Dalo se předpokládat, že ovce nezůstanou jen na nehostinném území ranče Escalante, ale že se pokusí najít si lepší pastviny mezi ranči Escalante a Wagoner, jež byly vládní půdou.

Sam Courtney si koupil jejich kolty, ne jejich práci.

Mýlil se však, pokud si myslel, že jej a jeho muže může poslat do první linie.

Jim Taggart byl naplněn hněvem, když se před ním na planině objevily zchátralé budovy ranče Escalante.

„Sakra, to je tvá vina, že Joel toho Taggarta nezabásl!” vykřikl Rowdy Joe Wagoner na svou sestru.

„Zastřelil Tullyho Skinnera v sebeobraně a já nevěděla, že to je honák ovcí!”

„Přestaňte se hádat,” řekl Joel Gallatin. „Slečno Kitty. měla byste s Reidem jet k vašemu otci. Musíte dát vědět ostatním rančerům. Courtney si musí uvědomit, že vyvolá válku, jestli bude ve Vermillion Bluífs chovat ovce. To znamená, že v horkém létě už se dobytek nebude napájet v jezeře v propasti. Čím dřív ho Big John dostane na kolena, tím lépe. Jestli se tu ten chlápek usadí, budou problémy.”

Kitty pomalu přikývla.

„Měli bychom tě odvézt na voze, Joe?” otázala se svého bratra.

„Není třeba, raději tu zůstanu,” zamumlal Rowdy Joe. „Zítra už budu zase v sedle. Rád bych byl při tom, až poteče Courtneymu a těm třem pobudům do bot.”

Kitty pokrčila rameny a odešla z pokoje.

Oba muži hleděli za ní. Gallatin přistoupil k oknu a počkal, až Kitty vyšla z domu a on ji spatřil na ulici. Pak se otočil a zašklebil se.

„Sakra, Rowdy, to nám tak ještě chybělo! “ vyštěkl.

„Courtney musí pryč, Joeli,” chraplavě řekl rančerský synek. „Možná je to docela dobře, že do Vermillion Bluffs přihnal ty ovce. Teď půjde starý po něm a ušetří nám práci. Proč jsi nezasáhl, když Taggart zastřelil Tullyho?”

Joel Gallatin zavrtěl hlavou.

„Neviděls, jak je Taggart rychlý s koltem? Bez problémů by mě oddělaL Kromě toho tu byl ten míšenec a mám pocit, že ten není nebezpečný o nic méně než Taggart. Skinner si za to mohl sám. Proč jste museli přepadnout Taggartovo stádo?”

„Mysleli jsme si, že jsou jen tři,” zamumlal Rowdy Joe Wagoner. „Nemohli jsme vědět, že za Green River se k nim přidali tři muži.”

„Trout bude zuřit, až se dozví, že Skinner je pod drnem,” poznamenal Gallatin.

„S tím už nic nenaděláme, Joeli,” zamumlal Rowdy Joe. „Řekni mu, že musí počkat. Starý vymete Escalante a pak budeme mít cestu na sever otevřenou.”

„Jen aby, jen aby,” prohodil Joel Gallatin.

Olivia Courtneyová pobodla svou klisnu ostruhami do slabin. Jela před Jimem Taggartem, Tuscaloosou a Lonniem Gainesem. Celý den byla nervózní kvůli tomu, že jeli pomalu. To, že Lonnie Gaines trpí bolestmi, jí bylo jedno.

Tuscaloosa náhle vykřikl a ukázal na západ.

Jim se ohlédl.

Sevřel rty, když spatřil bílou záplavu, jež se z jednoho kopce valila dolů na planinu. Vítr tam přinesl bečení stovek ovcí. Potom se objevili jezdci. Projížděli mezi ovcemi, které jim vyhýbaly.

Olivia Courtneyová dorazila na ranč.

Sam Courtney, Durango a několik dalších mužů vyšli z domu. Dívka seskočila ze sedla a vrhla se Samovi Courtneymu do náruče.

Jim viděl, že Courtney na ně hledí přes rameno své sestry. Očividně ho udivilo, že Taggart nechal tu dívku poodjet. Potom poznal, že s Lonniem Gainesem něco není v pořádku. Pustil Olivii. Ta mu něco řekla.

Vedle Sama Courtneyho se postavili muži.

„Vědí, co si o nich myslíme,” zamumlal Tuscaloosa.

„To je mi jedno, Tuši. Dodržíme náš slib, ale nenecháme se od Courtneyho využít k tomu, abychom mu drželi rančery od těla.”

„Nemůžeš po mně chtít, abych jezdil za ovcemi, Jime!“

Jim Taggart neodpověděl. Dorazili na ranč a zamířili ke stáji. Jim vzal Tuscaloosovi z rukou uzdu soumara, načež seskočil ze sedla hnědáka a šel k domu, kde muži a dívka nehybné stáli a hleděli na ně.

Jim hodil uzdu Durangovi. Jeho pohled se setkal s pohledem Sama Courtneyho. Bylo těžké uvěřit, že on a Olivia jsou sourozenci. Sam Courtney měl světlé vlasy a modré oči. Olivia oproti tomu vypadala skoro jako Mexičanka, se svými havraními vlasy a černýma očima.

„Ahoj, Taggarte,” řekl rančer. „Jak to vypadá s Gainesem? Je raněný?”

Jim přikývl.

„Strhla se přestřelka, Courtney. V Maybell jsme znovu narazili na Rowdyho Joea Wagonera, který v Oury zastřelil mého kovboje. Lonnie si to s ním chtěl vyřídit. Koupil Wagonerovu kulku.”

Durango se zašklebil.

„Rowdy Joe není s koltem nijak zvlášť rychlý,” řekl.

„Tasil jako první a Lonnie ho ještě pořád dokázal trefit do ramene, Durango.”

„Co na to Gallatin?” otázal se Sam Courtney.

„Byl to férový souboj, Courtney. Tak jako má přestřelka s Tullym Skinnerem.”

Muži na sebe pohlédli. V jejich tvářích se zračilo překvapení.

Durango si tiše zahvízdl. „Skinner je drsňák. Chtěl Wagonerovi pomoct?”

„Ne. Poznal mě tak jako já jeho. Skinner patřil k těm mužům, kteří u Duchesne River přepadli mé stádo.”

„A co? Je u doktora?” chraplavě se zeptal Sam Courtney.

„U koronera,” opravil ho Jim.

„Sakra, to budou problémy, bossi,” podotkl jeden z Mexičanů.

„Problémů už máte dost. Než jsme odjeli z Maybell, přijel do města jezdec a přivezl zprávu, že do Vermillion Bluffs se blíží ovce.” Jim se podíval Samu Courtneymu do očí a dodal: „Záměrně jste nám to zamlčel, Courtney.”

Sam Courtney se zašklebil.

„Požadujete po mně, abych vás zprostil vašeho slibu, Taggarte?”

Jim pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, Courtney. Zachránil jste mě před velkou ztrátou a vaši muži mi pomáhali. Dodržím své slovo. Ale musíte vědět, že já a moji lidé nejsme vašimi zbraněmi. Nenecháme se zneužít k vraždění.”

„Jak to se Samem mluvíte!” zvolala Olivia Courtneyová. „Proč si to od takového otrhance necháš líbit, Same?”

Sam Courtney položil své sestře ruku na rameno.

„Běž dovnitř, Olivie,” řekl. „A vy pojďte také dovnitř, Taggarte. O všem si promluvíme v klidu.”

Otočil se a postrčil svou sestru do dveří.

Durango odvázal tašky a krabici na klobouky ze sedla soumara. Jim jednu z tašek vzal a šel s ní dovnitř.

Sara Courtney se vrátil z pokoje, do něhož odvedl svou sestru. Durango také zůstal v domě. Z jedné police si vzal láhev whisky a otázal se Jima: „Dáš si, Taggarte?”

Jim zavrtěl hlavou.

„Posaďte se Taggarte,” řekl Courtney. „Olivia mi pověděla, že byly nějaké problémy s Kitty Wagonerovou.“ Jim se pousmál. ?.

„Kdybych se do toho nevložil, konal by se mezi nimi na Main Street v Maybell boxerský souboj. “

Sam Courtney vzal Durangovi z ruky sklenici s whisky a posadil se k Jimovi. Durango zůstal stát poblíž krbu. Opíral se o stěnu.

„Viděl jste pozemky ranče Escalante, Taggarte?“ začal Courtney. „Choval byste tu krávy?“

Jim zavrtěl hlavou. „Pravděpodobné ne. To jediné cenné na tomto ranči je to jezero/” Courtney přikývl.

„To si říkám i já. Tato země je příliš pustá. Jeden kus hovězího dobytka by potřeboval dvě čtvereční míle na to, aby tu nalezl dost potravy. Potřeboval bych však více než dva tucty mužů na to, aby kravám nedovolili proniknout na pastviny Wagonerů a dalších rančerů. Tak jako tak by byly problémy.” „Byly by menší než teď, Courtney,“ zamumlal Jim.

„Možná. Ale s ovcemi se dají vydělat hezké peníze. A Vermillion Bluffs jsou pro chov ovcí ideální. “

„I ovce si budou hledat šťavnatější pastviny. Nedokážete mít stáda neustále pod kontrolou.“

„Vy o ovcích nic nevíte, že je to tak, Taggarte?”

„Ne.”

„Na to, abych udržel pohromadě stádo pěti set zvířat, potřebuju jediného muže a dva psy/‘

„Vyprávějte to Big Johnu Wagonerovi.“

„To udělám, jestli mi to dovolí. Já nechci válku, Taggarte. Připouštím, že jsem od začátku počítal s těžkostmi, když jsem se rozhodl hnát ovce do Vermillion Bluffs. Proto jsem vám tehdy, když jsem zachránil vaše stádo, dal návrh, abyste pro mě pracoval. Většina mých mužů jsou Mexičané a mestici. Jsou to tvrdí bojovníci, když na to přijde, ale pokud to bude možné, chtěl bych se vyhnout tomu, aby byli vtaženi do nějaké konfrontace. Nadávají jim do Mexikánů a mesticů a mohlo by dojít k násilí i nebýt těch ovcí. Jste rozvážný muž, Taggarte. Potřebuju ani ne tak váš revolver jako váš úsudek. Chci, abyste mi pomohl přesvědčit rančery o tom, že existuje cesta pro pokojné spolužití. “

Jim mlčel.

Sam Courtney měl možná pravdu, jenže nebylo jednoduché přimět dobytkáře k tomu, aby ve svém sousedství strpěl ovce. Jim sám by proti nim bojoval ze všech sil, kdyby se u ranče jeho rodičů na Smoky Hill River usadil nějaký chovatel ovcí.

„Jsem ochoten postavit plot a vzdát se svého práva na využívání vládní půdy,“ dodal Courtney.

„Nejde jen o to, Courtney. Loni bylo vaše jezero jediným zdrojem vody v okruhu sta mil. Až přijde léto, bude Big John Wagoner odkázán na tu vodu.”

Ke stolu přistoupil-Durango.

„Ranč Escalante nepatří Wagonerům, “ řekl. „ Aaron McGill neměl možnost od Wagonerů něco požadovat. My máme dost lidí na to, abychom bránili svá práva. “

Jim pohlédl na Sama Courtneyho.

„Vy nechcete dobytek Big John Wagonera pustit k té vodě?”

„Ne zadarmo, Taggarte. Chci s ním uzavřít dohodu. Wagoner mě nemusí milovat. Ale musí mě a mé lidi nechat na pokoji. Pak by v létě mohl přihnat svůj dobytek k mé vodě samozřejmě pokud by mi zaplatil. “

Jim Taggart mlčel. Neznal Big Johna Wagonera. Staří paličáci však byli všude stejní. Dokázal si představit, jak bude rančer reagovat, až Courtneyho slova uslyší.

Olivia vyšla ze svého pokoje. Jim ji spatřil, teprve když přišla ke stolu.

V jejím hezkém obličeji byl opět ten naioukaný výraz, kterého si Jim všiml už v Maybell.

„Vidíš přece, že nechce, Same,” poznamenala. „Proč ho nenecháš jít? Hnusíme se mu kvůli těm ovcím. Ještě by se postavil proti nám, nebo by nám dokonce vpadl do zad. I kdyby to bylo jen kvůli tomu, aby zaimponoval té couře.”

Jim na ni vrhl krátký pohled, aby potom svou pozornost opět upřel na Sama Courtneyho, v jehož snědém obličeji byl výraz nevole. „Vaše sestra příliš nepřispívá k vaší oblibě, Courtney,” protáhle řekl.

„To je nám jedno, Taggarte! “ V očích té dívky se zajiskřilo.

Jim zachytil Durangův pohled.

V tom okamžiku pochopil, proč ten muž, jenž po cestě se stádem do Salt Lake City ukázal, že to s dobytkem umí, je u Courtneyho.

Durango byl zamilovaný do Olivie Courtneyové.

V jeho šedých očích byl výmluvný výraz. Nelíbilo se mu, že se Olivia kvůli Jimu Taggartovi tak rozčiluje.

„Neodpověděl jste mi, Taggarte,” chraplavě řekl Sam Courtney.

Jim přikývl.

„Když nebudete požadovat, abychom si to rozdali s Wagonerovým mužstvem, když budeme pouze prostředníky mezi oběma stranami, pak je to O.K., Courtney. Já držím své slovo, to vy víte. Pro mě za mé nám můžete dát za úkol, abychom ranč opravili. Ale nejsme nájemní zabijáci.”

Sam Courtney přikývl.

„To je v pořádku, Taggarte. Chtěl bych si promluvit s Big Johnem Wagonerem. Zítra jedte k němu a poproste ho, zda by se se mnou nechtěl sejít. Pak uvidíme, jestli existuje možnost, jak spolu vycházet v míru.”

Tuscaloosa zastavil svého poníka.

Také Jim slyšel vzdálený výstřel.

Dali si signál očima, otočili koně a po hřebeni se vydali na západ.

Slunce již téměř stálo v nadhlavníku. Jim a Tuscaloosa byli na cestě na Wagonerův ranč. Lonnie Gaines zůstal na Escalante. Chtěl jet s nimi, jenže bolesti, které mu způsobovalo zlomené žebro, byly příliš silné na to, aby mohl jet.

Střelba byla stále intenzivnější.

Jim Taggart slyšel revolvery a pušky.

Sevřel rty při myšlence, že Big John Wagoner vytáhl proti ranči Escalante, aniž by se vůbec pokusil si se Samem Courtneym promluvit.

Znal to. Pokud by zemřeli první lidé, bylo by už pozdě. Potom by obě strany znaly jen násilí a sklonily by zbraně, teprve až by byla druhá strana zničena.

Samovy argumenty zněly rozumně. Ranč Escalante opravdu nebyl vhodný pro chov krav. Nikdo po něm nemohl požadovat, aby z ohledů na své sousedy zůstal celý život chudý.

Ovce vynášely. Jim slyšel o lidech, kteří se chovem ovcí dostali k velkému majetku.

Tuscaloosa před ním vjel do jedné úžlabiny a náhle se zastavil.

Jim přijel k němu.

Třesk výstřelů teď byl zřetelně slyšet. Jim v rozlehlém údolí pod sebou viděl záblesky. Jezdci jezdili sem a tam a bezhlavé stříleli na ovce, které jako by zaplavily celé údolí.

Poblíž jedné houštiny se opevnili pasáci ovcí. Stříleli z pušek na jezdce, ale očividně bezúspěšné, protože se museli krýt. Půl tuctu kovbojů se pokoušelo na né zaútočit z boku.

Jim pobodl hnědáka ostruhami do slabin a vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra. V plném cvalu přiložil pušku k rameni a několikrát vystřelil nad jezdce.

Tuscaloosa pálil rovněž.

Jeden z koní se zhroutil, jako by do něj uhodil blesk. Jezdec byl katapultován ze sedla a zmizel mezi ovcemi.

Ostatní jezdci pochopili, že se ocitli mezi dvéma ohni. Otočili své koně a pokusili se uprchnout. Muži, kteří chtěli napadnout ovčáky v houští, zastavili svůj útok, aby mohli přijít na pomoc ostatním.

Tuscaloosa jim odřízl cestu.

Neustále střílel. Jednomu z kovbojů srazil kulkou klobouk z hlavy. Jeho kůň uskočil stranou. Jezdec se již nedokázal udržet v sedle a spadl na zem.

Ostatní vzali nohy na ramena, když jim Tuscaloosovy a Jim o vy kulky létaly nad hlavami.

Jima zahalil oblak prachu. Přijel k místu, kde ležel ten zhroucený kůň. Muž se nejistě posbíral ze země. V ruce držel revolver. Jeho tvář byla zkřivená. Pravděpodobně věřil, že udeřila jeho poslední hodinka.

Jim na něj namířil winchestrovku a zavrčel: „Schovej ten kolt, kovboji.”

Muž váhal, ale potom pochopil, že nemá na vybranou.

Pohybem hlavy mu Jim pokynul, aby šel k houštině, za níž právě vstali pasáci ovcí. V oblaku prachu Jim poznal Mexičana Luise Guzmana, který mu pomáhal hnát stádo do Salt Lake City.

Tuscaloosa držel v šachu dalšího muže.

Pak oba kovboje přihnali k Mexičanům, jejichž tváře byly zkřiveny zlostí.

Jim je chápal. Celé údolí bylo poseto mrtvými ovcemi. Jim odhadoval, že ti kovbojové jich postříleli nejméně sto.

Jeden z Mexičanů zvedl svou pušku, ale Guzman ho chytil za ruku a sklonil mu ji.

Jim viděl, že jeden z Mexičanů leží na zemi. Dva muži se k němu sklonili. Jeho košile byla nasáklá krví.

„Je to zlé, Luisi?”‘ chraplavě se zeptal Jim.

„Koupil kulku do ramene, seňore Taggarte,“ přidušeně odpověděl Mexičan. „Měli bychom ty ksindly pověsit.“

Oba kovbojové byli bledí. Rty měli sevřené.

Jim seskočil ze sedla a přišel k nim.

„Jezdíte pro Big Johna Wagonera?” otázal se.

Přikývli.

„Dal vám příkaz, abyste napadli ty ovce?”

„K tomu nám nikdo nemusí dávat příkaz, pane,” opáčil jeden z nich. „Ovce v tomto kraji nemají co hledat. Big John je tak jako tak pošle k čertu. Spolu s těmi smradlavými Mexikány, kteří sem přitáhli s nimi.”

Jim Taggart zvedl ruku, když si Mexičané chtěli toho muže podat.

„Pokud vím, tak tu jste na pozemcích ranče Escalante,” řekl. „Courtney má právo si na svém majetku dělat, co se mu zlíbí. Stejně tak dobře by mohl on jet na Wagonerův ranč a střílet váš dobytek, protože ho nenávidí.”

Kovboj na to neřekl nic. Chvíli na Jima hleděl, načež řekl: „Ty přece nejsi ovčák. Jak se někdo jako ty může mezi těmi páchnoucími ovcemi cítit dobře?”

Jim se ohlédl. Viděl, že Tuscaloosa chytil koně jednoho z kovbojů a přivedl ho k nim.

„Vylezte do sedla a zmizte odtud,“ procedil mezi zuby. „A už se na ranči Escalante nikdy neukazujte. A čekejte, co vám nařídí váš šéf. Doprovodíme vás až k Big Johnovi.”

Kovboj zavrtěl hlavou.

„Tu cestu si můžeš ušetřit, ovčáku, “ řekl. „ Big John navštíví Escalante jeŠté dnes. A já doufám, že z té McGillovy boudy pak zůstane jen hromádka popela. “

Vyšvihl se za svého druha na hřbet koně, načež přijeli k mrtvému koni, vzali sedlo a ohlávku a odjeli směrem na jih. Na jednom hřebeni na ně čekali jejich kumpáni.

Jim Taggart chvíli hleděl za nimi. Pak se otočil k Mexičanům.

Jeden z nich přivedl koně, na něhož pak vysadili raněného. Pevné jej přivázali k sedlu. Luis Guzman vylezl na hřbet jednoho strakáče a chopil se jeho uzdy. Jeho tvář měla ledový výraz. Pohlédl na Jima Taggarta a řekl: „Jestli chce Wagoner válku, má ji mít, seňore Taggarte. My umíme bojovat. Neděláme si nic z toho, když nám pár gringos nadává, ale když nás napadnou a budou nás chtít zabít, tak se budeme bránit. “

Jim Taggart na to nic neřekl. Kývl na Tuscaloosu. Míšenec rozhodně nebyl ve své kůži, to Jim dobře cítil.

„Jedeme s Luisem zpátky na ranč,” přidušeně řekl Jim a otočil svého hnědáka. Jeho nejhorší obavy se vyplnily. Muži z Wagonerova ranče ovce nenáviděli. A nemínili je ve Vermillion Bluffs strpět. První krev byla prolita. Bylo jasné, že pokud se jim nepodaří s Big Johnem Wagonerem promluvit, vypukne válka.

Jim pobídl svého hnědáka.

Chtěl se co nejdříve dostat zpět na ranč. Luis Guzman je měl následovat s raněným.

Planina byla zaplavena ovcemi. Jim teprve nyní pochopil, jak zámožný musí Sam Courtney být.

Na ranči panoval klid. Big John Wagoner tam tedy ještě nebyl. Nebo jim ten kovboj věšel bulíky na nos?

Jim se šklebil, když musel jet mezi pasoucími se ovcemi. Jako by se samy od sebe před ním rozestupovaly. Ozýval se štěkot psů. Ze stáje vyšlo několik mužů. Jim Taggart mezi nimi poznal Duranga.

Jejich zvířata byla celá zpocená, když zastavili před stájí.

Durango přistoupil k Jimovu hnědákovi a sáhl po ohlávce. V jeho šedých očích se zračila nedůvěra. „To už jste zpátky?” otázal se.

Jim seskočil ze sedla a zavrtěl hlavou

„Nejeli jsme až na Wagonerův ranč,” zamumlal. „Slyšel jsem, že Big John jede sem.“

Durango cítil, že se toho stalo víc.

„Kdo titořekl?“

„Jeden z jeho kovbojů.“

„A kde jste ho potkali?”

„Řekne ti to Luis, Durango. Jede za námi s raněným.”

Mexičané před stájí strnuli a pak přišli blíž. Cukalo jim ve tvářích. Jeden z nich se otočil a zvolal cosi Španělsky.

Jim pohlédl k jižnímu okraji planiny. K nebi tam stoupal tenký sloupec dýmu. To musel být Luis Guzman s raněným. Durango vyhrkl několik chvatných slov. Tři Mexičané vyvedli své koně ze stáje, osedlali je a vyjeli Guzmanovi naproti.

Tu se otevřely dveře domu.

Sam Courtney vyšel na verandu. Za ním se objevila jeho sestra.

Rančer chtěl něco říct, ale pak pohlédl za Jima.

Jim si myslel, že Courtney hledí na oba jezdce, kteří jeli Luisi Guzmanovi naproti. Teprve když Durango vykřikl a Mexičané náhle zmizeli, otočil hlavu.

Jižně od obrovské propasti cválal oddíl jezdců. Ve vzduchu se vznášel velký oblak zvířeného prachu.

Jim odhadoval, že těch mužů je tucet. V jejich čele jel vysoký muž na bělouši.

Kavalkáda jela podél okraje propasti k budovám ranče.

Několik Mexičanů vyšlo s puškami ze stáje. Durango na ně něco zavolal a hned se skryli za zchátralými budovami.

„Nikdo nebude střílet, dokud k tomu nedám příkaz! “ řekl Sam Courtney ostře.

Jim Taggart přišel k němu. Tuscaloosa jej doprovázel.

Courtney byl zachmuřený. Očividně pochopil, že došlo k přestřelce.

Oba Mexičané dorazili k Luisi Guzmanovi a raněnému. Pak pospíchali na ranč, aby tam byli dřív, než Big John Wagoner a jeho muži objedou propast.

Raněný byl celý zpocený a planuly mu oči. Ta jízda mu dala zabrat. Jeho košile se vlhce leskla. Rána krvácela.

Několik mužů jej odvázalo ze sedla a odvedlo ho do stáje. Luis Guzman přijel k domu a seskočil ze sedla. Uzdu hodil jednomu Mexičanovi.

„Bez varování nás přepadli a postříleli by celé stádo, kdyby se neobjevil seňor Taggart a Tuscaloosa, šéfe,“ řekl zadýchán.

Courtney na Jima vrhl krátký pohled.

Nebyl čas klást otázky.

Dusot skupiny jezdců přehlušil všechny další zvuky. Wagonerovi muži zastavili své koně. Dvůr ranče zahalil prach. Trvalo to několik vteřin, než Jim Taggart zase mohl něco vidět.

Jeho pohled byl upřen na vysokého, ramenatého muže na grošákovi.

Big John Wagoner byl chlap jak hora.

Jim soudil, že už překročil padesátku. Vypadal však, že by dokázal pěstmi pokořit býka. Pod širokým okraj em jeho velkého stetsonu zářily jeho světlé oči.

Byly to tvrdé oči. V hranatém obličeji, jehož pleť vypadala jako vydělaná kůže, se nepohnul ani sval. Rty mu zakrýval velký knír. Nebyl oblečen jinak než jeho kovbojové, kteří drželi ruce na pažbách revolverů. Na kostkované košili měl světle hnědou koženou vestu se stříbrnými conchy.

„Vítejte na ranči Escalante, Wagonere,“ klidným hlasem řekl Sam Courtney.

Big John si ukazováčkem pravé ruky sáhl na okraj stetsonu a lehce kývl na Olivii Courtneyovou. Potom upřel pohled na Jima Taggarta a Tuscaloosu.

„To je ten muž, který vyřídil Tullyho Skinnera?” zeptal se bručivým hlasem, aniž by otočil hlavu

„Ano, to je Taggart, “ řekl jeden mladý kovboj.

Jim opět poznal muže, který včera přijel do Maybell a přivezl zprávu o ovcích.

„Vy nejste pasák ovcí, pane,” zabručel Big John Wagoner. „Měl jste si najít jiný džob. Za tři týdny už pro vás bude pozdě.”

Jim se pousmál. Kitty Wagonerová o něm očividné pověděla svému otci.

„Courtney mě vytáhl z bryndy, Big Johne,“ odvětil. „Dal jsem mu své slovo.”

Rančer přikývl. Narovnal se v sedle a pohlédl na rozlehlou planinu, jež byla poseta bílými skvrnami.

„Ty ovce poženete dál, Courtney,” řekl náhle.

Mezi Mexičany nastal neklid. Někteří z nich si povytáhli revolvery z pouzder.

„Escalante patří mně, Wagonere,” uvolněně odvětil Sam Courtney. „A do toho, co dělám na svém majetku, nikomu nic není. Proč se neposadíme a nepromluvíme si o celé záležitosti? Nemám zájem o válku. Na těchto pastvinách chov dobytka nevynáší. Dejte mi půlku vašich pastvin a garantuju vám, že si nenechám jedinou ovci.”

Big John Wagoner vztekle zavrčel.

„Uzavřel jsem s vašim strýcem tichou dohodu, Courtney, “ řekl zlověstným tónem. „Voda jezera Escalante je mi k dispozici, pokud ji budu potřebovat pro svůj dobytek. “

„O tom se v dopise, který mi můj strýc poslal, nic nepíše, Wagonere,“ řekl Sam Courtney. „Možná byla ta tichá dohoda uzavřena jen z vaší strany a můj strýc ji trpěl, protože neměl dost sil na to, aby proti tomu mohl něco udělat.”

Rančerovi vůbec poprvé cuklo ve

tváři.

„Chcete říct, že jsem lhář, Courtney?“ zavrčel.

„Vyslovil jsem jen domněnku, Wagonere. Řekl jsem vám už, že nechci válku. Pokud bude v létě sucho, tak se o té vodě nějak dohodneme.”

Big John pomalu zavrtěl hlavou. „Chci to vědět teď, Courtney. Uznáváte dohodu vašeho strýce? K tomu patří, že planinu nenecháte spást ovcemi, protože pak by můj dobytek neměl co pást, až bych ho hnal k vodé.“ Sam Courtney přivřel oči. „Nacházíte se na mé půdě, Wagonere,“ odvětil hrdelním hlasem. „Vaši muži dnes napadli jedno z mých stád, zranili jednoho muže a zabili mnoho ovcí. Doufám, že jste k tomu nedal příkaz a že jednali na vlastní pěst. To, že nechci válku, neznamená, že před vámi couvnu. Toto je má půda, Wagonere, a jestli ode mě něco chcete, musíte o to požádat! “

Jim Taggart koutkem oka pohlédl na Courtneyho. Vůbec poprvé zněl jeho hlas ostře a chladné a Jim pochopil, že Courtneyho dosud podceňoval.

Široká tvář Big Johna Wagonera zrudla. Ztěžka oddechoval.

Přijel k němu jeden podsaditý muž a přidušeně řekl: „Měl byste s nimi udělat krátký proces, bossi. Než bude pozdě.”

„Dej ruku z revolveru, Harkere,” chraplavě řekl Big John a pohlédl na Sama Courtneyho. Uvažoval. Teprve po chvíli promluvil znovu. „Moji muži nedostali příkaz zabíjet vaše ovce, Courtney. A nedám jim k tomu příkaz, dokud první ovce nevstoupí na mé pastviny. K tomu počítám i letní pastviny mezi našimi ranči, jež jsou vládní půdou. Kdykoli na né můžete přihnat krávy. Ale jestli na nich uvidím jedinou ovci, vyženu vás z kraje, Courtney. O tom nepochybujte.”

Olivia Courtneyová udělala jedenkrok a v jejích černých očích se zajiskřilo.

„Co si vlastně o sobě myslíte, vy namyšlený despoto! Nejste tady pánem nad životem a smrtí! Můj bratr tento ranč zdědil a nikdo mu nemá co říkat, co má na svém majetku dělat! “

„Jste žena, madam,” klidným hlasem řekl Big John. „To je jediný důvod, proč vám na ta slova neodpovím pěstí.” Pohlédl na Sama Courtneyho a dodal: „Teď už víte všechno, Courtney.”

Chopil se uzdy grošáka, ale než jej otočil, padl jeho pohled na Jima Taggarta.

„Doufám, ve vašem zájmu, že Courtney se bude následující tři týdny držet zpátky, Taggarte. Bylo by mi líto, kdybyste vy a vaši muži nalezli hrob na ovčáckém ranči.”

Nepočkal na Jimovu odpověď. Levou rukou dal svým lidem známem, aby otočili koně. Lehkým cvalem pak odjeli ze dvora ranče. Nikdo z kovbojů se neohlédl.

Jeden z Mexičanů vedle Duranga zvedl pušku, ale Durango na něj vztekle zasyčel.

Muži mlčky hleděli za kovboji. Pohnuli se, až když jezdci dorazili k okraji propasti a zahalil je oblak prachu.

Sam Courtney pohlédl na Jima Taggarta.

„Pojďte dovnitř, Taggarte,” zamumlal.

Jim na něj pohlédl. V černých očích Olivie Courtneyové se zajiskřilo, pak i ona šla dovnitř.

„Podívej se na Lonnieho,Tusi,” zamumlal Jim.

Tuscaloosa přikývl. Jim na něm viděl, že se necítí ve své kůži, když kráčel kolem Mexičanů ke stáji.

„Nemáte jinou volbu než mu věřit, Courtney,” řekl Jim Taggart. „Nebo si chcete koupit mužstvo zabijáků a nechat Big Jima Wagonera oddělat?”

„Vy stojíte na Wagonerově straně?” sykla Olivia Courtneyová.

Jim Taggart zavrtěl hlavou.

„Váš bratr ho několikrát ujistil, že nechce válku, slečno Courtneyová,” řekl Jim. „Kdyby Wagonera napadl, dopustil by se bezpráví a nic by ho nezachránilo.”

„Taggart má pravdu, Olivie,” zamumlal Sam Courtney. „Musíme Wagonerovi věřit, že nás nechá na pokoji.”

„Povězte vašim lidem, ať ctí hranice Escalante. Nejlepší by bylo, kdyby vů-

bec nepoužívali území sousedící s Wagonerovým rančem,” řekl Jim. Courtney přikývl.

„Dobrá, Taggarte. Budu se držet vaší rady, i když mé zkušenost naučila, že muži jako Wagoner nejsou ochotni ustoupit o jediný krok. Myslím, že můžeme počítat s provokacemi/”

Jim pokrčil rameny. „Počkáme, Courtney.”

Olivia Courtney o vá se předklonila. „Možná, že myslíte jen na to, abyste ty tři týdny měl co nejdřív za sebou, Taggarte. Jste pokrytec! Já bych…“ „01ivie!“ Courtneyho hlas byl teď opět ostrý. „Omluvte ji, Taggarte. Musíte ji pochopit. Není to jednoduché, když s vámi všude jednají jako s posledním chudákem jen proto, že žijete z chovu ovcí, a ne krav.“

Jim Taggart vstal a kývl na Sama Courtneyho. Nato mlčky opustil dům.

Sam Courtney vztekle pohlédl na svou sestru.

„Zbláznila ses? Co to má být? Proč ho pořád napadáš?4”

„Je nesmysl ho tu déle držet, Same,” sykla. „Cítím, že pomalu začíná chápat, o co nám jde. Jestli se bude cítit podvedený nebo zneužitý, postaví se proti nám. Bylo by lepší, kdybys mě poslechla…”

„Vím, co dělám!” skočil jí do řeči. „Mělas k němu být na začátku přátelštější, pak bychom si mohli být jistí.“ „Viděla jsem, jak pokukoval po té Kitty Wagonerové, bratře. Jak nesnáší ovce, tak má rád tu plavovlásku.” Sam Courtney se pousmál. „Vždycky jsem si myslel, že dostaneš každého muže, kterého chceš?”

„A co bych řekla Durangovi? Víš, že ho popadne amok, jestli se stane totéž co v údolí Tonto. Zabil by mé i tebe.” Sam Courtney pokrčil rameny.

„Až budeme s Big Johnem Wagonerem hotovi, postarám se o to, že už nebudeš obtěžována jeho žárlivostí…” Jim o tomto rozhovoru nic netušil, když kráčel přes dvůr ke stáji.

Tuscaloosa seděl na jedné židli před Lonnieho postelí. Mladý kovboj měl

nohy svěšené přes okraj postele a usmíval se na Jima.

„Už je ti trochu lépe, Lonnie?” otázal se Jim.

„Kdybych nejel, skoro by to nebolelo, bossi,“ odvětil. „Ale rád bych tu bolest snášel, kdybys mi řekl, že jedeme zpátky do Texasu. “

Jim pokrčil rameny.

„Ještě pár dnů musíš počkat, chlapče. “

„Doufám, že se pak zbavím toho zápachu, “ zamumlal.

Tuscaloosa mlčel.

Jim cítil, že míšenec si dělá starosti. Něco se mu nelíbilo, ale Jim věděl, že nemá smysl se ho na to ptát. Tuscaloosa o svých pocitech a domněnkách nemluvil.

Následující týden uplynul bez vzrušujících událostí.

Zdálo se, že Big John Wagoner drží své slovo a rozhodl se nechat Escalante na pokoji. Také Sam Courtney dodržoval dohodu. Uložil svým mužům, aby se od hranic Wagonerova ranče drželi daleko.

Jim Taggart a jeho muži se na ranči nudili. Počítali dny. Lonniemu Gainesovi již bylo podstatně lépe. Chtěl již znovu jezdit, ale Jim mu to zakázal. Zatím totiž do sedla nemusel.

Tuscaloosa skoro vůbec nemluvil. Nedůvěřivě pozoroval, jak Olivia Courtneyová stále Častěji vyhledává Jimovu přítomnost.

Jima udivilo, že ta žena změnila své mínění o něm, jak se zdálo. Často se dlouze bavili a Olivia hovořila o starých časech v Arizoně, když byli obklopeni nepřáteli. Spolu se svým bratrem doufala, že ve Vermillion Bluffs budou moci žít v míru.

Jim cítil, že Olivia Courtneyová ho vzrušuje. Její pohyby mu rozpalovaly krev, a když se ho nechtěně dotkla, bylo mu, jako by ho někdo šlehl bičem.

Jenže nikdy nebyli sami.

Do chvíle, kdy Durango s několika muži odjel do Maybell, protože jim docházely zásoby. Sam Courtney Jima a jeho muže nepoprosil, aby Duranga doprovodili do města.

Na ranči zůstal jen Sam Courtney. I on si však pozdě odpoledne vzal ze stáje svého koně a řekl, že chce jet zkontrolovat stádo severně od Vermillion Creeku.

Jim spatřil v Tuscaloosových černých očích němé varování, když jej Olivia Courtneyová pozvala na oběd. Řekl si však, že se přece nemůže nic stát. Na Duranga myslel jen krátce. Ten muž byl daleko a Olivia mu určitě neřekne, že pozvala Jima Taggarta na oběd.

Po tom, co pojedli a Olivia uklidila stůl, k němu náhle přistoupila zezadu a chytila ho kolem ramen. Polkl, když ucítil na zádech její ňadra. Slyšel její dech, načež ucítil na krku její vlhké rty.

Otočil se a v následujícím okamžiku se mu posadila na klín. Zaryla se mu prsty do vlasů a přitiskla své rty k jeho ústům.

Jim přitiskl levou ruku k její hrudi. Vzrušeně zasténala a to ho ještě víc rozpálilo. Na klíně se mu pohybovala sem a tam.

Jim Taggart později nedokázal říct, jak se dostali do jejího pokoje. Bylo to jako opojení. Milovali se tak vášnivě, že si ani nevšimli, jak rychle ubíhá čas.

Probral ho až Tuscaloosův hlas.

Olivia se ho pevně držela, ale on vstal z postele a rychle se oblékl. Také Olivia na sebe hodila šaty a učesala se.

Znovu se posadili ke stolu. Olivia Jimovi nalila whisky, a když do domu vešel Sam Courtney, nebyl již ruměnec na její tváři tak zřetelný jako předtím.

Sam Courtney si, jak se zdálo, ničeho nevšiml.

„U stáda je všechno v pořádku,” zamumlal.

Jim odešel ven. Neviděl úsměv na tváři Sama Courtneyho a pohled, který si Sam vyměnil se svou sestrou.

Lidé na chodnících v Maybell se tvářili odmítavě. Zachmuřeně hleděli na povozy a jezdce, kteří do města přijeli ze severu. Snědé obličeje těch mužů a jejich oděvy jasně svědčili o tom, že patří k pasákům Sama Courtneyho.

Starý štolba honem zavřel vrata své nájemní stáje, když k ní zamířil první jezdec.

Durango to viděl a na tváři se mu objevil úsměv.

Pohlédl na chodníky.

Před saloonem Longhom, jenž se nacházel vedle stanice Wells & Fargo, byli přivázaní tři kovbojští koně. Jinak nic neukazovalo na to, že ve městě jsou muži Big Johna Wagonera.

Zranění Rowdyho Joea Wagonera nebylo nijak vážné. Pravděpodobně už byl dávno na ranči.

Durango viděl na svých mužích, co cítí. Takové to bylo i v údolí Tonto. To, co prožili v Arizoně, je však učinilo tvrdšími. Věděli, že musí vycenit zuby, pokud nechtějí tahat za kratší provaz.

Jeli k obchodu, jenž stál nedaleko na levé straně Main Street. Před ním podřimovali dva koně v postrojích jednoho žebriňáku. Dveře obchodu byly otevřené a ozýval se z nich vysoký ženský hlas.

Durango otočil hlavu. Nalevo od něj se otevřely dveře. Okamžitě poznal blyštící se hvězdu na černém fraku muže, jenž vyšel na verandu. Durango nevěděl, jak se marshal jmenuje. Jim Taggart o přestřelce ve městě moc nemluvil.

Aniž by si všímal muže zákona, jel dál k obchodu a vedle žebriňáku seskočil ze sedla. Uzdu omotal kolem zábradlí.

Cisco Parral přijel s úzkým vozem s plachtou a vysokou nástavbou za žebřiňák tak, že oba koně zůstali stát před chodníkem obchodu otočeni směrem na sever.

Všude před okolními domy stáli lidé.

Durango si koutkem oka všiml, že ze saloonu Longhom vyšli tři kovbojové. Nyní hleděli na ně. Před týdnem byli s Big Johnem Wagonerem na ranči Escalante. Teď sešli po schodech z verandy na Main Street.

Durango dal Ciscovi Parralovi a dalším třem Mexičanům, kteří přijeli na koních, pokyn, aby sesedli.

Mrštně seskočil na chodník a vydal se ke dveřím.

V nich se náhle objevila štíhlá postava.

Durango spatřil mladou blondýnu. Měla na sobě kostkovanou blůzu a těsné džínsy. Klobouk s plochým dýnkem jí visel na stužce na krku. Krátce si ho změřila. Pak její pohled padl na povoz a Mexičany vedle něj. Zachmuřila se.

Durango smekl klobouk.

„Dobrý den, madam,” řekl, „nechala byste mě, prosím, projít dovnitř?”

Ustoupila stranou. Očividně teprve nyní pochopila, že ten muž patří k těm Mexičanům.

Za ní se objevil jeden kovboj. Nesl na rameni pytel mouky. Když spatřil Duranga, úžasem ho pustil. Pytel mu sjel po zádech a tupým žuchnutím dopadl na chodník.

Durango ignoroval to, že kovboj trhnul rukou k revolveru. Prošel kolem něj a zůstal stát před prodejním pultem. Malý obtloustlý muž za ním na něj hleděl kulatýma očima.

Durango vytáhl z kapsy papír a na desce pultu jej urovnal.

„Doufám, že dokážete přečíst mé písmo, pane,” řekl klidným hlasem. „Prosím, zabalte nám tyto věci. Moji muži a já je pak sami naložíme.”

Otočil se. Ten kovboj měl stále niku na pažbě koltu. Jeho tvář byla zkřivená.

„Patří k těm ovčákům, Drummonde!“ zavrčel.

Durango se usmál.

„Jistě, patřím k nim,” řekl. Chtěl projít kolem kovboje ven.

„Poslouchejte, pane…” ozval se plačtivý hlas toho tlouštíka.

Durango se zastavil a otočil se.

„Nějaký problém? Copak neumíte číst?”

Dobře věděl, že obchodník se na ten papír ani nepodíval.

„Já já vám nemůžu nic prodat, pane,” řekl a pokrčil rameny.

Durango chvíli mlčel. Ačkoli hleděl na tlouštíka, neuniklo muž, že kovboj má sto chutí tasit.

„A proč ne?” zeptal se Durango.

„My my nechceme ovce ve Vermillion Bluffs! “ vyhrkl tlouštík.

„Ale? Co máte proti ovcím, pane? Mj^slel jsem, že vedete obchod. Žijeme s přibližně dvěma tucty mužů na Escalante a jak to tak vypadá, tak v budoucnu naše mužstvo ještě zvětšíme. Mohl bychom u vás nakupovat. Nebo vám snad někdo vyhrožoval a zakázal vám prodávat nám zboží?”

Obchodník se otočil.

Ze dveřích se ozval vysoký hlas mladé ženy. „Můžete mu to klidně říct sám, Drummonde! ”

Durango se ohlédl. „Co mi má říct, slečno?”

„Že v Maybellnekoupíte ani hřebík! Jeďte do Steamboat Springs, do Oury nebo do Bitter Creeku. V Maybell vás nechceme!”

„A kdo jeto my?”

„Wagonerové, pane! Měli byste Maybell opustit, než vás a vaše lidi vyženou!”

Durango se usmál. „Vy mě chcete vyhnat z města, slečno?”

„Ona ne. Ale já ano!” vykřikl kovboj.

durango reagoval, teprve když už ten muž měl revolver povytáhnutý z pouzdra. Pohyb jeho pravé ruky byl tak rychlý, že lidské oko to sotva mohlo sledovat. Kovboj ještě zvedl kolt, ale

vtom se Durangovi zablesklo u boku, načež muže něco prudce udeřilo do hrudi. Reflexivně zmáčkl spoušť. Revolver vystřelil. Kulka proletěla těsně kolem Duranga a odštípla dlouhou třísku z pultu.

Mladá žena ječivě vykřikla, když se kovboj zhroutil na podlahu.

Ve dveřích se objevil nějaký muž.

Durango zvedl kolt. Ten muž byl marshal. Měl odhrnuté šosy fraku a pravou rukou svíral pažbu revolveru.

„Pusťte tu zbraň! “ řekl ostře.

Náhle třeskly výstřely na druhé straně ulice.

Marshal se otočil.

Durango se vrhl vpřed, a než muž zákona stihl vytáhnout kolt z pouzdra, praštil jej pažbou do hlavy. Marshal zasténal a skácel se na zem.

Durango jej přeskočil a ocitl se na chodníku.

Výstřely utichly.

Uprostřed ulice ležel jeden kovboj, jenž sténal a svíjel se. Další kovboj vrávoral. Na hrudi se mu rozšiřovala rudá skvrna. V prachu před jeho botami ležel kolt.

Třetí kovboj se neodvažoval pohnout. Ruku měl svěšenou těsně vedle pažby koltu. Silně se mu třásla. Hleděl na Mexičany stojící u povozu s vysokou nástavbou. Drželi v rukou revolvery a pušky a nad hlavami jim stoupal kouř z výstřelů.

„Má ještě někdo něco proti nám?” nahlas se zeptal Durango.

Nikdo mu neodpověděl. Několik lidí se otočilo a zmizelo ve svých domech. K oběma zraněným kovbojům běžel jeden muž s napěchovanou černou taškou.

Durango se otočil a překročil omráčeného marshala.

Mladá žena si klekla vedle kovboje a pak zvedla svou slzami zalitou tvář, když uslyšela Durango vy kroky.

„Vy jste ho zavraždil!” vyhrkla.

„Dávejte si pozor na to, co říkáte, slečno,” odsekl Durango. „On sáhl po zbrani jako první. Mám právo bránit svůj život. Můžete vašemu otci vyřídit, že budeme oplácet stejnou mincí, když na nás někdo zaútočí!” Potom přistoupil k pultu.

Obchodníkovy stékaly po jeho široké tváři krůpěje potu.

„Za půl hodiny bych chtěl ty věci z toho seznamu vidět na chodníku,” řekl Durango chladně. Nato na pult hodil svazek bankovek. „To je tisíc dolarů. Odpočítejte z nich peníze za to zboží a zbytek si nechte pro příště,” Nečekal na odpověď, otočil se a odešel z obchodu podruhé. Té mladé ženě nevěnoval jediný pohled.

Marshal se ještě stále nehýbal.

Kolem Duranga se tam prodral lékař. Vrhl na pistolníka chladný, pohrdavý pohled, ale Durangem to nepohnulo.

Několik mužů odvleklo oba raněné do jednoho domu na druhé straně ulice.

Durango kývl na Cisca Parrala a ostatní Mexičany. Zamířili k saloonu Longhom.

Barman jim nalil whisky, aniž by ho o to Durango musel požádat. V jeho očích však nebyla ani stopa vlídnosti.

Durango se napil whisky.

Proběhlo to přesně tak, jak doufal.

Věřil, že Big John Wagoner vybuchne zlostí, až o událostech v Maybell uslyší. A dozví se to z první ruky, protože ta mladá světlovlasá žena nemohl být nikdo jiný než Kitty Wagonerová, dcera Big Johna Wagonera.

Velká místnost byla osvětlena plameny v krbu.

V hale Wagonerova ranče se nacházelo pět lidí. Big John Wagoner seděl v černém koženém křesle a listoval v jednom časopisu. Naproti němu seděla Kitty a zarytě hleděla do šálku s kávou, který držela v dlaních. Přes jeho okraj občas pohlédla na vysokého, šlachovitého Joela Gallatina. Marshal stál několik kroků od ní. Big

John jej nevyzval, aby se posadil, když dovnitř přišel s Rowdym Joem a předákem Philem Harkerem.

Phil Harker zůstal stát u dveří. Zády se opíral o stěnu a kouřil cigaretu.

Rowdy Joe se červenal. Neklidně chodil po místnosti sem a tam. Nedokázal pochopit, jak tam jeho otec po tom, co se v Maybell stalo, může tak klidně sedět.

Vedle Gallatina se zastavil a vyhrkl: „Tati, oddělali Sladea a poranili Leeho a Owena! Omráčili Gallatina a přinutili Drummonda, aby jim prodal zásoby a střelivo! A ty proti nim nechceš nic podniknout?”

„Kitty byla u toho, Rowdy Joe, “ odvětil rančer. „Slade sáhl po revolveru jako první. A zapomínáš na to, že jsem to nebyl já, kdo Drummondovi zakázal prodávat ovčákům. Tos byl ty. Já jsem ti k tomu svolení nedal.”

Kitty postavila svůj šálek na stůl.

„To je všechno pravda, tati,” řekla. „Ale ten Durango chtěl od začátku Sladea vyprovokovat. Myslím, že přijeli do Maybell proto, aby vyvolali přestřelku.”

Big John sklonil časopis a přikývl.

„To si myslím i já, Kitty. A právě to je důvod, proč nic nepodniknu. Courtney asi čeká, že ztratím nervy.”

Rowdy Joe udělal jeden krok směrem k němu a sykl: „Znamená to, že Sladeovu smrt ponecháš nepotrestanou?”

„Gallatine, co má zákon proti tohiu Durangovi?” zeptal se rančer.

„Hm,“ zabručel marshal. „Jestli slečna Kitty,bude trvat na své výpovědi, nemůžu proti němu udělat nic. Ale byly by ještě jiné možnosti… “

„Chcete, abych lhala?” ostře se otázala Kitty.

Gallatin se usmál a pokrčil rameny.

„Tak dost,” řekl Big John. „Nebude se podnikat nic. Počkáme, co Courtneyho napadne dál. V příštích čtrnácti dnech se v Maybell nesmíš ukázat, Joe. Hranice s Escalante budou teď hlídány ještě pečlivěji. A nebude se střílet bez mého výslovného příkazu, jasné?”

Rowdy Joe Wagoner hleděl na svého otce s otevřenými ústy.

„Ty se chceš před nimi takto ponížit, tati?” zavrčel. „Můj Bože, těch pár Mexikánů zadupeme do země, když dáš svým mužům pokyn, aby vyjeli! Naženeme Samovi Courtneymu takový strach, že ti Escalante nechá za pakatel!”

„Slyšels, co jsem řekl,” zamumlal rančer a opět zvedl časopis.

Rowdy Joe věděl, že tím je hovor u konce. Vztekle se otočil, dal Joelu Gallatinovi levou rukou známem a nakvašeně přišel ke dveřím, u nichž stál Harker.

Phil Harker čekal, jestli pro něj nemá nějaké příkazy. Když Big John nezvedl hlavu, opustil dům i on.

Kitty zamyšleně pohlédla na svého otce.

Byla udivená.

Big John byl impulzivní muž. Po těch událostech v Maybell čekala, že své muže vyžene do sedel a vyrazí na Escalante, aby Sama Courtneyho a jeho pasáky z Vermillion Bluffs vyhnal.

Big John zvedl hlavu.

„Máš něco, Kitty?” zeptal se.

„Ne. Jenom se divím, tati, že zůstáváš tak klidný. Teď víme, že Sam Courtney není ten mírumilovný člověk, za kterého se vydává. Proč mu dáváš možnost, aby se na Escalante pevně usadil?”

Big John na ni pohlédl.

„Ten Taggart mi dělá starosti, Kitty,” odvětil. „Už několikrát jsem měl co do činění s Texasany, děvče. Jim Taggart je drsný muž. Dal Courtneymu své slovo. Courtney ho musel podvést, protože nevěřím, že by Taggart jinak jezdil pro chovatele ovcí.”

„Nemohli bychom si s ním promluvit a přesvědčit ho, aby bojoval na naší straně?”

Big John Wagoner si ji zamyšleně prohlédl. Neuniklo mu, že zrudla, když padlo jméno Taggart.

„Taggart není člověk, který by porušil svůj slib,M zamumlal. „Ani kdyby to mělo znamenat jeho záhubu. Za necelé dva týdny bude toho slibu zproštěn. Do té doby budeme vědět víc.M

„Ale nevyloží si Courtney tvou zdrženlivost špatné a nepřejde do útoku, když se nebudeš bránit?”

„Jestli to udělá, pocítí, že ještě mám zuby, děvče. A navíc pak spáchá bezpráví. Musíme čekat, Kitty. Věř mi, vím, co dělám.”

Kitty přikývla. Věděla, že se toho od Big Johna víc nedozví. Pomyslela na toho vysokého Texasana, s nímž se srazila před obchodem v Maybell, a na tvářích se jí objevil ruměnec. Prudce se zvedla a šla ke schodům, jež vedly k jejímu pokoji. Nevěděla, proč ji tak hněvala myšlenka, že Jim Taggart žije na jednom ranči s tou černovlasou sestrou Sama Courtneyho.

Rowdy Joe Wagoner několik mil doprovázel marshala Gallatina po cestě do Maybell.

Joel Gallatin uvažoval. Neprobíhalo to tak, jak by si přál. Starý lev Wagoner jako by ztratil kuráž. Dřív by na Sama Courtneyho a ranč Escalante vyrazil jak býk proti červenému suknu.

Věděl, že Alex Trout bude zuřit.

Zatím šlo všechno jako po másle. Mohli plundrovat ranč Escalante starého Aarona McGilla, aniž by narazili na odpor. Big John Wagoner nemínil sousedy proti banditům podpořit. Jenom čekal, až McGill přijde na mizinu a potom bude přinucen Escalante prodat. Ta propast na planině s velkým jezerem byla už dlouhé roky Big J ohňovým snem. Tu vodu sice za sucha používal, ale rozčilovalo ho, že nepatří jemu, že je odkázán na McGillovu toleranci.

Potom však pusté pastviny Escalante osiřely a bandité Alexe Trouta se vrhli na ostatní rančery.

Big John Wagoner běsnil, když mu bylo uloupeno první stádo. Pronásledoval desperáty s mužstvem dvaceti kovbojů více než týden, ale nenalezli ani uloupený dobytek, který byl hnán přes pozemky ranče Escalante, ani jediného lupiče, jehož by mohli pověsit.

Teď Big John pochopil, že zdravý ranč Escalante byl ochranou pro jeho pastviny a stáda. Ale už bylo pozdě. Aaron McGill již neměl mužstvo, jež by bandity mohlo zastavit.

Desperáti stále řádili. Jako by měli šestý smysl, vždycky udeřili tam, kde stáda nebyla právě hlídána.

Joel Gallatin se usmál a pohlédl na Rowdyho Joea Wagonera.

Rowdy Joe žil celý život ve stínu svého otce. Neustále se pokoušel ho napodobovat, ale nikdy se mu to nedařilo. V průběhu let se svému otci odcizil. Byl víc v Maybell než na ranči a výčitky Big Johna a Kitty ho v jeho odporu ještě utvrzovali.

Joel Gallatin nebyl v Maybell marshalem dlouho. Před dvěma lety v saloonu Longhorn zastřelil dva bandity, kteří terorizovali občany města. Nabídli mu hvězdu a Gallatin instinktivně souhlasil.

Při myšlence na ty doby se usmál. Přišel tenkrát do města proto, aby sondoval terén pro Alexe Trouta.

Třout byl Gallatinovým novým džobem nadšen. Jako marshal totiž mohl dostávat informace z první ruky a včas varovat Troutovy bandity, kdyby jim hořela půda pod nohama.

Gallatin dokonce několikrát vedl oddíl mužů z města a naoko pátral po banditech. Samozřejmě z toho nikdy nic nebylo. Jen jednou, když s nimi jel starý Utah Aarona McGilla a sledoval Troutovy stopy, to pro bandity bylo nebezpečné. Trout však zastřelil jednoho muže z oddílu a Gallatin se vrátil do Maybell, aby nebyli ohroženi i ostatní muži.

Gallatin pak začal pozorovat Rowdyho Joea Wagonera. Cítil, že rančerský synek je labilní. Jeho přátelství s prostitutkami Marilee 0’Mearaovou v Maybell a Sally Cannonovou v Oury ho stálo víc dolarů, než mu starý Wagoner platil za jeho práci.

Alex Trout poslal na Gallatinovu radu do Maybell jednoho muže, který se tam měl na Rowdyho Joea pověsit. Tullymu Skinnerovi se podařilo vyhrát na Rowdym Joeovi několik set dolarů v pokeru. Pak už byl jen malý krůček od propasti. Tully se ani nemusel moc snažit, aby Rowdyho Joea přiměl ke spolupráci na loupežích dobytka. Poněvadž se jednalo o McGilIův dobytek, namlouval si Rowdy Joe, že jedná v zájmu Wagonerova ranče.

Rowdy Joe měl náhle hromadu peněz.

Tully Skinner mu jich většinu vzal v pokeru a zbytek utratil Rowdy Joe s Marilee 0’Mearaovou a Sally Cannonovou.

Když byly pastviny ranče Escalante vydrancovány, nebylo již pro Rowdyho Joea návratu. Potřeboval peníze. Vždycky si našel nějakou omluvu. Vždyť se měl jednoho dne stát majitelem jejich ranče. Takže to vlastně byl jeho dobytek, který s Troutovými bandity loupili na pastvinách jeho otce.

Přesto Joel Gallatin zřetelně cítil, že mladík se změnil od té doby, co to s Wagonerovým rančem šlo z kopce.

Marilee 0’Mearaová mu vyprávěla, že Rowdy Joe začal být lakotný. Už skoro ani nehrál poker s Tullym Skinnerem. Joel Gallatin, jenž dal Rowdymu Joeovi již po prvních přepadeních najevo, že spolupracuje s Alexem Troutem, tomu mladíkovi přestal důvěřovat. Rowdy Joe Wagoner, který už nevyhazoval peníze z okna, ale šetřil je, se mu nezdál.

Rowdyho Joeův hlas jej vytrhl z jeho myšlenek.

„Trout se v příštích týdnech bude muset držet zpátky, Joeli,” řekl rančerský synek. „Znám starého. Něco má za lubem, jinak by Sama Courtneyho už dávno vyhnal z kraje.“

Gallatin si ho změřil zkoumavým pohledem.

Ten mladík si stále ještě nevšiml, že Alexi Troutovi jde o víc než o těch pár krav, které v posledních letech uloupili.

Trout byl ve věku, kdy člověk začínal myslet na budoucnost. Věřil, že tady ve Vermillion Bluffs konečně nalezl to správné místo, na němž byl mohl v klidu a blahobytu prožít zbytek života.

Od Tullyho Skinnera Joel Gallatin věděl, že příchod chovatele ovcí Sama Courtneyho se Alexi Troutovi hodí do karet. Potřebovali teď jen vyprovokovat spor mezi Courtneym a Wagonerem a pak by byl Trout tím třetím vzadu, který by se smál.

„Měli bychom tvému otci pomoct, než se Courtney usadí a začne dělat vašemu ranči problémy, “ řekl Gallatin. „Pošlu někoho k Troutovi. Mohli bychom provokovat Courtneyho tak dlouho, až ztratí nervy. “

Rowdy Joe zavrtěl hlavou.

„Starý není hloupý. A beztak mám mnohdy pocit, že mě prohlédl. Ptá se, jak to, že bandité vždycky vědí, která stáda jsou nehlídaná. Ne, Gallatine. Musíme Trouta vynechat ze hry. Starý by mě zabil, kdyby se dozvěděl, že jsem jedna ruka s bandity. Kromě toho je nenávidí tak, že by se spíš spojil s Courtneym než s nimi.”

Joel Gallatin pokrčil rameny.

„Nechrne na Troutovi, co udělá. Pošlu k němu jednoho muže. Až něco zjistím, hned ti dám vědět.” Gallatin zastavil svého koně. „Raději bys měl jet zpátky na ranč, Rowdy Joe.”

Rowdy Joe Wagoner přikývl. Beze slova otočil svého palomina a vydal se po stopě, kterou po sobě ve vysoké trávě na břehu Yampah River zanechali.

Rowdy Joe měl vyschlá ústa. Ležel na břiše za Cap Butte a cítil pod sebou teplou skálu. Jeho pohled byl upřen na Vermillion Valley, jež bylo zaplaveno ovcemi.

Zřetelně viděl oba Mexičany, kteří se zdržovali poblíž povozu. K nebi stoupal tenký sloupec kouře.

Rowdy Joe sáhl po pušce.

Viděl obláček prachu, jenž stoupal nad jedním hřebenem jen dvě sta yardů od něj.

V následujícím okamžiku se tam objevil tucet jezdců.

Ačkoli to bylo daleko, poznal v jejich čele Barta Lawsona, který jel na svém pintovi s bílými kopyty. Lawson držel v pravé ruce pušku.

Pak jí zamával a jezdci pobodli své koně ostruhami.

Oba Mexičané u povozu sebou trhli.

Otočili se, přiběhli k vozu a sáhli po puškách.

Třeskly výstřely. Jeden Mexičan chraplavě vykřikl a zavrávoral, načež vedle vozu klesl na kolena. Nebyl však zraněn tak těžce, že by nebyl schopen boje. Se zkřivenou tváří zvedl pušku a začal střílet na blížící se jezdce.

Druhý muž se kryl za povozem.

Jeho střelba byla přesnější než rány jeho zraněného kamaráda. Jeden z jezdců rozhodil rukama a s výkřikem se skácel ze sedla.

Jezdci se rozjeli na všechny strany.

Rowdy Joe slyšel ječivý hlas Barta Lawsona.

Muž za povozem dostal dalšího z jezdců.

Rowdy Joe zatnul zuby tak silně, že ho zabolela čelist. Měl toho střelce na mušce. Přestal dýchat a pak to zmáčkl.

Na okamžik neviděl kvůli kouři z výstřelu. Když se však šedý obláček rozplynul, viděl, že Mexičan leží s rozhozenýma rukama na zemi za povozem.

Jezdci bez ustání stříleli.

Bart Lawson dorazil k povozu a ze sedla střelil z revolveru na raněného Mexičana, jenž se bezvládně zhroutil. Potom se již nehýbal.

Lawson pohlédl ke Cap Butte.

Rowdy Joe byl bledý, když vstal. Dal Lawsonovi znamení a ten otočil svého pinta. Chraplavým hlasem začal banditům udílet pokyny.

Jezdci se rozjeli k ovcím.

Rowdy Joe si myslel, že Lawson chce ta zvířata nechat postřílet, jenže bandité je hnali pryč.

Po chvíli ale Rowdy Joe pochopil, co má Lawson za lubem. Na konci Vermillion Valley byla zhruba šedesát stop hluboká rokle.

Rowdy Joe Wagoner chvíli hleděl do údolí, aby se pak vydal ke svému palominovi.

Vyšvihl se a náhle uslyšel štěkot psa. Ozvalo se několik výstřelů a on viděl, jak se pes převalil a zůstal nehybně ležet mezi drny.

Stádo se blížilo k propasti.

Rowdy Joe odhadoval, že ve Vermillion Halley se páslo mezi pěti sty až tisícem ovcí. Chtčl otočit koně a jet zpátky na ranč svého otce, jenže cosi ho zadrželo a přimělo, aby přihlížel, jak se ovce řítí do záhuby.

První zvířata již zmizela ve strži.

Rowdy Joe měl pocit, že slyší jejich křik. Přeběhl mu mráz po zádech.

Jeden z jezdců dole u stáda náhle prudce otočil svého koně. Vykřikl něco, čemu Rowdy Joe nemohl rozumět, a ukázal podél Cap Butte na sever.

Rowdy Joe se ohlédl.

Trhnul sebou, když spatřil půl tuctu jezdců.

Šlo o muže Sama Courtneyho, o tom nemohlo být pochyb.

Třeskly výstřely.

Rowdy Joe slyšel křik Barta Lawsona. Několik desperátů otočilo své koně a vyrazilo k jedné jeskyni. V ní seskákaU z koní. O někoiik vteřin později již leželi v úkrytu a stříleli na jezdce, kteří cválali k nim.

Jeden z pasáků ovcí byl jakoby neviditelnou pěstí sražen ze sedla. Ostatní otočili své koně a rozjeli se do všech směrů.

Rowdy Joe se probral z úžasu, teprve když se jedna z kulek odrazila od skály nedaleko od něj.

Viděl, že jeden z pasáků ovcí jede k němu. Byl přitisknut k hřívě svého koně. Kulky desperátů se mu vyhýbaly.

Rowdy Joe vykřikl a prudce otočil palomina.

Byl ohlušen střelbou.

Pryč! To bylo to jediné, na co dokázal myslet.

Pasáci ovcí nesměli vědět, že byl poblíž Vermillion Valley. Kdyby se o tom dozvěděl Big John, výprask by ho neminul.

Palomino vyrazil.

Teprve když Rowdy Joe přijel do mělkého korvta Vermillion Creeku, otočil se v sedle.

A vyděsil se.

Ten pasák ovcí ho doháněl.

Rowdy Joe vytřeštil oči. Viděl, že ten jezdec na hnědém koni není oblečen jako pasák ovcí. V tom okamžiku pochopil, kdo to je.

Taggart!

V prvním impulsu chtěl palomina zastavit, vytáhnout ze sedlového pouzdra winchestrovku a vystřelit na Taggarta. Zmocnila se ho však panika a pobodl koně ostruhami do slabin. Na tváři se mu leskly krůpěje potu. Ozvěna výstřelů rozléhající se na svazích Cap Butte pomalu slábla.

Jel k jedné úžlabině. Při myšlence na Taggarta se mu zježily chlupy. Věděl, že ten muž s ním nebude mít slitování a bez milosti si ho podá…

Jim Taggart a jeho muži se na ranči nudili. Přitom tam byla spousta práce s opravami zpustlého ranče. Sam Courtney však nechtěl, aby to jeho lelkující muži dělali.

Jim hned pochopil, že se muselo něco stát, když se Durango vrátil z Maybell.

Slyšel Courtneyho a Durangův smích ozývající se z domu.

Olivia Courtneyová se držela zpátky. Vypadalo to, že se obává Durangovy žárlivosti. Jimovi však neuniklo, že se jí jejich hrátky během Durangovy nepřítomnosti líbily.

Lonnie Gaines se zotavoval. Už mohl znovu jezdit. Tuscaloosa byl oproti tomu stále zachmuřenější. Cítil se na Escalante jako zajatec, a kdyby mu Jim Taggart nepřipomněl, že dali Samovi Courtneymu své slovo, pravděpodobně by zmizel.

Uplynul více než týden.

Jim Taggart cítil, že ho Durango pozoruje. Připadalo mu to, že instinktivně poznal, co se na ranči dělo za jeho nepřítomnosti.

Durango a Sam Courtney často sedávali v domě. Byli nervózní. Očividně čekali, že Big John Wagoner proti nim něco podnikne.

Jim Taggart s tím také počítal. Starý lev však byl, jak se zdálo, dost chytrý na to, aby se nepouštěl se Samem Courtneym do otevřeného boje.

Courtney vlastně musel být rád, že to tak je.

Courtneyho muži byli pod tlakem. Většina z nich se téměř stále zdržovala na ranči, namísto aby hlídali stáda.

Jim si chtěl několikrát vyjet, aby viděl, zda Courtney opravdu své ovce drží daleko od hranic Wagonerových pastvin. Courtney ho však nepustil z ranče. Nedal sice Jimovi žádné pokyny, ale Jim cítil, že Mexičané by ho zadrželi násilím, kdyby jednal proti Courtneyho vůli.

Za pět dnů měl jejich slib vypršet.

Neklid na Escalante narůstal. Durango a Sam Courtney skoro pořád seděli spolu. Jim cítil, že se k něčemu schyluje.

Večer, když většina Mexičanů šla spát, přišla k Jimu Taggartovi do ohrady Olivia Courtneyová. Jim právě napájel svého hnědáka.

Sundal ruku z pažby pcaeemakeru, když ji poznal. Přistoupila k němu. Voněla svým těžkým parfémem a on náhle ucítil její ňadra na svém nadloktí. Rychle oddechovala.

„Ahoj, Jime,” řekla.

Zarazil se.

„Durango je v domě,” zamumlal.

Pohlédla mu do očí.

„Je opilý,” poznamenala. „Proč mě neobejmeš? Celý den po tobě toužím.”

Jim Taggart přemýšlel o sobě. Teď už vlastně ani nechápal, proč se tenkrát nechal strhnout. Olivia Courtneyová ho nyní nechávala naprosto chladným.

„Byly by jen problémy, Olivie,” prohodil. „Tvůj bratr má určité jiné starosti než řešit spory mezi tvými milenci.”

V jejích černých očích se zajiskřilo.

„Copak nejsem hodna malého rizika?” otázala se hrdelním hlasem.

„Tvůj bratr Duranga potřebuje,” odvětil Jim.

Zvedla obočí a pak se na její krásné, ovšem nafoukané tváři mihl úsměv.

„Jsi celkem sebevědomý, Jime. Vážně si myslíš, že na Duranga s koltem

máš?”

Jim pokrčil rameny.

„Nechci to zjistit,” tiše řekl. „Zapět dnů uplyne náš čas. Pak odjedeme. Olivie. Měli bychom zapomenout na to, co se stalo, a nevyvolávat zbytečné problémy.”

Rozčílila se. To bylo vidět na výrazu její tváře. Očividně věřila, že si ho dokáže omotat kolem prstu. Jiskry v jejích panenkách ho varovaly. Odmítl ji a Olivia Courtneyová nebyla žena, která by to dokázala snést. Nakvašeně se otočila a energickými kroky odešla.

Jim Taggart na ni chvíli hleděl. Potom se sklonil, aby zvedl vědro, jež hnědák vypil.

V tom okamžiku si všiml stínu u plotu ohrady.

Jim se pomalu narovnal. Pravou ruku měl těsně nad pažbou remingtonu.

Ve svitu hvězd na něj hleděla Durangova snědá tvář. Jeho světlé vlasy se v tom svitu stříbrošedě leskly. Stál tam lehce přikrčen.

„Ahoj, Durango,” řekl Jim a šel k němu s vědrem v levé ruce.

Pistolník se nepohnul.

Jim Taggart přišel až na tři kroky. Z Duranga to táhlo. Byl namol.

„Viděl jsem ji, Taggarte! “ ztěžka vyhrkl.

„Slečnu Courtneyovou?” chladně se otázal Jim. „Ano, trochu jsme se bavili.”

Durango ztěžka oddechoval.

„Nesnaž se mi něco namluvit, Taggarte! Sam si myslí, že tě potřebuje! To je jediný důvod, proč ještě žiješ, sakra! Možná se to brzy změní.”

Jim Taggart se pousmál. Věděl, že Durango je příliš opilý na to, aby mu mohl být nebezpečný.

„Co vlastně Courtney chce, Durango?” tiše se zeptal. „Už nevěřím, že si chce užívat klidu Vermillion Bluffs.”

Durango se usmál.

„Ze mě nic nevytáhneš, Taggarte,” žvatlal. „Tak opilý, jak si myslíš, nejsem.”

„Copak existuje něco, co bych z tebe mohl vytáhnout, Durango? Jste zatraceně neklidní. Přitom vás Big John Wagoner nechává na pokoji.”

Pistolník chtěl něco odpovědět. V tom okamžiku se však objevil na rohu domu nějaký muž.

Jim poznal Sama Courtneyho. Rančer k nim přišel a chytil Duranga za ruku. Pohlédl na Jima a v jeho tváři se objevil křečovitý úsměv.

„Hodně toho vypil, Taggarte,” řekl. „To čekání nás všechny znervózňuje.“

„Na co čekáte?” zeptal se Jim.

Courtney se přestal usmívat.

„Mám své zkušenosti, Taggarte. Je to klid před bouří. Big John Wagoner není muž, za kterého ho možná považujete. Já se v lidech vyznám. Chce nás jen ukolébat. Udeří, až s tím už nikdo z nás nebude počítat. Už jsme to několikrát zažili. Proto jsou moji muži neklidní.”

„Proč je potom nepošlete ke stádům? Ta zvířata mají větší cenu než tyto boudy. Jestli si ve Vermillion Bluffs vybojujete své místo, stejně si budete muset postavit nový ranč, Courtney.“

V rančerově pohledu se objevil číhávý výraz.

„Možná máte pravdu, Taggarte. Chápu, že se vám nelíbí trávit dny na ranči nicneděláním. Zítra vás s několika svými muži vyšlu ke stádům.“ Obrátil se a odvedl Duranga s sebou.

Jim Taggart hleděl za nimi, dokud nezmizeli v domě. Jeho temná předtucha byla stále silnější. O sympatiích, které kdysi k Samu Courtneymu pociťoval, se již nedalo mluvit. Zřetelně cítil. že ten muž se celou dobu přetvařoval.

Sam Courtney byl muž bez zábran, který šel přes mrtvoly, aby dosáhl svého cíle.

Jenže co bylo jeho cílem?

Jim Taggart pohlédl na Luise Guzmana. Pět Mexičanů, kteří s ním jeli k Vermillion Creeku, ty výstřely slyšelo také. Zněly tlumeně a musely padnout v údolí za hřebenem, který se táhl před nimi. V tom údolí se nacházelo jedno z Courtneyho stád.

Luis Guzman pobídl svého koně chraplavým výkřikem.

Též Jim Taggart a ostatní muži vyrazili.

Jim by jel rád s Tuscaloosou a Lonniem Gainesem, jenže Sam Courtney je rozdělil do tří různých skupin. Jaký smysl to mělo, Jim nevěděl.

Teď na to nemyslel.

Vermillion Valley, ve kterém se páslo stádo ovcí, leželo uprostřed území ranče Escalante. Pokud bylo napadeno, znamenalo to, že Big John Wagoner se rozhodl s ovcemi zatočit.

Dorazili na ten hřeben a Luis Guzman vykřikl.

Též Jim na první pohled poznal, co se stalo. Spatřil povoz s plachtou a před ním a vedle něj těla obou Mexičanů.

Houf zhruba deseti mužů hnal stádo ovcí k okraji jedné rokle. Jim Taggart viděl, jak zvířata padají do propasti. Jejich vyděšený křik byl slyšet i přes výstřely.

Luis Guzman cosi zvolal Španělsky.

Jezdci pobodli koně ostruhami do slabin a vyrazili k mužům, kteří hnali jejich ovce vstříc zkáze.

Jim zůstal kousek zpátky. Viděl, jak jeden z mužů u ovcí odhalil cválající Mexičany. Varoval své kumpány, několik z nich otočilo svá zvířata a začalo střílet. Jeden z Mexičanů byl zasažen kulkou a zřítil se ze sedla.

Jim držel v rukou winchestrovku, jenže ti jezdci zmizeli v jakési jeskyni a seskákali ze sedel.

Koutkem oka náhle zahlédl jezdce stojícího vedle skály na jednom kopci nalevo od sebe. Ta skála měla tvar kulaté koruny klobouku. Jezdec nasedl na světlého koně a pohlédl do údolí.

Jim na něj vypálil. Viděl, že kulka se odrazila od skály několik yardů od něj. Jezdec otočil zvíře a pobodl ho do slabin.

Jim obrátil svého hnědáka a vyrazil do kopce. Muži v úžlabině jej ostřelovali, ale kulky její míjely, protože byl přitisknut k hřívě svého hnědáka.

Jezdec zmizel za skálou.

Za Jimem třeskly výstřely z pušek. Nahoře na hřebeni se Jim ještě jednou krátce otočil. Sevřel rty.

Nikdo z Mexičanů již neseděl v sedle svého koně. Pouze na dvou místech stoupaly obláčky dýmu. Jezdci u ovcí také otočili svá zvířata a obloukem nyní jeli k zoufale bojujícím Mexičanům.

Jim Taggart věděl, že jim už nemůže pomoct. Kdyby sjel do údolí, oddělali by ti chlápci i jeho.

Pobídl hnědáka a vyjel za oblakem prachu, jenž se táhl za prchajícím jezdcem.

Brzy ho začal dohánět.

Jim viděl, že jezdec před ním míří ke korytu Vermillion Creeku. Zastavil svého koně a otočil se.

Jima polilo horko.

Ten muž nebyl nikdo jiný než Rowdy Joe Wagoner!

Jim pobídl hnědáka k ještě rychlejšímu tempu. Rowdy Joe chraplavě vykřikl a pobodl svého hřebce ostruhami do slabin. Přitisknut k hřívě svého palomina ujížděl k úžlabině mezi kopci.

Jimův hnědák ještě přidal. Jim musel zabránit tomu, aby rančerský syn dorazil do úkrytu, z něhož by na něj mohl střílet.

V tom okamžiku se palominovi Rowdyho Joea podlomily přední nohy a v plném běhu se zřítil na zem. Rowdy Joe Wagoner byl katapultován ze sedla. Tvrdě dopadl na písčitou zem, a než se vzpamatoval, seskočil Jim Taggart vedle něj z koně. Sklonil se k němu a vytáhl mu revolver z pouzdra.

Palomino tiše řehtal. Už znovu stál, avšak měl zvednutou levou přední nohu. Očividně si ji vyvrtl.

Rowdy Joe ztěžka oddechoval. Jeho světle modré oči plály. Chvíli to vypadalo, jako by se chtěl na Jima vrhnout, jenže potom se jeho odpor zlomil.

Ozvalo se ještě několik výstřelů, načež se rozhostilo ticho.

Jimův obličej se podobal kamenné masce.

„To byla vražda, Wagonere!u chraplavě vyhrkl. „Za to tě pověsí!M

„Já s tím nemám nic společného!“ vykřikl Rowdy Joe. „Jenom jsem náhodou pozoroval, jak ti bandité přepadli to stádo ovcí! “

„Bandité?“ Jim byl překvapený. „To nejsou lidé tvého otce?“

Rowdy Joe energicky zavrtěl hlavou.

Jim od něj pomalu ustoupil k palominovi, jenž rozrušeně odfrkoval. Vytáhl Rowdymu Joeovi winchestrovku ze sedlového pouzdra. Ani nemusel čichat k její hlavni, aby poznal, že se z ní střílelo.

„Bandité,“ pohrdavě řekl. „Ví tvůj otec o tom, že ses spolčil s bandity?“

Rowdy Joe Wagoner zbledl. Vtáhl hlavu mezi ramena a sklonil ji.

„Ví o tom Big John?” naléhal Jim.

Rowdy Joe neřekl ani slovo. Seděl tam, jako by čekal, že mu Jim Taggart vpálí kulku do hlavy.

Jim pochopil, že rančerský synek mu neodpoví. Věděl však také, že Big John Wagoner o tom nic netuší. Rowdy Joe Wagoner musel jednat na vlastní pěst. To, že se spojil s desperáty, svědčilo o mnohém. Očividně na ně měl kontakt už dřív a to znamenalo, že jim pomáhal okrádat vlastní ranč.

Jim vytáhl ze zásobníku winchestrovky všechny náboje, načež takto zneškodnil i kolt Rowdyho Joea. Obě zbraně hodil do prachu vedle palomina.

Rowdy Joe Wagoner zvedl hlavu a nevěřícně na něj pohlédl.

„Jeď zpátky a pokus se dát do pořádku, cos natropil,“ procedil Jim mezi zuby. „Modli se k Bohu, aby tato přestřelka nerozpoutala válku mezi vámi a Escalantem, protože potom by se tvůj otec dozvěděl, co se tady stalo. “ Vyšvihl se do sedla a otočil hnědáka. O několik vteřin později již po něm zůstal jen oblak prachu.

Když se Jim po chvíli otočil, dřepěl Rowdy Joe Wagoner v písku a nehýbal se.

Jimu Taggartovi jel z ranče Escalante naproti houf jezdců, když s povozem s plachtou vjel ze strmé stezky na planinu.

Za vozem bylo přivázáno osm koní a mezi nimi i jeho hnědák.

Jim měl tvrdý výraz ve tváři.

Dokázal si představit, co Sam Courtney, Durango a ostatní budou cítit, až uvidí svých sedm mrtvých druhů.

Sam Courtney se jen utvrdí ve své nedůvěře vůči Big Johnu Wagonerovi. Nebude věřit tomu, že to byli bandité. Navíc jestli mu Jim řekne, že poblíž místa přepadem byl Rowdy Joe Wagoner.

Jim Taggart se rozhodl, že o Rowdym Joeovi bude mlčet, aby nepřiléval oleje do ohně.

Durango a Cisco Parral zastavili své koně vedle povozu. Parral jel k zadní části vozu, sklonil se a pohlédl do vozu. Z jeho úst se vydral hrdelní výkřik. Když se vrátil ke kozlíku vozu, byl bledý ja třtina.

„Mrtví. Všichni mrtví,” hlesl.

Durangovi se zajiskřilo v očích. Jinak ale nehnul ani brvou. V jeho obličeji nebyla ani stopa soucitu s mrtvými Mexičany. Skoro to vypadalo, jako by se stalo něco, na co ten pistolník už dlouho čekal.

Jim Taggart napočítal téměř třicet mužů, když s vozem přijel na dvůr ranče.

Tuscaloosa a Lonnie Gaines se již ze své jízdy dávno vrátili. Stáli poblíž vrat stáje a vypadali ustaraně.

Jim slezl z kozlíku povozu a prodral se mezi vyděšenými Mexičany. Koutkem oka si všiml, že Tuscaloosa přisel k jeho hnědákovi a odvázal jeho uzdu z lana, které Jim připevnil k zadní části povozu.

Jim kráčel k verandě domu.

Stáli tam Sam Courtney a jeho sestra Olivia. Rančer měl ruku položenou na pažbě koltu. V jeho opálené tváři se zračil triumf. Courtney se ani nesnažil zakrývat své pocity.

„Věděl jsem to, Taggarte,“ řekl hrdelním hlasem. „Byla to jen otázka času, kdy udeří. Teď za to zaplatí. Každou kulku jim vrátím třikrát.”

Jim zavrtěl hlavou. „Nevěřím, že to byl Wagoner,” řekl. Sam Courtney pozvedl obočí. „Kdo by to měl teda být?”

„Neviděl jsem tam nikoho z Wagonerových jezdců. Byli to poměrně divocí chlápci. Dokážu si představit, že patří k těm banditům, kteří zruinovali vašeho strýce.”

„Proč by bandité zabíjeli mé lidi?”

„Jednou jste to řekl sám, Courtney. Nikdy by bez vašeho dovolení nemohli jezdit po pozemcích ranče Escalante. Ti desperáti ale potřebují cestu na sever. Možná chtějí Escalante a Wagonerův ranč poštvat proti sobě, aby měli volné pole.M

Sam Courtney vztekle pohlédl na Jima Taggarta. Ta slova se mu nelíbila. Nehodila se mu do krámu.

„To jsou jenom mlhavé domněnky, Taggarte. Ne, nebudu nic riskovat. Zítra ráno pojedu se svými lidmi a s vámi do Maybeíl. Dám všem jednou pro vždy jasně najevo, že se mnou si nikdo nesmí zahrávat. Jestli Big John Wagoner chce válku, má ji mít.”

„Mohl bych jet za ním a promluvit s ním, Courtney.“

„Ne!” zvolal Sam Courtney. „Dal jste mi své slovo, Taggarte! Chci, abyste byl po mém boku, až se postavíme Big Johnu Wagonerovi! “

Jim Taggart sevřel rty. Teď se stalo to, čeho se obával. Za čtyři dny měl jeho slib přestat platit. Proklínal ty desperáty, kteří museli udeřit jako naschvál právě teď.

Když se otočil, spatřil v Courtneyho tváři triumfální výraz. Smrt sedmi jeho mužů jím vůbec neotřásla.

Jim Taggart v tom okamžiku pochopil, že dal své slovo ďáblu.

Rowdy Joe Wagoner přišel k sobě, teprve když spatřil ty jezdce. V jejich čele poznal kovboje Orina Reida, jenž s několika muži hlídal hranici s pozemky ranče Escalante.

Reid zrudl, když zastavil koně před Rowdym Joem.

„Kde ses tu vzal?” otázal se zadýchaným hlasem. „Big John nám zakázal jezdit na pozemky Escalante!”

Rowdy Joe se narovnal v sedle palomina.

„Něco se stalo,” řekl chraplavým hlasem. „Bandité nahnali jedno z Courtneyho stád do rokle ve Vermillion Valley. Došlo k přestřelce. Myslím, že několik těch pasáků při tom zheblo. Sam Courtney z toho obviní nás. Jeďte na ranč a povězte o tom Big Johnovi. Vezměte si s sebou všechny muže. Sam Courtney s tou svou smečkou asi pojede do Maybell. “

Rowdy Joe pobodl palomina, jehož noha již na tom byla lépe, ostruhami do slabin. Hřebec vyrazil.

„Hej, kam chceš jet?“ zvolal Orin Reid. „Nechceš s námi jet na ranč?“

Rowdy Joe zavrtěl hlavou. „Pojedu do Maybell a budu tam na vás čekat,“ odvětil přidušeně. „Musím tam ještě něco vyřídit.u

Kovboj na něj hleděl s otevřenými ústy. To však již Rowdy Joe neviděl. A neslyšel ani, jak Orin Reid na své muže křičí, co mají dělat. O minutu později se kavalkáda vydala směrem k Wagonerovu ranči.

Rowdymu Joeu Wagonerovi se hlavou honily pochmurné myšlenky.

Vůbec poprvé si uvědomil, co všechno v uplynulých měsících napáchal.

Stal se špinavým banditou. Nebyl lepší než ta sebranka, která jezdila pro Alexe Trouta. Už dlouho si uvědomoval, že ta cesta vede do záhuby. Neviděl však žádnou možnost, jak se dostat z šikmé plochy, na které se ocitl.

Peníze z posledního lupu již nerozházel. Tully Skinner ho už nemohl přemlouvat, aby si s ním zahrál poker a Marilee 0’Mearaová jej nazvala skrblíkem, protože jí nedal žádný drahý dárek.

Ač si však Rowdy Joe lámal hlavu sebevíc, nenalezl žádné východisko. Nedalo se vyhnout tomu, že jeho role v té špinavé hře vyjde na světlo. Bylo jisté, že někdo ze zlodějů dobytka bude mluvit, až ho chytí.

A pak tu byl ještě Joel Gallatin.

Marshal měl ovšem sám smyčku kolem krku. Big John by ho bez milosti pověsil, kdyby věděl, co je zač. A předtím by s sebou Gallatin strhl do propasti i jeho, Rowdyho Joea.

To znamenalo jediné: Joel Gallatin musel zemřít!

Rowdy Joe věděl, že to je jediná možnost, kterou má.

Napjal ramena a instinktivně položil dlaň na pažbu svého koltu, který mezitím nabil náboji z poutek svého opasku.

Pomůže poslat Sama Courtneyho a jeho pasáky ovcí k čertu. A pak s oddílem mužů zahájí štvanici na Alexe Trouta a jeho desperáty. Jejich úkryt v Uinta Mountains za Green River dobře znal.

Dorazil do Maybell pozdě večer.

Joel Gallatin seděl v saloonu Longhom.

Rowdy Joe se na něj krátce usmál, aby mu naznačil, že všechno klaplo. Potom šel Rowdy Joe po schodech nahoru do pokoje Marilee 0’Mearaové. Nechtěl vzbudit Gallatinovu nedůvěru.

Dívka láteřila, když si k ní lehl do postele. Nepřinesl jí žádný dárek. Teprve když jí slíbil, že jí příště něco přinese, se k němu přitulila. Dobře však cítila, že Rowdy Joe Wagoner je duchem někde úplné jinde.

Kitty Wagonerová si nenechala svým otcem rozmluvit rozhodnutí jet do města.

Zpráva o přepadem stáda ve Vermillion Valley měla na Wagonerově ranči účinek bomby. Big John Wagoner okamžitě pochopil, že Sam Courtney to přepadení využije, aby mohl udeřit na něho.

Toho rána totiž konečné obdržel odpověď na svou otázku, kterou poslal do Phoenixu v Arizoně.

Big John o tom nikomu neřekl.

Teď věděl, že bylo moudré, když se držel zpátky.

Sam Courtney hrál záludnou hru. Nebylo to poprvé, co se takovým způsobem pokusil urvat si kus půdy. V údolí Tonto v Arizoně ztroskotal, protože rančeři, jež předtím vyhnal, se sjednotili a společně zasáhli proti němu a jeho mužům.

Big John Wagoner však byl se svými jezdci odkázán sám na sebe.

Mezitím zjistil, že z jihu táhne k Vermillion Blufís podél Green River další, ještě větší stádo. Bylo jasné, že chudá země ranče Escalante nikdy nestačí

uživit takové množství ovcí. To znamenalo, že Sam Courtney potřeboval víc půdy. Půdy Wagonerova ranče.

Big John cítil, že jeho dcera Kitty jej pozoruje. Vztekalo ho, že nezůstala na ranči. Vždycky si však prosadila svou.

Big John Wagoner se pousmál. Jak často si přál, aby Kitty byla chlapec. Měla to, co Rowdymu Joeovi chybělo. Železnou vůli a instinkt udělat správnou věc ve správném okamžiku.

Při myšlence na svého syna Big John sevřel rty.

Orin Reid mu řekl, že Joe odjel z ranče Escalante, ale nepověděl mu o tom, jak to, že tam jel přes Big Johnův zákaz.

S tím klukem se něco děje, pomyslel si Big John. Věděl také, že část viny na tom, že ten mladík je tak vzpurný, nese on. Rád by Joeovi dal nějaký úkol, při kterém by měl víc odpovědnosti, jenže jeho strach, že ho jeho vlastní syn zklame, byl příliš velký.

Objevily se před nimi potemnělé domy Maybell. Svítilo se tam jen na několika místech. Byly tři hodiny po půlnoci.

Big John poslal Orina Reida a Phila Harkera napřed, aby nevjeli do Courtneyho pasti.

Za čtvrt hodiny se Orin Reid vrátil.

Courtneyové ještě nebyli ve městě.

Big John dal klidným hlasem pokyny, než na svém grošákovi vyjel.

Nikdo z jeho mužů neřekl ani slovo.

Byl slyšet pouze dusot koní, když Big John Wagoner s dvaadvaceti svými jezdci krokem vjel na Main Street.

Domy Maybell byly zality září nízko stojícího ranního slunce.

Jim Taggart si vyměnil pohled s Tuscaloosou a Lonniem Gainesem. Těm dvěma kovbojům rovněž neuniklo, že pistolník Durango dvě míle předtím zůstal pozadu. Teď už ho nebylo vidět.

Na ranči Escalante nezůstal ani jediný muž.

Sam Courtney byl doprovázen téměř třiceti jezdci. Vzal s sebou celé muž-

stvo. Ovce ve Vermillion Bluffs nikdo nehlídal.

Vedle Sama Courtneyho jela jeho sestra.

Tvář Olivie Courtneyové stínila krempa jejího černého klobouku s plochou korunou. Několikrát pohlédla na Jima, ale ten dělal, že si ničeho nevšiml.

Od chvíle, kdy v noci vyjeli z ranče, měl Jim nepříjemný pocit. Teď již věděl, že Sam Courtney ho zneužil. Zatím neměl páru, jakou hru to Sam Courtney hraje, ale tušil, že ten ovčácký rančer chtěl od začátku vyprovokovat válku s Big Johnem Wagnerem. K tomu potřeboval revolvery Jima Taggarta a jeho kovbojů.

Cisco Parral přijel dopřed a zastavil

vedle Sama Courtnevho.

„Myslím, že už jsou ve městě, šéfe,“ zamumlal. „Našel jsem stopy u Yampah River.M

Sam Courtney lehce přikývl.

„Víte, co máte dělat,w řekl chraplavým hlasem.

Dorazili k prvním domům.

Durango se ještě stále neobjevil. Jim soudil, že se k městu přiblížil z jiného směru, aby Wagonerovým kovbojům vpadl do zad.

Chodníky byly osiřelé.

Jim si však všiml, že za několika okny se pohnuly záclony. U marshalovy úřadovny panoval klid.

Jim si nedokázal představit, že Joel Gallatin ještě spí. Marshal musel vědět, co se děje. A i kdyby tomu nemohl zabránit, musel se o to přinejmenším aspoň pokusit. Gallatin to však podle všeho neměl v úmyslu. Možná dokonce v noci potají opustil město.

Před nájemní stájí Sam Courtney, jeho sestra a Mexičané své koně zastavili.

Vrata stáje byla zavřená.

Jeden z Mexičanů seskočil ze sedla a zabušil na ně. To bušem tlumeně znělo tichem, jež panovalo na Main Street. Ve stáji se však nic nepohnulo.

Jim Taggart otočil svého hnědáka a u ohrady seskočil ze sedla. Tuscaloosa a Lonnie Gaines jej napodobili.

Sam Courtney dal svým mužům znamení, aby také sesedli.

Cinkala udidla, vrzala sedla.

A potom se něco ozvalo z druhé strany ulice.

Rozrazily se dveře saloonu Longhom.

Na chodník vyšel vysoký muž.

Jim Taggart jej poznal na první pohled. Obdivoval odvahu, s kterou se Big John Wagoner neohroženě postavil přesile Mexičanů.

Jim Taggart přivřel oči. Cítil, jak se Mexičané za ním rozestupují. Postavili se do řady. Cisco Parral přišel k zavřeným vratům stáje a pohlédl na chodník před marshalovou úřadovnou. Dveře se otevřely a na verandu vyšel Joel Gallatin. Jim Taggart byl překvapen, že tam toho v Texasu hledaného vraha vidí. Gallatin si zkřížil ruce na prsou na znamení, že se nemíní míchat do sváru, k němuž se schylovalo.

Jimovi neunikl rychlý pohled, který na něj vrhl Sam Courtney. Chovatel ovcí měl ve tváři lehký úsměv. Očividně věřil, že s Jimem Taggartem po boku ten boj nemůže prohrát.

Olivia Courtneyová odstoupila od svého bratra a stála nyní mezi Samem Courtneym a Císcem Parralem. Její pohled byl upřen na lítací dveře saloonu, jež se opět pohnuly.

Jim polkl. Spatřil blond vlasy Kitty Wagonerové. Krásná tvář té dívky byla zachmuřená.

Jim na ni pohlédl jen krátce.

Ještě stále přemýšlel, kde mohl být pistolník Durango. Pomalu se ohlédl. Za ním v jedné řadě stáli Mexičané. V rukou drželi revolvery a pušky. V jejich tvářích se zračila nedůvěra. Hleděli na domy na protější straně ulice. Očividně tomu zdání klidu nevěřili. Nedokázali si představit, že by se jim Big John Wagoner postavil do cesty sám.

Lonnie Gaines přistoupil k Jimovi. Tuscaloosu nebylo vidět. Na Jimův tázavý pohled Lonnie jen krátce pohnul hlavou a kývl směrem k ohradě vedle nájemní stáje.

Nikdo neřekl ani slovo.

Na chodníku se ozvaly kroky.

Za Joem GaUatinem vyšel z obchodu další muž. Gallatin se krátce otočil a usmál se, když poznal Rowdyho Joea Wagonera.

V té chvíli se do ticha ozval chraplavý hlas Big Johna.

„Co má to divadlo znamenat, Courtney?“

Sam Courtney zatínal a otevíral pěsti. Cítil nutkání sáhnout po revolveru a Big Johna Wagonera zastřelit. Věděl však. že musí zachovávat zdání, že se chce dohodnout.

„Vaši lidé vehnali jedno z mých stád do propasti ve Vermillion Valley, Wagonere!“ zavrčel. „Sedm mých mužů při tom bylo zabito. To je vražda! Jsem tu proto, abych po vás požadoval zadostiučinění!”

Big John pomalu zavrtěl hlavou.

„To nemohli být mí muži, Courtney. Zakázal jsem jim jezdit na Escalante. Budete muset předložit důkazy, jestli na mě něco chcete hodit, Courtney!”

Tvář chovatele ovcí se zkřivila.

„Sedm mrtvých je dost důkazů, Wagonere! Krev mých mužů volá po pomstě! Buď se teď budete bránit, nebo vás oddělám jak prašivého psa! “

Za Jimem Taggartem cvakly závěry pušek a kohoutky revolverů. Jim pochopil, že dojde k masakru, jestli se začne střílet.

„Proč si to s Big Johnem nevyřídíte sám, Courtney?” nahlas se otázal do ticha.

Sam Courtney sebou trhnul.

Olivia pohlédla na Jima. Z jejích černých očích sršely blesky.

Mezi Mexičany nastal neklid. Lonnie Gaines stojící vedle Jima cosi zavrčel.

Jim se ohlédl. Za stanicí Wells & Fargo a ohradou vedle nájemní stáje na druhé straně ulice se objevili kovbojové z Wagonerova ranče. Dostali Mexičany dostali do kleští. I Sam Courtney to poznal. Byl bledý jak stěna.

Big John přišel doprostřed ulice.

„Slyšel jste, Courtney,” chraplavě řekl. „Taste svůj revolver, jestli si myslíte, že se se mnou dokážete vypořádat.”

Sam Courtney váhal. Pohledem těkal po fasádě stanice Wells & Fargo. Zdálo se, že horečně přemýšlí, jak z té napjaté situace vyváznout.

„Dostal jsem zprávu z Phoenixu, Courtney,” řekl Big John do ticha. “V údolí Tonto jste rozehrál stejnou hru jako tady. Na vás a na vašeho pistolníka Duranga byl vydán zatykač kvůli mnoha vraždám. Jeden federální marshal…”

Big Johnova slova přerušil Courtneyho výkřik.

Jim Taggart koutkem oka zahlédl pohyb napravo na balkoně stanice Wells & Fargo.

O zlomek vteřiny později třeskl výstřel.

Jim Taggart by později nedokázal říct, co všechno se stalo v jednom okamžiku, kdyby to neznal ze svědectví ostatních.

Big John Wagoner byl kulkou pistolníka Duranga z balkonu stanice Wells & Fargo zasažen do levé poloviny hrudi. Rančerovi se ještě podařilo vytáhnout svůj kolt z pouzdra a vystřelit na Sama Courtneyho. Trefil Courtneyho nad přezku jeho opasku. Chovatel ovcí se předklonil a zhroutil se.

Na Main Street zazněly výstřely.

Jim Taggart vypálil na balkon stanice Wells & Fargo. Durango toporně vstal. Na hrudi měl krvavou skvrnu. Svalil se na zábradlí, prolomil je a zřítil se dolů.

Rowdy Joe Wagoner vypálil na Joela Gallatina, jenž tu kulku koupil mezi lopatky. To se však Jim Taggart dozvěděl až později. Viděl, že ihned poté Cisco Parral vystřelil na rančerova syna a zasáhl ho do hrudi.

Kitty Wagonerová začala ječet. Přestože se kolem střílelo, seběhla na ulici a vrhla se ke svému otci.

Z vikýře nájemní stáje skočil na Cisca Parrala Tuscaloosa a hlavní revolveru jej srazil na zem.

„Nestřílejte!“ zvolal Jim Taggart.

Treskly ještě dva tři výstřely a potom se rozhostilo ticho.

Jim otočil hlavu. Mexičané sklonili zbraně. Čtyři z nich leželi v prachu ulice. Také dva kovbojové to odnesli.

Od vrat stáje přišla Olivia Courtneyová se zkřivenou tváří ke svému bratrovi, jenž ležel zkroucený v prachu Main Street. Ještě jednou se zachvěl a pak zůstal bezvládně ležet.

Jeho prázdné oči hleděly k nebi kamsi za Jima Taggarta.

Pospíchal tam doktor Wittman s vlajícími šosy a černou taškou v ruce. Klekl si vedle Kitty Wagonerové a prohlédl Big Johnovu ránu na levé hrudi.

Olivia Courtneyová nenávistně pohlédla na Jima Taggarta.

„Tak jste tedy dodržel své slovo!“

Jim pomalu zavrtěl hlavou a kývl na mrtvého Duranga.

„Žádný slib mě nemůže přinutit, abych se stal komplicem vraha, Olivie,“ opáčil chraplavě. „Povězte svým mužům, ať naloží mrtvé na koně a opustí město.“

Nepohnula se.

Cisco Parral se probral z bezvědomí. Nejistě vstal. Slyšel Jimova poslední slova. Aniž by si všímal namířeného Tuscaloosova revolveru, přistoupil k Olivu Courtneyové a tiše s ní promluvil. Pak se otočil a hrdelním hlasem řekl Španělsky svým mužům několik pokynů.

Olivia Courtneyová pohlédla na Jima Taggarta.

„Parral tvrdí, že by vás možná zajímal ranč Escalante, Jime,“ řekla tak tiše, že ostatní to nemohli slyšet. „Máte v sedlové brašně dvacet tisíc dolarů. Jestli chcete, můžeme na místě uzavřít obchod.”

Jim Taggart pohlédl na Kitty Wagonerovou. Spatřil její modré oči zalité slzami a ztěžka polkl.

Potom přikývl.

„V pořádku, Olivie.” Otočil se a šel s ní ke svému hnědákovi. Kovbojové nedůvěřivě pozorovali, jak žena na Jimově sedle podepisuje nějaký papír. Svazek bankovek změnil svého majitele.

Mexičané přivázali své mrtvé k sedlům a vylezli na koně. Aniž by se otáčeli, odjeli směrem na západ.

Nastal mumraj. Čtyři kovbojové odnesli Big Johna Wagonera do lékařova domu. Ostatní položili oba mrtvé kovboje na chodník před marshalovou úřadovnou vedle Joela Gallatina a Rowdyho Joea Wagonera.

Jima Taggarta, Tuscaloosy a Lonnieho Gainese si už nikdo z nich nevšímal.

Ve tváři míšence se zračil výraz zhnusení.

„Jestli si myslíš, že zůstanu na ovčáckém ranči, Jime, tak ses přepočítal,” řekl hrdelním hlasem.

Jim Taggart se usmál.

„Ovce se dají prodat, Tuscalooso. Peníze nesmrdí. Přiženeme si sem stádo z Texasu.”

„Pastviny Escalante nestojí za nic,“ zamumlal Tuscaloosa.

Přišel k němu Lonnie Gaines. Na rtech měl úsměv.

„Nedivil bych se, kdybychom brzy z celé planiny potřebovali jen to jezero, Tusi,“ řekl a kývl směrem k lékařovu domu, z něhož vyšla Kitty Wagonerová.

Jim neslyšel, co Lonnie Gaines řekl.

Viděl jen tu světlovlasou dívku, která zatnula pěsti a hleděla na něj. Jimovi spadl kámen ze srdce. Big John Wagoner nezemřel.

Několik kovbojů výhružně hledělo na Jima Taggarta. Nepohnuli se však, když viděli, že Kitty Wagonerová dovolila, aby ji muž, který dal Samovi Courtneymu své slovo, vzal za ruku.