John Kirby

Colorado western 126. Karetní eso

Ken Reed spatřil záblesky v očích muže, který seděl naproti němu, a instinktivně vycítil, že by se měl mít na pozoru. Samuel Dean toho už příliš vypil a během hodiny prohrál kolem čtyř tisíc dolarů. Dean nad sebou ztrácel kontrolu. To všechno bylo Kenu Reedovi jasné, když ho pozoroval. Proto si nenápadně odhrnul loktem klopu rozepnutého kabátu, aby mohl rychleji sáhnout po koltu, pokud by šlo do tuhého. Náhle mu to připadalo, že u stolu sedí ještě jeden hráč: Smrt…

V saloonu Golden Heaven v Bozemanu panovalo ticho.

Lidé stáli kolem stolu a bez dechu pozorovali oba muže, kteří už hodinu hráli sami. Oba tam byli cizinci. Tři místní účastníci té hry už dávno odstoupili, když Samuel Dean začal zvyšovat sázky.

Prodal koně kavalerii a dostal za to čtyři tisíce dolarů. Až na nějaké drobné všechno prohrál. Nebylo to poprvé, kdy tak propadl alkoholu a hazardu, ale tak daleko jako dnes to ještě nikdy nezašlo. Vinen tím byl přibližně třicetiletý štíhlý muž na druhé straně toho kulatého stolu.

Rafinovaný chlápek, pomyslel si Dean. Vypadá jako mladý kovboj, který se oblékl a vyjel si do města. Stačilo však jen pohlédnout na jeho úzké, pěstěné ruce a bylo vše jasné. Byl to profesionální hráč, který šálil své soupeře. Bylo neuvěřitelné, jak ho ten parchant oklamal.

Zarudlýma očima hleděl na bankovky, jež změnily majitele, a sáhl po sklenici. Nervózně si ji přiložil ke rtům a napil se. Alkohol ho pálil v hrdle jako oheň. Potom zvedl karty a odsunul nehtem jejich zakulacené rohy tak, že mohl poznat jejich hodnotu.

Ken Reed spatřil zablesknutí v jeho očích. Musel dostat dobrou kartu, klidně si pomyslel. Však také bylo načase. Ten hlupák hraje o hodně. Jeden z těch, co nevědí, kdy přestat.

Mozolnaté ruce prozrazovaly, že Samuel Dean tvrdě pracoval. Byly na nich vidět stopy po lasu. Pouze občanská válka zabránila v tom, aby tak vypadaly i jeho vlastní ruce. V armádě se poprvé dotkl karet jen tak, aby si ukrátil čas. Jeho talent překvapil i jeho samotného.

Nejdřív vyhrával na svých kamarádech žold a měl plné kapsy. Potom ho chytili povstalci a všechno mu zase vzali. V zajetí posbíral ukryté hodinky a prsteny svých druhů a vsadil je proti dávkám potravin strážných. On a jeho přátelé byli na konci války, když je osvobodili vojáci Severu, jako váleční zajatci dobře živení. Od té doby se životem protloukal jako hráč.

Ken Reed ale nebyl normální hráč. Saloony navštěvoval pouze večer. Přes den se toulal někde v přírodě. Proto jeho tvář nebyla tak bledá jako u většiny hráčů, nýbrž opálená. Lidi to vždycky oklamalo, avšak tento středně vysoký, větrem ošlehaný muž, jehož záda byla kvůli tvrdé práci shrbena, věděl své.

Samuel Dean položil karty na stůl a nervózně si olízl rty. Pak zpod kabátu vytáhl jakýsi zažloutlý papír a hodil jej na stůl.

„Proti všemu, co jsem prohrál,“ řekl chraplavým hlasem.

Ken Reed po tom sáhl a očima přeletěl ten text. Byla to vlastnická listina malého koňského ranče poblíž Grantu. Položil ji doprostřed stolu a sklonil se k ní.

„Poslouchejte, pane Deane,“ klidně řekl. „Prohrál jste spoustu peněz. Nechcete raději přestat? Určitě budete muset tvrdě pracovat, abyste tu ztrátu nahradil. A teď se chcete o tu jedinou šanci připravit. Ve vašem věku člověk přece nedá všechno všanc. Rozmyslete si to ještě jednou.“

Opilý muž rozrušeně sevřel své zjizvené ruce v pěsti.

„Chcete mě urazit, Reede?“ zavrčel. „Jste ten nejprohnanější dravec, jakého jsem kdy u karetních stolů potkal. Vy nejste ten, kdo by tady mohl moralizovat. Chci vědět, zda akceptujete mou sázku!“

Vzrušení se zmocnilo i ostatních. Všichni napjatě hleděli na Kena Reeda, který si vytáhl tabatěrku a ubalil si cigaretu. Škrtl sirkou, zapálil si a pohlédl přes mihotající se plamének sirky na Deana.

„Nemám zájem,“ řekl, zavrtěl hlavou a sfoukl plamének.

„To jsem si myslel,“ hlesl Dean a zachmuřeně přikývl. „Když se vám to vyplatí, tak už neriskujete, že ano? Ale já trvám na revanši, pane.“

Několik přihlížejících přizvukovalo.

„Chcete mě snad k tomu přinutit?“ jedovatě se zeptal Reed.

„Ty dobře víš, ty bastarde, že to nemůžu udělat,“ vztekle vykřikl Dean.

Ken Reed se nenechal vyprovokovat. V jeho očích však plál plamen, který neprozrazoval nic dobrého.

„To stačí, Deane,“ řekl protáhle. „Už to slovo nikdy nepoužijte. A teď vyložte karty.“

Samuel Dean na něho překvapeně pohlédl, načež se mu na tváři objevil triumfální úsměv. Pomalu otočil karty. Byly to dvě devítky a tři králové. Přihlížející zaúpěli. Dean vzal s úsměvem láhev do jedné a sklenici do druhé ruky. Zatímco si naléval, vyložil Ken Reed své karty. Měl fullhouse. Dvě sedmičky a tři esa.

A potom se stalo to, co hráč očekával.

Deanovi zmrzl úsměv na rtech. Nechápavě hleděl na ty karty. Pak pustil láhev a sáhl po koltu. V jednom okamžiku odskočili od stolu. Reed přitom převrátil svou židli a narazil do jednoho z diváků, který se právě sklonil nad stůl a nevěřícně hleděl na ty karty.

Jen díky tomu se Dean dostal ke střele jako první. Jeho kulka zasáhla Kena Reeda těsně pod levou klíční kost a odhodila ho zpět. Převržená židle se mu dostala mezi nohy, takže se skácel na podlahu. Proto jej druhá kulka vzteklého chlápka minula a trefila jednoho z přihlížejících.

Reed, který svůj kolt vytáhl pozdě, v pádu zmáčkl spoušť. Ucítil ještě zpětný ráz, načež tvrdě dopadl na podlahu a ztratil vědomí.

Už neviděl, že jeho kulka zasáhla Samuela Deana přímo do srdce.

+ + + + +

Ken Reed se svíjel. Souběžně s pulsem mu tepala bolest v levém rameni. Celý zpocený otevřel oči a zamžoural. Ta světlá skvrna před jeho očima bylo slunce, jež svítilo do okna jeho hotelového pokoje.

Otočil se na pravý bok.

„Reede! Slyšíte mě?“ zeptal se kdosi.

Točila se mu hlava. Nejprve šíleně rychle, potom stále pomaleji. Je to jako kolo štěstí na trhu, pomyslel si. Potom znovu zavřel oči. Cosi se tam lesklo a jiskřilo. Poznal pěticípou hvězdu, od níž se odrážel sluneční svit.

Vedle jeho postel stál vysoký, ramenatý muž.

Jejich pohledy se setkaly.

„Jsem šerif Flaherty,“ řekl ten muž. „Jak se cítíte?“

„Hrozně,“ zasténal Reed. „Jako by mi někdo zatloukal hřebíky do ramene. Co se to se mnou stalo?“

„Vy si nevzpomínáte?“ zeptal se Flaherty. „Hrál jste poker v Golden Heaven.“

Ken Reed sebou trhl. Náhle se mu to všechno opět vybavilo.

„Samuel Dean,“ vyhrkl. „Prohrál a pustil láhev whisky. I když jsem na to byl připravený, zaskočil mě. A já nemohl tasit. Koupil jsem to do ramene. Víc nevím, šerife.“

„Vystřelil na vás dvakrát, ale druhá kulka zasáhla jednoho z přihlížejících,“ řekl Flaherty. „Vy jste Deana dostal ještě v pádu. Střela ho zasáhla přímo do srdce.“

Ken Reed na něj udiveně pohlédl. „On je mrtvý? To jsem nechtěl, šerife,“ hlesl. „Asi mi to nebudete věřit, ale chtěl jsem mu tu vlastnickou listinu přenechat, i když mi nadával. Viděl jste jeho ruce? Ten muž celý život tvrdě dřel. Ten ranč určitě nestojí za moc a nezajímá mě. Po tom, co prodal koně kavalerii, tam určitě není skoro žádný živý inventář. Jenže to bylo jeho životní dílo. Mně ty čtyři tisíce dolarů, které jsem na něm vyhrál, stačí.“

Flaherty se na něj usmál. „Pro mě jsou profesionální hráči dravci, Reede. Ještě jsem nepotkal žádného, který by byl velkorysý. Ale to nehraje roli. Existuje dost svědků pro to, že jste tu partii vyhrál poctivě a že jste na něho střílel v sebeobraně. Lékař se vám piplal v rameni půl noci, tak komplikované to bylo. Vaše peníze a tu vlastnickou listinu si můžete vyzvednout později u mě. Je to vaše, jen co se odečtou náklady. Jeden, dva týdny si ještě poležíte. Přeji vám brzké uzdravení, Reede. Lidi s takovým nehorázným štěstím a rychlým revolverem nemám ve svém městě rád.

Ken Reed hleděl na dveře, jež se zavřely za Flahertym. Nezazlíval šerifovi jeho poznámku. Kromě toho vůbec nechtěl v Bozemanu zůstávat déle, než musel. Jeho cílem byla Helena. To město se rychle rozrůstalo od doby, co se v jeho okolí našlo zlato.

Ramenem mu projela prudká bolest. Sténaje zabořil zpocenou tvář do polštářů. Když palčivá bolest polevila, znovu usnul.

Zdálo se mu o kostlivci, který se na něho usmíval a držel v ruce Dikové eso.

+ + + + +

Celý týden mu bylo nanic. Stále více ho trápila horečka.

Na počátku druhého týdne ale navštívil šerifa a vysvětlil mu, že Bozeman v nejbližších dnech opustí. Flaherty to spokojeně vzal na vědomí a podal mu vyúčtování, peníze a vlastnickou listinu.

„Co teď chcete dělat, Reede?“ otázal se.

Ken pokrčil rameny. „Ještě nejsem rozhodnutý, šerife,“ odpověděl. „Pravděpodobně nasednu na dostavník do Heleny a porozhlédnu se tam. Možná bych mohl prodat tu vlastnickou listinu.“

„Nechcete se usadit? Jak dlouho už vedete tento život? Nepřišel jste přece na svět jako hráč.“ otázal se Flaherty.

„Pocházím z Kentucky, šerife,“ zamyšleně odvětil Reed. „Měli jsme koně. Můj otec byl chovatel. Jenže ta zatracená válka zničila všechny plány. Bojovali jsme pod vlajkou Unie. Táta byl záložní důstojník a padl v bitvě u Shiloh. Naše usedlost vyhořela a má matka v těch zmatcích odešla do Chattanoogy. Pracovala jako zdravotní sestra a zahynula při ostřelování. Od té doby žiju jako nomád.“

„Proč si tedy nenecháte tu vlastnickou listinu? Možná by to byla šance.“ Ken zavrtěl hlavou. „Zvykl jsem si na tento život, šerife,“ řekl. „Peníze a majetek pro mě nic neznamenají. Hraji jen tehdy, když je díra v mé kapse tak velká, že musím sehnat další peníze. Tentokrát to na chvíli stačí.“

Flaherty jen mlčky přikývl a pak se díval za ním, když odešel z úřadovny.

+ + + + +

To pondělí, bylo to 17. července 1867, si Ken Reed koupil lístek do dostavníku, jenž následujícího dne jel do Heleny. Peníze nosil v koženém váčku pod košilí.

Večer se ještě jednou prošel po městě. Dal si drink v saloonu Golden Heaven, ale karet se ani nedotkl. Hosté na něj zamračeně hleděli. Tu smrtící střelu, kterou, sám zasažen a v pádu, poslal Samuela Deana na onen svět, všichni měli v čerstvé paměti. Celý týden se v Bozemanu nemluvilo o ničem jiném.

Jeden mladý muž ne druhém konci baru se o tom začal nahlas bavit s barmanem. Bylo zřejmé, že chce toho mlčenlivého hráče vyprovokovat. Ken věděl, že má před sebou zvědavého frajírka, který se považuje za dobrého střelce a který si to musí při každé příležitosti dokazovat. Toho mladíka sužovala otázka, kdo z nich je lepší.

Protože Ken Reed neměl o přestřelku zájem, zaplatil a šel podél barového pultu k východu. Když chtěl projít kolem toho mladíka, ten mu náhle nastavil nohu. Ken Reed o ni zakopl a málem upadl. Slyšel, jak se ten mladík chechtá.

Rychle se otočil a pravačkou mu zasadil úder do brady. Síla té rány frajera odhodila na výčepní pult. Srazil několik sklenic, předklonil se a potom se se skelnýma očima skácel na zem. Ken Reed vytáhl z kapsy vesty několik mincí a hodil je na pult.

„Objednejte si nové drinky, gentlemani,“ řekl klidným hlasem k okolostojícím mužům a šel ven. Venku se opřel o trám verandy. Ty rychlé pohyby způsobily, že mu čerstvě zajizvená rána začala znovu krvácet. Překonal slabost a sešel z chodníku dolů.

Prachem Main Street se šoural k hotelu. Jeho neuvěřitelné štěstí ve hře vedlo jeho soupeře často k tomu, že sáhli po zbrani. Zatím byl Ken Reed vždy ten rychlejší. Tady v Bozemanu to ale bylo vůbec poprvé, kdy někdo zemřel.

Nebylo to však poprvé, kdy vzbudil pozornost svou rychlou a jistou střelbou. I zde to chtěl někdo zjistit. Bylo načase, aby odtud zmizel.

Recepcí hotelu prošel ke schodišti a vyšel do patra. Podivného pohledu recepčního si nevšiml. Ten muž se kousal do rtů a ustrašeně na něj hleděl.

Když Ken vešel do svého pokoje a chtěl jít ke stolu, aby tam rozsvítil kerosinovou lampu, udeřily ho náhle do zad dveře. Někdo, kdo se schovával za nimi, vyskočil zpoza nich a vrhl se na něj. Ken bleskově uhnul a unikl tak další ráně, jenže ti muži byli dva.

Když se chtěl otočit k tomu druhém, vyšel zpoza skříně a praštil ho pažbou koltu do zátylku. Reed se vedle stolu skácel na podlahu. Byl napůl omráčený a chvíli tiše ležel, když ho ohmatávali. Pak mu něčí ruka roztrhla košili a odtrhla mu z krku váček z penězi.

Ti dva muži vyskočili a vyběhli ven.

Ken slyšel chvatné kroky na chodbě. Zvedl se, nejistě dovrávoral k oknu a otevřel je. Čerstvý vzduch ho probral. Vytáhl z pouzdra kolt a vyhlédl ven. Ty dva muže však nespatřil.

Jenom slyšel jejich kroky na chodníku, když prchali pryč. Rozezlen vyšel z pokoje a sešel dolů. Recepční se celý třásl. Ustrašeně mu řekl, že ti dva cizinci se ptali na jeho pokoj a vyhrožovali mu vším možným, kdyby je Kenovi prozradil. Ujišťoval jej, že je ještě nikdy neviděl.

Ken vyšel před hotel. Bylo samozřejmě možné, že ho ti cizinci pozorovali při hře, takže věděli, že má peníze. Vydal se ke stáji. Počítal s tím, že si tam možná ustájili koně a teď si pro ně jdou.

Když ale udělal první kroky, ozvalo se z druhé strany ulice: „Ani o krok dál! Opatrně se otoč, Reede!“

Tomu mládenci ze saloonu to tedy ještě pořád nestačilo.

Hráč se pomalu otočil a pohlédl na něj. Mladík sešel z chodníku. Ken se díval do ústí jeho revolveru. Stál tam jako mladý krotitel divokých koní, lehce předkloněn a rozkročen.

„Praštils mě,“ zavrčel. „Až schovám kolt, tasíš, rozumíš? Jinak ti vystřelím mozek z hlavy.“

„To bych si na tvém místě rozmyslel,“ varoval ho Ken. Byl rozzlobený, protože ten posedlý mladík mu bránil v pronásledování těch dvou banditů. Pochopitelně svým výkřikem přilákal spoustu lidí, kteří přišli na ulici. Slibovali si vzrušující divadlo, pro jistotu se ovšem klidili z prostoru mezi oběma muži.

Jejich příchod vzal mladíkovi poslední možnost stáhnout se bez ztráty tváře. Musel si tedy dál hrát na silného muže.

„Nepotřebuju tvoje poučování, ty špinavý karetní žraloku!“ zabručel a strčil si revolver do pouzdra.

Ken dal ruce od těla a veškerou svou pozornost soustředil na pravou ruku svého soka, jež se pomalu blížila k pažbě zbraně. Teprve, když vyrazila jako jestřáb, hráč se pohnul.

Mladík tleskl dlaní do pažby, sevřel ji a vytáhl z pouzdra.

Ken tasil tak rychle, že to lidé na ulici vlastně ani neviděli. Když mladík zvedal svůj kolt, hráč již vystřelil. Při tom padl na záda. Jeho kulka zasáhla nepoučitelného frajera do ruky. Vykřikl, uviděl krev a omdlel.

Ken vstal a dal si revolver do pouzdra. Potom šel k lidem, kteří stáli nad mladíkem. Dva muži ho zvedli a odnesli k lékaři. Ostatní bezděky ucouvli a pohlédli na Kena.

Ten se mlčky obrátil a šel k nájemní stáji, jež se nacházela v jedné postranní ulici. Samozřejmě přišel příliš pozdě. Ti muži tam opravdu měli ustájené koně. Nyní prchali. Ani majitel stáje je neznal.

Čtyři tisíce dolarů, to nebyla maličkost, ale pronásledovat je potmě by bylo nesmyslné. Ken ani nevěděl, kterým směrem jeli. A na delší stíhání se necítil dost silný.

Když se vracel do hotelu, byl rád, že své dluhy u lékaře už zaplatil. Ukradli mu pouze jeho výhru. Jeho vlastní peníze, o něco víc než tři sta dolarů, v tom koženém váčku nebyly.

Před hotelem jej už čekal Flaherty. Šerif měl oba palce zaháknuté za vestou a zachmuřeně si jej prohlížel. Ken se před ním zastavil a pokrčil rameny.

„Je mi líto, šerife, ale co jsem měl dělat?“

Pověděl mu o přepadení v hotelu.

Flaherty přikývl. „Nejvyšší čas, abyste zmizel, Reede,“ zavrčel. „V tomto městě je dost problémů i bez vás. Jsem rád, že je po všem. Teď jste asi švorc, co?“

Hráč se usmál. „Nemějte obavy, šerife. Pár dolarů a lístek na dostavník ještě mám. Můžete být bez obav. V Bozemanu už se karet ani nedotknu.“

„A ta vlastnická listina?“

Ken si zaklepal na kapsu vesty. „Ta je tady. V Heleně si ji nechám zarámovat do stříbra. Hodně štěstí!“

Poklepal si na okraj klobouku a šel do hotelu.

+ + + + +

Následujícího rána Kendall Reed odjel z města.

Zatímco dostavník jel zelenou krajinou Montany, přemýšlel Kendall Reed o slovech šerifa Flahertyho. Možná by se na ten ranč, který mu tak nečekaně spadl do klína, měl opravdu aspoň podívat.

Byl sice přesvědčen, že najde více či méně zpustlou usedlost, avšak případný kupec té vlastnické listiny si určitě bude chtít ranč předtím prohlédnout, tím si byl jist. Proto by pro něj bylo výhodnější, kdyby ten ranč viděl, aby mohl nasadit rozumnou cenu.

Ve Three Forks, jedenatřicet mil za Bozemanem se dostavník na chvíli zastavil. Byla to křižovatka dostavníkových linek. Ken Reed si nechal přepsat lístek, doplatil několik dolarů a přesedl do jiného dostavníku, který jel přes Whitehall do Dillonu. Tam navazovala linka do Bannacku, tehdejšího hlavního města teritoria.

Přijel do Dillonu pozdě večer, přespal tam a následujícího rána jel dál do Bannacku. Tam přijel kolem poledne. Po vydatném obědě si najal koně a jel dvanáct mil až do Grantu.

V jednom saloonu se poptal na ranč. Dosud přátelský barman se okamžitě zakabonil. Ten muž sice nekladl žádné otázky, ale odpovídal vyhýbavě. Nakonec mu cestu na ranč popsal jeden starší chlapík. I on však projevoval nedůvěru.

„Co tam vlastně chcete?“ číhavě se otázal. „Vy se znáte se Samuelem Deanem?“

„Mohl bych se vám za vaši ochotu revanšovat drinkem?“ zeptal se Ken, aniž by odpověděl na jeho otázku.

„Proti tomu se nedá nic namítnout,“ usmál se ten chlapík.

Ken dal barmanovi znamení, aby nalil sklenice. Když se tak stalo, vzal si svou a zvedl ji směrem k tomu muži. Pak ji naráz vypil. Nato vytáhl z kapsy několik mincí a hodil je na výčepní pult.

„Stačí to?“ otázal se.

Barman mlčky přikývl a shrábl ty peníze.

„Neodpověděl jste na mou otázku, cizinče,“ číhavě řekl ten muž.

„Já vím, pane,“ s úsměvem prohodil Ken, sáhl si na krempu klobouku, pozdravil a šel ven.

Odvázal hnědáka a vyšvihl se do sedla. Létacími dveřmi saloonu vyšel ven ten postarší muž a další dva chlápci. Dívali se za ním, když odjížděl.

„Zajímavé,“ zamumlal ten starý muž a ti dva přikývli.

„Možná bychom měli dát vědět marshalovi,“ podotkl jeden z nich.

„Tím nic nezkazíme,“ přikývl starší muž a pohlédl za cizincem, který dorazil na okraj města a zmizel v tetelícím se vzduchu.

+ + + + +

Ken jel na západ, podle rad muže v saloonu. Držel se vyjeté cesty. Přitom projel severním výběžkem malého údolí, obklopeného zelenými kopci. Pak cesta vedla dál lesem. Když z něj vyjel, naskytl se mu fantastický pohled. Cesta vedla do druhého, sytě zeleného údolí. Po levé ruce se táhly pastviny, na nichž se pásly zhruba dva tisíce kusů dobytka. Na jihu se z údolí zvedaly zalesněné výběžky kopců. Před nimi Ken Reed spatřil budovy velkého ranče.

To musí být usedlost Lylea Tillsona, o kterém mi řekl ten muž v saloonu v Grantu, pomyslel si. Jel podél lesa, který se táhl po jeho pravé ruce. Tam, kde les končil, se mu otevřel pohled na severní část údolí. Jako hrot šípu se zabodávalo do kopců.

Nebylo pochyb o tom, že toto malé, přibližně pět mil dlouhé čelo údolí je onen kousek země, k němuž měl Ken vlastnickou listinu. S údivem pohlédl na dům postavený z trámů a kmenů, na sousední stáj a solidní ohrady. Byla tam i studna a malá kůlna na zásoby.

To vůbec neodpovídalo jeho představám. Budovy a ohrady vypadaly čistě a udržovaně. Z komínu na střeše obytného domu stoupal kouř. Ken předpokládal, že ranč bude zchátralý a opuštěný, ale to se mýlil.

Pak sebou trhl a pobídl hnědáka. Zatímco vjížděl do výběžku údolí, hlavou se mu honily myšlenky. Teď už vůbec nechápal, proč Samuel Dean riskoval ten malý, ale hezký statek.

Na to, že tam budou lidé, vůbec nepomyslel, nyní mu to přitom připadalo jako zcela přirozené. Na to, aby vydělal čtyři tisíce, musel rančer prodat velké množství zvířat. A sám všechnu tu s tím spojenou práci, chytání a krocení, zvládnout nemohl. Musel mít na výplatní listině dva nebo tři honáky.

Byl zvědavý, jak ti lidé jeho příjezd přijmou. Se sympatiemi počítat nemohl. Pomalu se blížil k té usedlosti. Jedinou známkou života byl kouř, odhlédneme-li od několika koní v ohradách. Když Ken projížděl kolem kůlny na nářadí, otevřely se dveře domu. Ven vyšel muž s puškou v rukou.

Mohlo mu být tak mezi padesáti a šedesáti, měl šedé vlasy a červený nos opilce. Světlýma očima si nedůvěřivě prohlížel Kena. Pak pomalu sklonil pušku.

„Sem je to dost daleko,“ zavrčel. „Sjel jste z cesty?“

„Jsem přítel přírody, pane,“ odvětil Ken a zastavil. Rozesmál se a chtěl slézt z koně, ale pohyb starého chlápka ho zarazil.

„Zůstaňte v sedle,“ zavrčel ten muž. „Jestli chcete sbírat houby a borůvky, musíte do lesa. Tillson nás asi považuje za úplné kretény, že?“ Mečivě se zasmál a dodal: „Pokaždé, když je boss pryč, dostane odvahu. Ale dobrá, pane. Jestli jste přítel přírody, pak se otočte, ať se můžu podívat na zadek vašeho koně. Jsem totiž blázen do koní, abyste mi rozuměl. A vyřiďte Tillsonovi ode mě hezký pozdrav. Ať se raději stará o svůj dobytek a přiváže mu na ocasy hadry, aby se dal rozeznat od volů, které platí, protože jinak by mohlo dojít k omylu, hahaha!“

„Vy jste teda vtipálek,“ usmál se Ken, jemuž se ten starý muž líbil. „Bohužel vám tu laskavost udělat nemohu, protože jméno Tillson mi nic neříká. Jsem tu cizí a pouze jsem doufal, že u vás dostanu doušek vody. Ta, co mám v láhvi, už je příliš teplá. Ale nevadí!“

Stiskem stehen pobídl hnědáka.

„Stůjte, pane,“ zabručel ten starý muž. „Jestli je to tak, tak se samozřejmě můžete napít. Tam je voda.“

Ken otočil hnědáka a vrhl na toho chlapíka zkoumavý pohled.

„Díky, starouši,“ řekl a sesedl. Vzal láhev s vodou z hrušky sedla a šel ke studně. Tam ji vylil a vytáhl vědro. Zatímco si nabíral do láhve, starý muž k němu pomalu přistoupil.

Ken zavřel láhev a nabral si naběračkou z vědra. Stařec na něho hleděl a odkašlal si.

„Jmenuju se Binnie Brennan,“ zavrčel.

„A já jsem Kendall Reed,“ opáčil Ken a položil žufánek do vědra. „Ten Tillson vám asi dělá problémy, co?“

„Dá se to tak říct,“ přikývl Brennan. „Jenom čeká na vhodnou příležitost, aby ovládl celý kraj.“ Ukázal k severním kopcům. „Potok končí tady u nás. Je to malý, ale vydatný potok, na jaře pochytá vodu z oblevy. To díky němu je tento kout nejúrodnější částí údolí. Proto je těch pár čtverečních mil zajímavých pro jeho dobytek.“

Ken se ohlédl. „To si dokážu představit. Nabídl vám Tillson něco?“

„Mému bossovi, pane,“ odpověděl ten starý muž. „Samuel Dean toho ví hodně o koních, ale jinak je to hlupák. Pije, a když se dostane k penězům, začne hrát karty. Je to pořád stejné, odjede a na dva týdny ho není. Když se vrátí, jsou všechny peníze v háji. Teď už si začínáme dělat starosti. Odjel před skoro Čtyřmi týdny. Určitě je v Bozemanu. Tam odjel.“

„Kolik lidí tu je?“ otázal se Ken.

„Kolik asi,“ opáčil ten muž. „Sam, jeho dcera a já jsme sami. Kdyby Bozeman nebyl tak daleko, Carol by se tam už vydala. Jenže na to už je beztak pozdě. Má s tím starý paličákem trápení. V podstatě je to ona, kdo to tu celé udržuje v richtyku. Teď loví divoké koně, kteří se pasou v horách.“

Ken měl co dělat, aby zakryl překvapení. S tím, že tam bude Deanova dcera, nepočítal. Celé se to komplikovalo. Samuel Dean tedy prohrával peníze častěji, ale jak se zdálo, teď to bylo vůbec poprvé, co dal všanc svou existenci.

„A to ty divoké koně chytáte a krotíte jen vy tři?“ nevěřícně se zeptal, aby překonal svůj úžas.

Ten starý muž hrdě přikývl. „Ano, pane. Když je Sam střízlivý, je to chlap, jak má být. Při krocení by si to mohl rozdat i s mladšími kovboji. Ale když se to tak vezme, tak je všechna ta práce k ničemu. Carol je člověku líto. Tak se snaží.“

Ken se vrátil k hnědákovi a přivázal láhev s vodou k hrušce sedla. Brennan ho následoval. Ken se vyšvihl do sedla a zvedl ruku na pozdrav.

„Díky, Brennane,“ řekl. „Jsem rád, že jsem vás poznal. Teď musím dál.“

Pak pobídl hnědáka.

„Kam to jedete?“ zvolal za ním Brennan.

Ken mu neodpověděl, ani se neotočil. To, že se vrací stejnou cestou, u toho starého chlapíka dozajista znovu vyvolalo nedůvěru. Nechybělo hodně a Ken mu hodil tu vlastnickou listinu k nohám. Ksakru, přece nejsem lotr, který jen tak vyžene děvče z jeho majetku, i když je právo na mé straně, pomyslel si.

O to více odtud spěchal pryč. Vrátil se ke Grantu, objel ho však a pokračoval dál. Mířil do Bannacku. Hlavní město teritoria bylo pro hráče mnohem zajímavější než taková díra jako Grant.

Ken přijel do Bannacku brzy večer. Vraníka nechal v nájemní stáji. Protože zaplatil předem a vrátil se dřív, než čekal, chtěl mu majitel stáje vrátit nějaké peníze. Ken to však odmítl.

„Nechte si je,“ řekl. „Je možné, že toho koně budu v příštích dnech potřebovat. Pak bychom se mohli vyrovnat.“

„Tak jo, pane,“ přikývl ten muž. „Mimochodem, někdo se na vás mezitím vyptával. Nějaký mládenec. Vypadal, že jede z daleka.“

Ken se otočil.

„Jak vypadal?“

Podle jeho popisu se mohlo jednat pouze o toho horkokrevného mladíka z Bozemanu, který ho za každou cenu chtěl přinutit k souboji. Kulka v ruce mu podle všeho nestačila. Ken poděkoval a šel ven.

Zamířil k jednomu ze tří hotelů. Pronajal si tam pokoj a po horké lázni navštívil holiče a nechal se oholit. Navečeřel se v jedné z mnoha jídelen a potom se šel podívat do města.

Po tom horkokrevném mladíkovi nikde ani stopy.

Ken Eeed se vrátil zpátky do hotelu a brzy si šel lehnout.

+ + + + +

V následujících dvou dnech Ken žil jako vždy.

Po obědě vyvedl svého hnědáka z nájemní stáje a projel se po krajině. Prostě a jednoduše potřeboval čerstvý vzduch. Měl rád, když mu při jízdě vítr foukal do tváře. Na jednom místě potom hnědáka nechal, aby se napásl. Sám si lehl do trávy, dal si mezi zuby stéblo trávy a hleděl na oblohu.

Večer pak sedával v zakouřených saloonech a hrál.

Pokud se na někoho hodilo označení pokerová tvář, potom na Kena Reeda. Často dokázal blufováním s nízkými dvojicemi dostat ze hry fullhouse, aby ve chvíli, kdy každý očekával bluf, odkryl tu nejsilnější figuru.

Jen on sám si všiml toho, když nebyl v nejlepší formě.

Neustále se rozhlížel a zkoumal tváře mužů, kteří přihlíželi. Pokaždé čekal, že pohlédne do ústí hlavně koltu. V pondělí se náhle rozhodl, že z Bannacku odjede. Vyrovnal se s majitelem nájemní stáje a vyhledal j obchodníka s koňmi, u kterého koupil skořicově zbarveného palomina za tři sta dolarů. Byl to skvělý hřebec, který za ty peníze stál. Dalších sto padesát dolarů dal za nové sedlo a za sedmdesát dolarů se vybavil.

Když opouštěl Bannack, měl u sebe ještě dvě stě dolarů v hotovosti. Teprve po cestě do Grantu si uvědomil význam svého jednání. On, hráč, který vždycky jezdil dostavníkem, si koupil drahého koně a drahé vybavení. Co ho k tomu přimělo?

Chtěl přece jen mít čistý stůl, otevřít té dívce oči a vrátit jí tu vlastnickou listinu. K tomu nebylo nutné, aby měnil svůj dosavadní životní styl.

Jel oklikami, mnohokrát odpočíval a záměrně oddaloval svůj příjezd na ranč. Při tom uvažoval, jak to všechno udělat co nejjednodušeji a nejrychleji.

Tak dorazil do Grantu teprve večer. Nechal koně v nájemní stáji a ubytoval se v jediném hotelu toho městečka. Po večeři šel do saloonu, který už trochu znal. Zde ho okamžitě praštilo do očí změněné chování těch lidí. Jestliže jejich zdrženlivost při jeho první návštěvě byla dána normální nedůvěrou vůči cizinci, nyní se setkal s ledovým odmítnutím.

Dokonce i muž za barovým pultem ho obsloužil s nevlídností, jež byla takřka urážející. Proto ten saloon zase brzy opustil a vrátil se do hotelu. Jeho pokoj měl okno do dvora. Žádný jiný nebyl volný.

Otevřel okno a vyhlédl do dvora. Zatímco kouřil, napadlo, že se zapomněl zeptat v nájemní stáji na toho mladého hlupáka, který se tam možná potuloval, chtěje ukojit svou ctižádost. Ráno se o to musel hned postarat.

Odhodil nedopalek na úzkou stříšku pod oknem a oblečený si lehl na postel. Ještě bylo příliš brzy na spaní, jenže chovám obyvatel města mu zkazilo náladu.

Později nedokázal říct, proč ještě jednou vstal a zamkl dveře. Zhasnul světlo a opět si lehl.

Toto instinktivní jednání mu zachránilo život. Někdo z úkrytu pozoroval jeho příjezd. Po tom, co odešel ze saloonu, opustil tento člověk hotel, uchýlil se do boční uličky a pozoroval odtud okno jeho pokoje.

Když nahoře zhaslo světlo, vydal se ten muž k nájemní stáji, vyvedl z ní svého koně a zmizel v temnotě. Mezitím Ken Reed usnul.

Nečekalo ho hezké probuzení.

+ + + + +

Probudil ho šramot.

V prvním okamžiku zůstal ležet s otevřenýma očima. Nevěděl, co ho vlastně probudilo. Otevřeným oknem dovnitř svítil měsíc.

Když Ken otočil hlavu, padl jeho pohled na úzký pruh světla pod dveřmi. V tom okamžiku si uvědomil, že na chodbě někdo je. Vstal a přistoupil ke stolu. Opatrně vzal ze židle revolverový opasek a připnul si jej.

Nyní stál zády otočen ke skříni, jež byla vedle okna. Zřetelně slyšel šramot zpoza dveří a viděl, že někdo vzal za kliku. Poněvadž byly dveře zamčené, ozvalo se zavrzání.

A pak se to stalo.

Třeskl výstřel a dveře se rozletěly. Kolem uší mu proletělo kování. Dírou velkou jako pěst tam, kde ještě před chvílí byl zámek, pronikal dovnitř kouř. Kousky sekaného olova provrtaly dveře skříně.

Byl to div, že Kena žádný z nich nezasáhl. S koltem v ruce se vrhl rybičkou z okna, sklouzl po úzké stříšce a dopadl na dvůr. Nahoře se ozval rachot, jak někdo vykopl dveře.

Když dopadl, ucítil bodavou bolest v boku. Panika ho hnala vpřed. Sténaje vstal, levou rukou zvedl klobouk a nasadil si ho na hlavu. Přikulhal k soudkům, jež stály u zdi. Se zatnutými zuby po nich vylezl nahoru a přehoupl se přes zeď.

Při pádu uslyšel ránu z brokovnice. Dávka sekaného olova se zavrtala do zdi. V uličce byla tma. Chvíli zadýchán klečel a opíral se o zeď. Do očí mu stékaly kapky potu. Z Main Street se ozývaly hlasy, klení a kroky na chodníku.

Na křižovatce se objevili muži s pochodněmi.

„Je vzadu!“ zvolal kdosi.

Ken běžel k druhému konci uličky, přičemž se držel těsně u zdi. Rozhořčené výkřiky dokazovaly, že si ho všimli. Naštěstí už měl určitý náskok.

Běžel potmě, klopýtal a vrávoral. Vlastně ani nechápal, co se děje. Nejdřív si myslel, že si ho chce podat ten horkokrevný mladík, ale teď si uvědomil, že ho honí celé město. Ačkoli ho trápily bolesti, utíkal dál. Síly mu dodával pud sebezáchovy.

Ať už ho ti lidé štvali z jakýchkoli důvodů, bylo mu jasné, že by ho zabili, kdyby ho chytili. Šlo mu o život. Obklíčili jej. Všude slyšel hlasy a viděl pochodně.

Ke stáji se dostat nemohl. I kdyby se mu podařilo tam přiběhnout, nikdy by nedokázal tak rychle osedlat koně, aby z té pasti unikl. Takže změnil směr. Jeho nejbližší pronásledovatelé se přibližovali.

Kolem něj proletělo několik nemířených kulek. Srdce mu divoce bušilo.

Na konci jedné uličky spatřil měsíčním svitem zalité prostranství a zhruba yard a půl vysokou bílou zeď. Byla zchátralá a na několika místech prolomená. Ken k ní přiběhl, přehoupl se přes ni a ucítil krev, jež mu tekla z čerstvě zajizvené rány pod klíční kostí.

„Běžel ke hřbitovu,“ vykřiklo několik mužů za ním.

Vstal a klopýtal dál kolem zvětralých náhrobních kamenů, dřevěných křížů a propadlých hrobů. Kryly ho stromy, keře a yard vysoký plevel stejně tak jako hra světla a stínů.

Za ním se však pronásledovatelé sbíhali ze všech stran. Mihotavá zář pochodní, dusot, kletby, výkřiky a střelba učinily z té noci skutečné inferno. Ten dav připomínal smečku vlků.

Ken klopýtl a spadl, zalezl za jeden náhrobní kámen a vypálil jim nad hlavy. Zarazili se a ucouvli. Jedna jediná kulka stačila, aby se jejich nenávist a chuť vraždit proměnily v strach. A to, že byli v takové přesile, nehrálo roli.

Ken se chechtal jako šílenec. Když se opět vzpamatovali, dvakrát vypálil. Někteří se otočili a běželi k východu ze hřbitova. Každá jeho kulka přenášela jeho strach na ně. Čím klidnější byl sám, tím silnější byl jejich zmatek.

Ken pálil a pálil. Pak úderník jeho kohoutku narazil na prázdnou komoru. Ken zmáčkl spoušť znovu, a až tehdy pochopil, co to znamená.

A potom k němu přišla smrt. Vyšla z toho davu a pomalu kráčela k němu. Byla to hezká smrt. Žádná ohyzdná zubatá, nýbrž půvabná smrt s dlouhými blond vlasy.

Jako zhypnotizovaný Ken vstal a pohlédl do toho děsivě velkého ústí dvouhlavňové brokovnice. Očekával, že zakrátko se tam zableskne a tam, kde měl břicho, bude mít díru.

„Stůj, Carol! Nestřílej!“

Hřbitovem se ozval výkřik.

Ken ho už neslyšel a ani neviděl toho muže, který se zoufale prodíral davem. Zavrávoral a upadl do bezvědomí, ještě než se mu podlomily nohy.

Pak ta smečka přiběhla k němu, dupala přes hroby a lámala kříže. Popadli kameny z obvodové zdi a jedním z nich trefili marshala Franka Clevengera do hlavy. Rozbili mu hlavu a tvář mu žahla krev. Pak ho zasáhly další kameny.

Skácel se na Kena Reeda, který ležel na zemi.

A nakonec zaduněla brokovnice a nad jejich hlavami hvízdly kousky sekaného olova.

Lidé strnuli. Pustili kameny na zem a pomalu ustoupili.

+ + + + +

Ken se probral ve vězeňské cele.

Ležel na pryčně a hleděl do stropu. Hlasy, které slyšel, mu připadaly příliš silné. Hučelo mu v uších a bolely ho bubínky. Chytil se za uši, což nebylo snadné, protože měl ruce těžké, jako by byly z olova.

Chvěl se jako v horečce. Pak zacinkal svazek klíčů a on uslyšel kroky a frkání. Někdo se k němu sklonil, chytil ho a zápěstí a opatrně mu odtáhl ruku od těla.

„Chci se na to podívat,“ řekl chraplavým hlasem.

Ken otevřel oči a pohlédl do kulaté, zarostlé tváře. Z toho muže táhlo. Chytil Kena pod paže a zvedl ho. Hráči se zatmělo před očima.

Muž vytáhl plochou láhev, odšrouboval její víčko a přiložil mu její hrdlo ke rtům. Dryák ho na rozpukaných rtech pálil jako oheň. Rozkašlal se a vypil několik doušků, načež si ten muž láhev zase strčil pod kabát.

Zatímco ji zavíral, Ken si jej prohlížel. Byl střední postavy a měl na sobě ošoupaný oblek.

„Jsem Harvey Knapp,“ řekl a opatrně Kenovi svlékl kabát. Potom mu rozepnul košili a stáhl mu ji z těla. „Uvidíme, co se dá udělat. Budete vypadat celkem obstojně, až vás ovážu. Žijeme to v drsném světě, co?“

Rozepnul si koženou kabelu a začal Kenovi ošetřovat ránu pod klíční kostí. Ken zatnul zuby. Byl tak vyčerpaný, že ho to málem znovu omráčilo. Pomalu si vybavoval, co se stalo.

„Co to všechno má znamenat?“ zeptal se a zavrtěl hlavou. „Někdo vypálil z brokovnice do dveří mého pokoje a potom mě honilo celé město. Tomu nerozumím.“

„Samozřejmě že ne, chlapče,“ usmál se lékař. „Bodejť byste tomu rozuměl. Samuela Deana moc lidí neoplakává, ale jeho dcera tady požívá vážnosti. Je to zatraceně tvrdé děvče. Pořád musí dřít kvůli chybám a slabostem starého. To na lidi udělalo dojem. To Carol Deanová tě chtěla v hotelu provrtat sekaným olovem. A na hřbitově tě málem dostala. Můžeš děkovat marshalovi, že ještě žiješ a že tě čeká férový soud. Pokud ovšem naši milí spoluobčané nevtrhnou dovnitř a neodvlečou tě ven. Rádi by tě totiž viděli viset.“

Ken Reed pochopil, že se dozvěděli o tom, co se stalo v Bozemanu. Nyní litoval toho, že si s tou dívkou hned nepromluvil.

„Takže jde o tu vlastnickou listinu, kterou jsem vyhrál v kartách,“ řekl. „Měl jsem na to přijít sám. Ale všechno to je nedorozumění. Až tady jsem se dozvěděl, že Dean měl dceru. Kromě toho jsem se vrátil, abych si s ní o tom promluvil. Jejího otce jsem zastřelil v sebeobraně. Je na to dost svědků.“

„ Zatím je jen jeden svědek, a ten říká, že jsi Sama oškubal pomocí špinavých triků o všechny jeho peníze,“ zavrčel doktor Knapp. „Přitom jsi uviděl i tu listinu a později jsi ho oddělal a oloupil v temné uličce.“

„Kdo to tvrdí?“ rozrušeně se zeptal Ken.

Knapp ho přitiskl na pryčnu. „Jen klidně lež, chlapče,“ poznamenal. „Teď se s tebou pobaví marshal. Na tvém místě bych mu raději nelhal. Ti lidé mu kvůli tobě rozbili hlavu. Určitě tě nebude mít moc v lásce. Takže buď rozumný. Jinak si to jen zhoršíš.“

Vzal svou tašku a šel ven. Pak dovnitř vešel marshal. Frank Clevenger byl vysoký, silný muž okolo čtyřicítky. Jeho tvář poznamenaná bouřemi života vypadala hrozně. Byla poseta bezpočtem náplastí a nad očima a na bradě mu kůže hrála všemi barvami.

Zachmuřeně si hráče změřil pohledem. „Nejradši bych vám vlastnoručně zakroutil krkem,“ zavrčel. „Slyšíte ten kravál? Shromáždilo se tu celé město. Ti lidé vás chtějí zlynčovat, Reede. Já a můj zástupce je už neudržíme. Ale než vás pověsí na nejbližším stromě, tak budou mrtví a ranění. A ti půjdou na vaše konto.“

Ken pohlédl do očí toho muže a poznal, že Clevenger nepřehání. Slyšel ten hluk na ulici. Před vězením se musel shromáždit velký dav.

Právě když chtěl otevřít ústa, padl venku výstřel. Clevenger rychle vyšel z cely a zamkl ji. Potom vyběhl ven. Ve dveřích se srazil s mladším, ramenatým chlapíkem, který měl na košili hvězdu. To musel být jeho zástupce.

„Clapton a Lorne přinesli oprátku, Franku,“ hlesl. „Dali nám ultimátum. Jestli Reeda do deseti minut nevyvedeme, tak si pro něho přijdou.“

Clevenger se zachmuřeným obličejem vzal ze stojanu pušku a vyšel na chodník. Ken slyšel, jak ho dav přivítal výkřiky.

„Klid, lidi!“ zvolal marshal. „Buďte přece rozumní. Zítra někoho pošlu za soudcem Caulingem do Bannacku. Potom se do osmi dnů bude konat přelíčení. O rozsudku přece nemůže být pochyb.“

Přerušily ho výkřiky a hluk opět zesílil. Zatímco Clevenger zoufal řval na tu smečku, uvažoval Ken o tom, co slyšel. Ten svědek, o kterém hovořil lékař, mohl být jen ten namyšlený mladík z Bozemanu, který ho sledoval. Ten spratek se mu teď pomstil, když ho obvinil z chladnokrevné vraždy Sama Deana.

Přitom Clevengerovi jen stačilo poslat telegram šerifovi Flahertymu do Bozemanu a zjistit tak, jak to bylo doopravdy. Otázkou ovšem bylo, zda k tomu marshal ještě vůbec dostane příležitost.

Kenovi se náhle stáhlo hrdlo. Pochopil, v jak nebezpečné je situaci.

+ + + + +

Hluk venku byl stále silnější.

Když marshal Clevenger a jeho zástupce vtrhli do kanceláře a zabarikádovali dveře, věděl Ken, která bije. Zástupce zůstal stát u dveří, zatímco Clevenger se postavil k oknu. Rozbil je hlavní pušky, kterou prostrčil ven, a vystřelil nad hlavy těch lidí.

Dveře se chvěly, jak do nich ti lidé venku bušili.

„Miř na jejich vůdce, Larry!“ zvolal marshal na zástupce. „Ale dávej pozor, ať nikoho nezabiješ!“

„Na to ani nemyslím, Franku,“ zavrčel ten muž. „Roztrhají nás na kusy.“

Pod údery zvenčí se převrhla malá skříňka ze stolu, který oba muži přisunuli před dveře. Zástupce postavil pušku do stojanu. Když se roztříštil zámek, chytil stůl a odtáhl ho. Dveře se rozletěly a dovnitř se nahrnuli lidé.

Clevenger vystihl nebezpečí a postavil se do dveří vězení. Puškou mířil na prvního z nich. Dav se zarazil.

„Střelím tě do břicha, Lorne,“ řekl k obrovi, který držel v ruce oprátku. „Co to do vás vjelo? Vždycky jsi byl ten nejmírumilovnější člověk v našem městě a teď tu řádíš jako pominutý. Uvažuj přece, Lorne.“

Ken se posadil. Celý rozechvělý sledoval tu scénu. Nikdy to nebyl zbabělec, ale tato noc pro něj byla nocí hrůzy. Byl zvyklý na nepřátelství. Jeho štěstí u hracího stolu bylo pro lidi často hozenou rukavicí. S takovou nenávistí se však ještě nesetkal. Stálo proti němu celé město a on ani neměl zbraň a nemohl se bránit.

„Jdi nám z cesty, Franku,“ zavrčel ten obr.

Měl takové svaly na rukou, že to vypadalo, že mu rukávy košile každou chvíli prasknou. Byl to hromotluk. Na mohutném krku mu vystoupily žíly.

„Ani náhodou, Lorne,“ vzdorně opáčil Clevenger. „Nemůžu vás zastavit, ale předtím mě budete muset oddělat. A tebe vezmu s sebou, ty hlupáku.“

Kdosi se prodral do kanceláře. Vedle obra se objevila mladá dívka s brokovnicí. Položila tomu vysokému muži ruku na rameno.

„Nechte to být, Lorne,“ řekla Carol Deanová. „Marshal má tu listinu. Je mi to líto. Jela jsem do města, abych pomstila svého otce. Jenže tento hráč nestojí za to, aby kvůli němu byla prolita krev poctivých lidí. Počkejte na mě venku, prosím.“

Obr přikývl. „Jak myslíš, Carol,“ odtušil a otočil se. „Běžte ven, lidi. Slyšeli jste, co řekla Carol. Zůstaneme poblíž a počkáme.“

Dav se s reptáním stáhl. Clevenger zavřel dveře, jak to jen šlo, a zapřel je židlí. Potom vztekle pohlédl na svého zástupce.

„Ty jsi mi pěkný ochránce zákona,“ zaklel.

„Víš, co mi můžeš…,“ odsekl Lany.

Carol Deanová přistoupila k mřížím cely a pohlédla na Kena Reeda. Mohlo jí být tak pětadvacet, byla štíhlá a měla hezkou postavu. Vlnité světlé vlasy jí sahaly pod ramena. Ken se s námahou postavil, probral se z otupělosti a přišel k ní.

I když mezi nimi byla mříž, okamžitě couvla. Byla krásná, ale v očích měla jiskry nenávisti. Ken viděl, že má co dělat, aby se ovládla.

„Vrahu!“ zavrčela.

„Rád bych podal vysvětlení, marshale,“ řekl Ken a nepoznával svůj hlas. „Lékař mi pověděl, že existuje svědek, který mě obvinil z vraždy Samuela Deana. To je lež.“

Přerývaným hlasem potom marshalovi řekl o tom, co se stalo v Bozemanu. Vylíčil průběh oné partie pokeru i střet s tím mladým mužem.

„Zastřelil jsem Samuela Deana v sebeobraně, marshale,“ podotkl nakonec. „Na to je v Bozemanu svědků dost. Zeptejte se šerifa Flahertyho. Potvrdí mou výpověď.“

„Chceš jenom získat čas, parchante! „ vykřikl zástupce.

„Drž už konečně hubu, Larry,“ procedil Clevenger mezi zuby a sáhl si na náplasti na obličeji. „Ten Colman mluvil o chladnokrevné vraždě. Samozřejmě, každý popírá svou vinu, ale tu výpověď musíme ověřit. To je naše povinnost.“

„Já mu nevěřím ani slovo,“ ozvala se Carol Deanová. „Táta často prohrál peníze, to každý ví. Ale ranč ještě nikdy nevsadil. Ten člověk lže, Franku.“

Clevenger přikývl. „To je možné, Carol, dokonce je to pravděpodobné, ale stojí tu tvrzení proti tvrzení. Pravda musí být nalezena u soudu.“

„Byl za mé nepřítomnosti na ranči,“ řekla dívka. „Proč o tom všem Binniemu nepověděl? I když měl tu vlastnickou listinu u sebe, tak se vykrucoval a dokonce jel na několik dnů zpátky do Bannacku. Mě neošálí, Franku. Zůstanu dnes v noci ve městě. Na hřbitově ho kamenovali. Dvakrát jsem dokázala zastavit dav. Teď jste na tahu vy, Franku. Počkám, co se bude dít. Ale s mou pomocí už nepočítejte. Odteď udělám všechno pro to, aby tento muž byl potrestán.

Ještě jednou pohlédla na Kena, nakvašeně se otočila a šla pryč.

Clevenger opět zabarikádoval poškozené dveře a přišel k mřížím. Pohlédl na hráče a zavrtěl hlavou.

„Nevypadá to dobře, Reede,“ poznamenal. „Tady v Grantu nemáme telegraf. Musel bych někoho poslat do Bannacku. Jenže v celém městě bych nenašel jediného člověka, který by to udělal. A kdybych jel sám, neměl by váš život cenu jediného centu. Tak se věci mají.“

Mohutný zástupce přišel blíž a strhl si z košile hvězdu. Chvíli na ni hleděl, načež ji podal Clevengerovi.

„Vezmi si ji, Franku,“ řekl. „Aby tě nenapadlo poslat do Bannacku mě. Vystihls to. Nikoho z města nepustí. Carol mu jenom prodloužila život. Ti lidé tě nespustí z očí. Dopřejí ti pár hodin klidu a potom zase přijdou. A já nemám chuť kvůli němu chcípnout. Je mi líto, ale toto je mé poslední slovo.

Když opouštěl kancelář, Clevenger sevřel hvězdu v pěsti.

„Má pravdu, Reede,“ zaklel. „Právě tak to bude. Lehněte si a pokuste se spát. Máte štěstí, že vaše cela nemá okno. Musíme počítat se vším.“

„Chtěl bych vám poděkovat, marshale,“ řekl Ken. „Riskujete život, i když byste si to mohl ulehčit. Možná pro vás jednoho dne bude útěchou, že jste dnes zastupoval zákon ve prospěch nevinného.“

„Myslíte?“ zabručel Clevenger. „A když při tom oba půjdeme k čertu? Člověče, vy jste ale vtipálek.“

Otočil se, přisunul skříňku zpátky před dveře a posadil se na svůj psací stůl. Pušku a kolt položil na něj a z šuplíku vytáhl krabici s náboji.

Pak zhasnul lampu.

Ken přitápal k pryčně a lehl si na ni. Clevenger zatemnil kancelář, aby tam zvenčí nebylo vidět,.a hlídal.

Ken by si rád zakouřil cigaretu, ale tabák mu vzali. Chvíli byl v pokušení požádat o něj marshala, ale neudělal to.

O něco později usnul.

+ + + + +

Tu noc se už nic nestalo.

Ken se probudil za svítání. Vstal a vyhlédl přes mříže. Clevenger ještě stále seděl na židli, ale hlavu měl opřenou o stůl. Ken sundal nohy z pryčny a zůstal sedět. Cítil se o něco lépe.

Strach už neměl, zato pociťoval chladnou zlost vůči tomu lumpovi, který to všechno spískal. Kručelo mu v žaludku. Nejraději by praštil do pryčny a dožadoval se jídla, ale dopřál marshalovi spánek.

Když se rozednilo, ozvaly se z ulice hlasy. Scházeli se tam první lidé, jak se zdálo. To probudilo i marshala. Clevenger zvedl hlavu a chvíli se rozhlížel. Očividně mu bylo trapné, že si zdříml.

„Haló,“ zavrčel, „jak se cítíte?“

„Až na to, že mám hlad jak vlk, je mi skvěle,“ odpověděl Ken s úsměvem.

„A cigaretu bych také snesl.“

Clevenger vytáhl šuplík a chvíli se v něm přehraboval, načež dal Kenovi tabatěrku. Hráč si ji vzal a ubalil si cigaretu. Zatímco nasál kouř do plic, vzal Clevenger své zbraně, odsunul skříňku od dveří a vyšel ven.

Ken slyšel, jak mluví s nějakými lidmi. Komusi řekl, aby přinesl jídlo. Měl přinést i konvici s kávou. Clevenger musel naléhat, aby někoho přesvědčil. Pak čekal venku.

Ken si okamžitě udělal další cigaretu a připálil si tou první. Vypadalo to, jako by ti se lidé uklidnili, ale brzy měl zjistit, že tomu tak není.

„To je všechno?“ zeptal se venku Clevenger.

„Víc toho nebylo,“ zněla ostrá odpověď.

Marshal zaklel a vešel do kanceláře. Přinesli placky se sázenými vejci. Stačilo to ale jen pro jednoho. Clevenger láteřil, když postavil talíř a konvici na stůl. Nalil horkou kávu do šálku a přinesl jej Kenovi, který si ho vzal přes tyče mříže.

Hráč si o horkou kávu popálil rty, ale hlavní bylo, že ho probrala. Byla sladká a silná. Mezitím Clevenger přinesl klíč od cely. Otevřel dveře a postavil talíř na stoličku.

„A vy?“ chabě protestoval Ken.

„O mě se nestarejte,“ zavrčel marshal. „Já už se o sebe postarám. Všude mají muže, kteří kontrolují úřadovnu a cesty z města. Neunikne odtud ani myš. Vypadá to, že to je vaše poslední jídlo. Je tu klid, ale to je klid před bouří.“

Zase šel ven a zamknul celu. Ken chvíli hleděl na talíř, ale pak neodolal. Zamáčkl cigaretu a pustil se do placek. Tuk mu tekl po bradě.

Clevenger stál u okna a hleděl na ulici. Ken si posledním kouskem placky vytřel talíř a pak jej snědl. Nato se napil kávy.

„Ach bože! Ti tu ještě chyběli,“ ozvalo se marshalovo zasténání.

Clevenger ještě stačil vzít ze stolu pušku, když se otevřely dveře a dovnitř vešel nějaký muž. Zavřel dveře patou a krátce pohlédl na vězně. Potom se otočil k marshalovi a usmál se.

„Vypadá to, že jste jako na jehlách, Franku,“ poznamenal. „Slyšeli jsme o tom až dneska. Táta mě sem poslal. Chce vědět, co míníte dělat.“

„Samozřejmě,“ zavrčel Clevenger. „Byl by to div, kdyby se tvůj otec nestaral o každou blbost. Má odpověď je známá. Jsem marshalem tohoto města a k tomu muži se dostanou jen přes mou mrtvolu. Bude se konat férové přelíčení. Na to má právo. Toho chlápka, který vypovídal proti němu, známe stejně tak málo jako jeho.“

Návštěvníkovi úřadovny nemohlo být ani třicet. Byl vysoký a ramenatý a vypadal čistě a elegantně, i když byl oblečen jako kovboj. Přikývl a poškrábal se na hlavě.

„Venku je rušno, Franku,“ řekl. „Colman v saloonu popouzí lidi. Přes den se neodváží napadnout vězení, ale v noci sem vtrhnou, to se vsaď. Táta ví, že máš těžkosti, a chce ti pomoct.“

Clevenger na něj udiveně pohlédl. „Tvůj otec že mi chce pomoct?“ zasmál se. „Ty si ze mě chceš dělat blázna, Hughu? Zatím jste si vždycky hráli svou hru a zákon vás nezajímal, i když jste ho porušovali. A zrovna teď mi chce Lyle pomoct? To je asi nějaký trik, chlapče.“

Ken postavil prázdný šálek na stoličku a poslouchal.

„Nerozčiluj se, Franku,“ opáčil Hugh Tillson. „Táta sice má své vlastní zákony, ale myslí si, že lynč by se nám všem ošklivě vrátil a že by poškodil celé město. Proto mám pro tebe návrh.“

„A to?“ nedůvěřivě se zeptal Clevenger.

„Máme na ranči dost práce a nemůžeme postrádat moc lidí,“ řekl Hugh Tillson. „Vzal jsem s sebou tři muže, kteří naoko podporují ty lidi tady. Je tam Bill O’Brien. Je oblíbený a lidé na něho dají. Přes den je udrží na uzdě a postará se o to, aby zaútočili až pod rouškou noci. Mezitím se vrátím na ranč. Až se setmí, přijedu se dvěma kovboji za vězení. Musíš Reeda dát do cely s oknem. Přivážeme za mříž laso a vytrhneme ji. Pak toho muže odvezeme na náš ranč. Tam bude prozatím v bezpečí.“

Clevenger se rozesmál. „A to ti mám spolknout, Hughu?“

„Musíš, Franku, protože to je tvá jediná šance,“ odvětil mladý Tillson. „Kromě toho ti mám od táty vyřídit, že to nedělá z lásky k bližnímu. Má svůj důvod, proč mu chce pomoct.“

„No, to jsem teda zvědavý,“ zavrčel marshal.

Hugh Tillson si odkašlal. „Je přece možné, že ten hráč mluví pravdu, že ano? Pokud ano, je nevinný a ranč patří jemu. Táta tu půdu chce. Od Carol ji nikdy nedostane. Od toho hráče ji koupí za férovou cenu. Už ti to došlo, Franku?“

Clevenger zachmuřeně přikývl. „Tíms mě přesvědčil, Hughu. To je přesně Lyleův styl. Můžeš mu vyřídit, že souhlasím. Musíte ovšem ještě dnes poslat „někoho do Bannacku, aby odtamtud poslal telegram šerifu Flahertymu v Bozemanu. Hned ti napíšu text.“

Clevenger se posadil na stůl a napsal něco na list papíru, který potom dal Hughu Tillsonovi. Rančerův synek jej vzal a opustil kancelář.

Ken vyskočil a přistoupil k mříži. „Poslouchejte, marshale. To je sice pěkné, ale já ten ranč vůbec nemíním prodat, i když bych mohl.“

Clevenger k němu pomalu přišel a řekl: „Ano? Za předpokladu, že vaše výpověď je pravdivá. Co byste pak chtěl udělat s tou listinou? Chcete se ujmout toho ranče?“

Hráč zavrtěl hlavou. „Ne, marshale. Vidíte, vůbec jsem nevěděl o tom děvčeti. Podle toho, co jsem slyšel, to neměla se svým otcem lehké. Samuel Dean možná nebyl špatný člověk, ale byl to slaboch. Pro mě je skutečnou majitelkou Carol Deanová. Udržovala ranč v chodu a vím od Binnieho Brennana, že Tillson má na tu půdu už dlouho zálusk. Nemůžu mu ten ranč prodat, protože tu listinu chci dát tomu děvčeti. Nevznáším na ten ranč žádné nároky, rozumíte?“

Clevenger na něj nevěřícně hleděl. Potom zavrtěl hlavou.

„Ne, tomu nerozumím, Reede,“ zavrčel. „To mi k vám prostě nesedí. Ale rád bych vám to věřil. Proto musíme přistoupit na ten návrh. Je to opravdu jediná šance. Jestli skutečně vyjde najevo, že jste nevinný, uvidíme, co dál. Jasné?“

Ken přikývl. „Tak dobrá, marshale. Ale vůbec se mi to nezamlouvá.“

„Děláte, jako by záleželo na tom, jestli se vám to zamlouvá nebo ne,“ opáčil marshal.

To má pravdu, pomyslel si Ken.

+ + + + +

Byl to den plný neklidu, který drásal nervy.

Marshal běhal po kanceláři sem a tam, polohlasně nadával a proklínal svůj džob.

Když mezi lidmi venku objevil stolaře, vyzval ho, aby opravil dveře úřadovny. Ten mu však tvrdil, že nemá čas, protože má příliš mnoho práce. To už marshal vybuchl a začal řvát. Lidé se však jen smáli.

Clevenger, jenž se třásl vztekem, vešel dovnitř. „Banda jedna zatracená,“ zaklel. „Teď ukázali svou pravou tvář: Vědí, že tu jsme v pasti jako krysy, a vychutnávají si to. Jen aby ten Tillsonův plán vyšel. Opijí se tak, že už je nikdo nedokáže udržet na uzdě. Pěkně jste mi to zavařil, Reede. Proč jste hned ne vyložil karty na stůl, he? Teď jsme oba v loji.“

„Je mi líto, marshale,“ řekl Ken.

„Ech, s tím mi dejte pokoj,“ zavrčel Clevenger.

Kolem poledne přišel kdosi s velkým tácem ke dveřím.

Clevenger tác vzal a nevěřícně se zeptal: „Nezmýlili jste se? To je přece pro dva moc.“

„Prasata se také vykrmují, než se zabijí,“ odpověděl ten muž a jedovatě se zašklebil.

„Ne, marshale!“ vykřikl Ken, protože nechybělo mnoho a Clevenger tomu muži tác vysypal na hlavu.

Cosi zavrčel, přišel do cely a posadil se k němu. Společně jedli steaky a fazole. Lidé na ně hleděli od dveří. Clevenger při jídle držel v ruce revolver.

Později odnesl nádobí a zase zavřel dveře cely. Ken Reed si ubalil cigaretu a lehl si na pryčnu. Pak pozoroval kouř, který stoupal ve spirálách ke stropu.

Klid mu prospěl. Po panice, která se ho zmocnila minulý večer, již nebylo ani stopy. Znovu to byl starý dobrý Ken. Uplynulá noc mu již připadala jako zlý sen. A nadcházející noci se nebál, ačkoli by se se zbraní v ruce cítil ještě lépe.

Odpoledne se venku zvýšilo napětí. Každou hodinou stoupalo a Clevenger vytáhl ze stojanu na pušky čtyři zbraně a položil je na stůl. Pak vysypal několik krabiček s náboji. I on teď působil klidně a vyrovnaně, když všechno připravoval. Setmělo se.

Clevenger nerozsvítil lampu. Potom Kena přestěhoval do cely se zamřížovaným oknem a dal mu radu, aby se zdržoval u zdi pod oknem. Jeho hlas zněl podivně chraplavě.

„Jeden nikdy neví,“ řekl. „Tillsonova nabídka, hlavně jeho důvody, zněly věrohodně, ale opatrnosti není nikdy nazbyt.“

Zamkl celu a postavil se s puškou k oknu do ulice. Venku bylo rušno jako při nějaké oslavě. Kdosi hrál na bendžo a opilí muži k tomu zpívali.

„Reede! Clevengere!“ náhle se ozvalo z okna cely. Ken se přitiskl ke zdi. Opět kdosi zavolal. Znělo to naléhavě a netrpělivě. Clevenger přišel k mříži.

„Kdo je tam?“ tiše se zeptal a zvedl ruku s koltem.

„To jsem já, Hugh! Přivážeme teď laso k mříži okna. Buďte připravení!“

Nyní Ken uslyšel i tichý dusot kopyt a vrzání sedel. Opatrně se narovnal. Zřetelně bylo slyšet oddechování mužů, kteří přivazovali lasa k mříži okna. Hráč cítil napětí. Co ho venku čeká?

Z jeho myšlenek jej probral hluk. Na ulici utichl zpěv a hudba a ozvaly se výkřiky. Dav se pohnul.

„Haló, marshale!“ kdosi zvolal. „Vyzýváme vás naposledy, abyste nám předal vězně. Máte dvě minuty na rozmyšlenou, pak si pro něj přijdeme.“

Clevenger zaklel, přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Ken Reed se začal potit.

Jeho nervy byly napjaty k prasknutí.

+ + + + +

Náhle vypuklo peklo.

Za vězením se ozvalo zvolání a prásknutí biče. Koně začali táhnout. Tyče mříží v okně zvonily, když se je muži venku snažili vytrhnout.

Zároveň se vepředu rozletěly dveře a dovnitř se nahrnul dav. Clevenger, jenž se jim vrhl do cesty, byl odstrčen. Srazil ještě jednoho muže pažbou pušky na podlahu, ale potom dostal ránu do hlavy a omráčen klesl na kolena.

Muži o něj zakopávali a kdosi zvolal, ať rozsvítí. Někdo zapálil sirku,sundal cylindr lampy a přidržel sirku u knotu. Vzplál plamének.

Mezitím Tillsonovi lidé opět pobídli koně. Ti zabrali a tyče mříže okna se ohnuly. Vydržely však.

První muži již dorazili k cele.

„Někdo se pokouší vytrhnout mříž v okně!“ zvolal kdosi. „Běžte dozadu! Honem!“

Po několika vteřinách se několik mužů obrátilo a prodralo se mezi ostatními ven. Kdyby nyní někdo na Kena vystřelil, bylo by po všem. Oni ho však chtěli pověsit.

Dva muži bili marshala. Další k nim přiskočil a přidržel ho. Hledali mu v kapsách svazek klíčů, ale tam nebyl. Clevenger ho včas ukryl do kamen. Touto roční dobou se ještě netopilo.

Rozezlení muži hledali ty klíče všude možně. Několik opilých chlápků se potácelo mezi nimi a překáželo jim. Tillsonovi lidé pobídli koně potřetí. Tentokrát to vyšlo.

Mříž byla vytržena a s ní i kameny a omítka. Kenovi se do úst dostal prach. Kašlaje protápal k oknu a vylezl ven. Venku ho kdosi chytil a postavil na nohy.

„Honem chlape! Za chvíli tu vypukne peklo,“ řekl Hugh Tillson a přivedl jej k jednomu koni, jehož tam přivedli pro něj.

Jeho muži odvázali lasa a vyšvihli se do sedel. Ken též nasedl, ale váhal.

„Co bude s Clevengerem?“ rozrušeně se otázal. „Ti lidé se mu pomstí, Tillsone.“

„O toho se postarají moji lidé, kteří vtrhli s davem do úřadovny,“ odpověděl rančerův syn. „Tak pojďte, chlape.“

Pobídli koně a vyrazili podél zadních stěn domů. Jejich útěk doprovázel jekot rozlíceného davu. Z jedné uličky na ně začali pálit muži, kteří běželi z kanceláře dozadu. V té tmě a při té rychlosti jezdců však nenapáchali žádné škody.

Potom měli město za zády. Hluk byl slabší a slabší. Již nejeli po cestě, nýbrž projížděli malým údolím, které Ken viděl, když navštívil Deanův ranč. Nevelkým lesem se dostali do většího údolí, jež patřilo Tillsonům.

Z temnoty se vynořily obrysy budov ranče. Na verandě hlavního domu kdosi zapálil louč. V ruce ji držel podsaditý padesátník, zatímco několik mužů běželo jezdcům naproti. To musel být Lyle Tillson. Vedle něj stála tmavovlasá dívka.

Jezdci zastavili u verandy a sesedli. Dva muži odvedli pryč koně. Hugh chytil Kena za ruku a odvedl hráče ke schodům.

„Ahoj, tati! To je to naše problémové dítě,“ usmál se. „To je můj otec, Reede. Toto je má sestra Stella a můj bratr Audie!“

Přivítání bylo srdečné, ale to určitě patřilo k Tillsonově hře. Lyle Tillson byl ocelový pionýr, jeden z těch, co vtiskli Západu svou pečeť. Na spáncích již měl šediny, ale jeho mohutné ruce dokazovaly, že ještě stále má dost sil.

Hughovi sourozenci mohli mít tak kolem pětadvaceti. Stella byla krásná, i když poněkud tvrdá. Pohybovala se elegantně jak kočka a vyzařovala z ní smyslnost. Audie Tillson, nejmladší z Tillsonů, byl štíhlý, šlachovitý muž.

Kena odvedli do haly, kde jim u whisky musel povědět svůj příběh. Hovořil stručně. Pozorně jej poslouchali a nepřerušovali jej. Stella se držela v pozadí, ale ani ona ho nespustila z očí. Když Ken skončil, kývl na Lylea Tillsona.

„Mám vám něco říct, Reede? Věřím vám,“ poznamenal. „Přesto jsem musel učinit několik opatření. Ještě stále jste marshalovým vězněm. Doufám, že to chápete.“

„Samozřejmě, pane Tillsone,“ odvětil Ken. „Víte něco o telegramu šerifu Flahertymu v Bozemanu?“

„Jeden z našich lidí jel odpoledne do Bannacku,“ odpověděl Hugh. „Hned přiveze odpověď marshalu Clevengerovi.“

Ken přikývl. „Pokud bude má výpověď potvrzena, tak Colman samozřejmě hned zmizí.“

„Nemějte obavy, Reede,“ usmál se Hugh. „Naši lidé ve městě ho nespustí z očí. Jestli lhal, pak za to zaplatí. Budete se s ním moct vypořádat sám.“

„Na to se těším už teď,“ řekl Ken a sevřel pěsti.

Přivedli ho do pokoje v prvním poschodí a zamkli ho. Z okna mohl vidět, že dole hlídají dva muži. Tillson nemínil nic riskovat. Přinesli mu tam talíř se studeným masem a kouskem kukuřičného chleba. Po jídle si lehl do postele.

O chvíli později již tvrdě spal.

+ + + + +

V Grantu tou dobou panovalo pozdvižení.

Tillsonův zásah tam lidem udělal škrt přes rozpočet. Všichni rančera a jeho drsné mužstvo znali. Nikoho by ani nenapadlo proti němu něco podniknout. Takže jenom sprostě nadávali a utápěli svůj vztek v alkoholu.

Mezi muži, kteří se v mrzuté náladě uchýlili do saloonu Faro, byl i Frenchie Colman, mladík z Bozemanu. Reedovo osvobození mu zasadilo velkou ránu. Nejraději by se hned vytratil z města, jenže v jeho blízkosti byli neustále tři Tillsonovi kovbojové. Když šel na záchod, šli s ním dva z nich. Nemohl udělat jediný krok bez jejich dozoru. Pomalu se ho zmocňovala panika.

V těch chvílích seděl Frank Clevenger v pochmurné náladě ve své zdemolované kanceláři. Ta smečka ho zbila a pak se ztratila. Zlost v něm probouzela ty nejtemnější myšlenky.

Již táhlo na půlnoc, když uslyšel dusot kopyt, jenž se rychle blížil. Bolela ho snad každá kost, když se zvedl a šel ven. Přijel nějaký jezdec, a zastavil před úřadovnou. Byl to jeden z Tillsonových kovbojů.

„Odpověď na telegram, marshale!“ zvolal a zamával papírem, zatímco slezl z koně.

Clevenger si telegram vzal a šel do kanceláře. Kovboj ho následoval. Marshal dal papír pod lampu a přečetl si text. Jeho tvář se postupně zachmuřovala. Pak ten papír položil na stůl.

„Takže je nevinný,“ zavrčel. „Šerif Flaherty potvrdil Reedovu výpověď, slovo od slova. Sam při přestřelce v Bozemanu dokonce zasáhl jednoho nevinného člověka a zabil ho. Reed na lidi v Bozemanu udělal dojem a tady ho chtěli lynčovat. Však počkejte, přátelé. Teď vytáhnu Carol Deanovou z postele a strčím jí ten papír pod nos, ať ta dračice dostane rozum. Steve, běž o tom říct vašim chlapcům v saloonu Faro. Ať sem přivedou Colmana. Ale nezavřete ho do té probourané cely. To mi teda zvedlo náladu.“

Hodil tomu kovboji klíče a vyběhl ven. Přeběhl ulici a dorazil do hotelu. O chvíli později klepal na dveře pokoje Carol Deanové.

Ta se probudila. Vyrostla v drsném kraji a věděla jak se prosadit.

Jelikož si z ranče nevzala noční košili, nechala Clevengera bušit na dveře a v klidu se oblékla. Když konečně otevřela dveře, pohlédl marshal do ústí hlavně revolveru.

„Divoká jako amazonka,“ zavrčel a vešel dovnitř.

Potom za sebou zavřel dveře a podal jí ten telegram.

„Přečti si to,“ sykl.

Carol Deanová si strčila revolver do pouzdra a přečetla si ten telegram. Zrudla a z její tváře se daly vyčíst její pocity. Potom se rozvzlykala a klesla na židli.

„Pane Bože,“ řekla rozechvělým hlasem.

„Pane Bože,“ opakoval Clevenger. „Volala bys ho, i kdybys Reeda provrtala brokovnicí? Nějaký ješitný parchant se vetře do tvé důvěry a navykládá ti nesmysly a ty hned popadneš brokovnici a bez varování mi střelíš přes dveře do kanceláře. Přitom znalas Sama lépe než kdokoli jiný. Vždyť to byl tvůj otec. A přestaň fňukat, děvče, to se k tobě nehodí.“

Tu si řekl, že to s tou ostrostí přehnal. Přistoupil k ní a pohladil ji po vlasech. „Všechno přece dopadlo dobře,“ řekl vlídným tónem. „Hned někoho pošlu na Tillsonův ranč. Nebude to jednoduché, Carol, ale omluvě se nevyhneš. Málem Reeda zlynčovali.“

Carol Deanová sebou trhla. „Pojedu k Tillsonům,“ poznamenala. „To, že táta udělal něco takového, mi jednoduše nejde do hlavy. Není nic horšího než alkohol a karty. Od Tillsonů pojedu hned na ranč a sbalím si věci.“ „Jen pomalu, Carol,“ řekl marshal. „Kendall Reed je sice v karetách eso, ale není to darebák. Má charakter. Pověděl mi, že za těchto okolností o ranč nemá zájem. Chce ti tu vlastnickou listinu dát, Carol.“

„A ty si opravdu myslíš, že ten velkomyslný dar přijmu, Franku?“ vzpurně se zeptala. „To mě znáš tak málo? To vůbec nepřichází v úvahu. Jestli je opravdu tak velkomyslný, potom si možná nechá Binnieho. Ten by nepřežil, kdyby musel ranč opustit. Zítra musím brzy vyjet do Bozemanu. Musím se podívat na tátův hrob. Možná ho zahrabali jako psa.“

Do očí jí vhrkly slzy.

Frank Clevenger byl otřesen. Ačkoli pociťoval bezmoc, stoupal v něm vztek na Frenchieho Colmana.

„Ještě si o tom popovídáme,“ řekl dívce a vzal telegram. Potom vyběhl ven.

Carol tam ještě chvíli zůstala stát.

Pak si vzala brokovnici a opustila hotel.

+ + + + +

Ken se probudil, když někdo zabušil na dveře.

Byla to Hugh Tillson.

„Oblečte se a běžte dolů, Reede,“ řekl úsměvem. „Dole je Carol Deanová. Šerif Flaherty potvrdil vaši verzi do nejmenších podrobností.“

Ken seskočil z postele. Spadl mu kámen ze srdce. Po tomto okamžiku toužil. Dočkal se. Dovedl si představit, jak té dívce bylo a je, a chtěl jí to nějak ulehčit.

Potom jí stanul tváří v tvář. Na okamžik působila bezmocně a křehce. Potom sebou trhla a pohlédla mu do očí.

„Musím se vám omluvit, pane Reede,“ řekl dutým hlasem. „Colmanova zpráva zněla přesvědčivě a navíc otec ještě nikdy neklesl tak hluboko, že by vsadil ranč. Je mi to opravdu líto.“

Ken jí chtěl dodat odvahu. „Mám pro vaši situaci naprosté pochopení, slečno Deanová,“ řekl. „Byla to má chyba. Měl jsem na vás počkat. Možná byste mi pak věřila. Pověděl jsem už marshalu Clevengerovi, že…“

„Už jsem se vám omluvila, pan Reede,“ řekl a pohlédla na něj. „To pro vás sice může být jen laciná útěcha, ale víc udělat nemohu. Každé další slovo by v této záležitosti bylo zbytečné. Ranč je vám od zítřka k dispozici.“

„Ale já…,“ nadechl se, ale hned mu skočila do řeči.

„Protože v každém případě potřebujete jednoho muže, bylo by od vás milé, kdybyste si ponechal Binnieho Brennana,“ poznamenala. „Pracoval pro mého otce více než dvacet let. Ranč mu přirostl k srdci. V jeho věku už by nikde nenašel práci. Byla by to pro něj tvrdá rána, kdyby ranč musel opustit. Hodně štěstí, pane Reede.“

Krátce kývla na Tillsona a spěchala ven.

Ken pohlédl na rančera. „Mohl byste mi půjčit koně, pane Tillsone? Zítra vám ho přivedu zpátky.“

Lyle Tillson s odpovědí váhal. Vyměnil si pohled s Hughem, jenž přikývl. Pak přikázal svému mladšímu synovi, aby dal Kenovi koně. Hráč poděkoval a šel s Audiem ven.

„Myslíš, že to je správné?“ nevrle se zeptal Lyle Hugha. „To sis nevšiml, že jí chce ten ranč nechat?“

„No a?“ zasmál se Hugh. „Ty Carol Deanovou ještě pořád neznáš, tati. Je příliš hrdá na to, aby se tak nechala pokořit. Teď si sbalí své věci a odjede pryč. Skoro mi jí je líto. Je to báječné děvče. Jen naše věčné spory o půdu mi zabránily v tom, abych se jí dvořil. Je hezká, chytrá a schopná. Muž, který ji bude mít za ženu, bude mít velké štěstí.“

Lyle Tillson na něho nevěřícně hleděl. Potom zrudl a zasyčel: „Pročs ji už dávno nesbalil? Svatba by nám ušetřila všechny ty starosti, ty troubo.“

Hugh Tillson se jen usmál. „Protože jsem nechtěl riskovat, že mi dá košem.“ .

Přistoupila k nim Stella. „Takže Reed zůstane na tom ranči,“ konstatovala. „Prodá ti ho, tati?“

„Předpokládám,“ odpověděl rančer. „Co by si s rančem počal? Máš snad něco za lubem?“

Stella si přejela dlaněmi po těle a zhoupla se v bocích. „Ten Reed nevypadá špatně,“ řekla. „Když k němu budu trochu milá, možná bych ho přemluvila k prodeji. A až bude ranč náš, tak ho zapudím.“

„Jen se opovaž,“ zavrčel Lyle Tillson.

„Nevzrušuj se, tati,“ podotkl Hugh. „Ten nápad není tak špatný. Mohl by to být plán pro případ nouze. Když se Stella bude snažit, dokáže zamotat hlavu i starému Binniemu Brennanovi. Je to náš další trumf. Vždyť si ho přece nechce vzít nebo s ním jít do postele.“

„Přestaň, Hughu,“ odfrkl rančer.

Hugh a Stella se rozesmáli a jejich smích po chvíli nakazil i jeho.

+ + + + +

Carol Deanová musela jet neuvěřitelně ostře.

I když Ken Reed hnal svého koně, co to dalo, dostihl ji až u ohrady jejího malého ranče. Dekou vytírala koně, a zatímco on se svým koněm dělal to samé, pokoušel se s ní rozumně mluvit. Bylo to však házení hrachu na zeď.

Jejich vzrušená debata přilákala pozornost starého Binnieho. Vyšel z domu v dlouhých, bavlněných spodních kalhotách a zamával puškou. Dívka jej uklidnila a v domě mu potom vysvětlila situaci.

„Možná si tě pan Reed nechá,“ řekla.

Starý muž vyplivl na vydrhnutou podlahu kousek hnědého tabáku. „Nemusíš se snažit, děvče,“ zavrčel. Bojoval proti slzám. Zpráva o Deanově hlouposti ho zasáhla.

„Můžete mít můj pokoj, pane,“ zabručel a chtěl se svými věcmi odejít.

Ken Reed vyskočil. Taková tvrdohlavost ho přiváděla k zuřivosti. „No dobrá,“ zavrčel. „Po tom, co mě na hřbitově málem odkrouhli, už tu paličatost nějak přejdu. Tuto noc budu spát ve stáji. Doufám, že si to všechno ještě jednou rozmyslíte. Jestli zůstanete tak tvrdohlaví, pak mi asi nezbude nic jiného než, než ranč prodat Tillsonům. Dobrou noc!“

Když osaměli, pohlédli na sebe.

„Mohl bych mu zakroutit krkem,“ zavrčel ten starý muž a zvedl pěst. „Carol, ten chlap ranč prodá za několik dolarů tomu ničemovi Tillsonovi. Ten zatracený hráč drží v ruce eso.“

Carol unaveně přikývla. „Já vím, Binnie. Ale teď, když je táta mrtvý, je mi všechno jedno. Zítra pojedu do Bozemanu. Je mi tě líto.“

„Asis zapomněla, že mu teď patří i koně,“ zabručel Binnie.

„Lady Rose ne,“ opáčila Carol. „Chytila jsem tu klisnu a zkrotila ji sama. Je to můj osobní majetek a nepatří k živému inventáři ranče.“

„Kdybych tak jen byl o dvacet let mladší,“ povzdechl si Binnie a odešel do svého kamrlíku.

Carol vzala lampu a šla do svého pokoje.

Tam sebou hodila na postel a rozplakala se.

+ + + + +

Ken toho rána začal nadávat tak, že by to vehnalo ruměnec do tváře i větrem ošlehanému tulákovi.

Když se totiž umyl u studny a vrátil se do domu, Carol Deanová a Binnie tam nebyli. V tichosti ranč opustili. Ken by tam nejraději všechno ve vzteku rozmlátil. V obývacím pokoji odděleném závěsem od kuchyně našel chleba, sýr, hliněný hrnec se sádlem a džbán s kozím mlékem.

Ken byl tak vzteklý, že se skoro ani nedokázal nasnídat. Po cigaretě na uklidněnou šel do stáje, v níž stálo osm koní a jedno přibližně šest týdnů staré hříbě. Postaral se o zvířata a prohlédl si je.

Vypadalo to tak, že původ těch zvířat byl různorodý, ale ta kombinace byla velmi vhodná. S jistou pílí a vytrvalostí se s tím chovem dalo něco dělat. Většího hlupáka, než byl Samuel Dean, Ken skutečně nepotkal.

Osedlal ryzáka a koně, kterého mu půjčil Tillson, a vydal se na Tillsonův ranč. Tam nechal hnědáka a ještě jednou rančerovi poděkoval za pomoc.

„No dobrá, Reede,“ blahosklonně řekl Lyle Tillson. „To přece byla samozřejmost. Jak to vlastně dopadlo? Chci říct, přijala Carol Deanová vaši nabídku?“

Ken zavrtěl hlavou. „Když jsem se ráno probudil, byla už pryč. Starý Brennan také zmizel. To děvče je neuvěřitelně tvrdohlavé.“

„To jsem vám mohl říct rovnou,“ zasmál se rančer. „Co teď chcete dělat? Převezmete ten ranč?“

Ken pokrčil rameny. „Ještě nevím, pane Tillsone. V této chvíli jsem ještě příliš překvapený. Nejdřív pojedu do Grantu. Možná je tam ještě dostihnu.“

Vzal ryzáka za uzdu a vyšvihl se do sedla.

„Kdybyste na tom ranči zůstal, tak bych měl zájem,“ poznamenal Tillson. „Jste přece hráč? Nemyslím to nijak pohrdavě, Reede, ale dokážu si představit, že ranč pro vás není to pravé. Nabízím vám za tu usedlost dva tisíce dolarů. Na ceně za koně, kteří tam jsou, se můžeme domluvit.“

„To zatím není akutní, pane Tillsone,“ odpověděl Ken, „ale možná vaši nabídku přijmu později.“

Lyle Tillson se rozzářil. „To mě těší, Reede. Hodně štěstí!“

Hráč na něj mávl a vyjel směrem do Grantu. Tillson opravdu neztrácel čas. Věřil, že železo se má kout, dokud je žhavé. Jeho nabídka však byla férová. V takovém stavu Deanův ranč neměl větší cenu.

V Grantu nechal ryzáka v nájemní stáji a porozhlédl se ve městě, ale klisnu Lady Rose nikde nenašel. Na otázku po Carol Deanové dostal nevrlou odpověď, že před více než dvěma hodinami odjela z města směrem do Bannacku.

Při cestě do marshalovy úřadovny Ken vycítil, že nálada ve městě se nijak nezměnila. Už po něm sice neházeli kameny, ale pohledy byly stále odmítavé, často dokonce nepřátelské.

Zlost na marshala je ovšem přešla, protože stolař už opravoval dveře a podsaditý kovář zase vytrhnutou mříž. Třetí muž opravoval okno.

Frank Clevenger jej přivítal s úsměvem.

Ken mu podal ruku. „Díky za všechno, marshale,“ řekl. „Vypadá to, jako by lidé až na Carol Deanovou zase dostali rozum.“

„Je pryč, já vím,“ přikývl Clevenger. „Ještě se tu na chvíli stavila, aby se rozloučila. Je moc hrdá, Kene. Co teď?“

„Nemám tušení, Franku. Nevíte, kde je Binnie Brennan?“

„Ten asi bude sedět v saloonu Faro,“ zavrčel marshal. „Co od něho chcete?“

„Přivést ho zpátky na ranč, i kdyby to mělo být násilím,“ vztekle řekl Ken. „Přece ranč nemůže jen tak opustit. Někdo se musí starat o koně. Nemám dost peněz na nutné investice. Měl by se starat o ranč, ať můžu jet do Bannacku. Musím se tam posadit ke karetnímu stolu a vydělat pár dolarů. Potom uvidíme.“

Clevenger přivřel oči. „Vy ho neprodáte?“

„Tillson už se mě ptal,“ smál se Ken, „ale upřímně řečeno bych to nedokázal. Připadal bych si jako zloděj koní. Proto se pokusím zachránit, co se zachránit dá. Možná to děvče jednou přivede stesk zpátky. Nemůžu jí přece zanechat hromadu trosek. Já…“

V tom se náhle odmlčel, protože náhodou pohlédl do pravé cely. Tam na pryčně ležel ten mládenec z Bozemanu a předstíral, že spí. Hráči trhlo ve tváři. Clevenger tušil, jak mu je.

„Hej, chlapci!“ zvolal na muže, kteří opravovali okno. „Je čas na snídani. Na půl hodinky si udělejte přestávku.“

Nemusel to říkat dvakrát. Clevenger vzal svazek klíčů ze skoby a začal si s ním hrát. Potom jej pomalu položil na stůl a pohlédl na Kena.

„Musím pryč,“ řekl. „Přitom se můžu podívat do saloonu, jestli tam ještě je Binnie. Za čtvrt hodiny jsem zpátky.“

Než mohl Ken něco říct, zmizel.

Ken ještě stále hleděl na muže na pryčně.

+ + + + +

Frenchie Colman se rychle posadil.

Jeho pohled se setkal s hráčovým. Zbledl. Kenovi cukalo ve tváři. Vztek z nenadálého zmizení Carol Deanové se změnil v hněv. A pohled na toho frajera jej jen vystupňoval. Pohlédl na svazek klíčů na stole. Pokušení bylo velké.

Možná by se ovládl a nechal to být, kdyby byl Colman zticha. Mladíka se očividně zmocnil panický strach, a to by mu zřejmě stačilo. Jenže právě strach otevřel Colmanovi ústa. Začal ječet: „Neodvažujte se sem jít! To nesmíte. To je proti zákonu. Nemáte na to právo, Reede. Varuju vás!“

Hovořil vyděšeným ale také podrážděným tónem. Jeho přeskakující hlas Kena provokoval ještě víc než jeho slova. Zavřel oči a viděl před sebou nedávné obrazy. Ken viděl díry, které sekané olovo z brokovnice Carol Deanové udělalo ve dveřích a ve skříni, viděl rozlícený dav, který klopýtal přes hroby a který po něm házel kameny. A viděl před sebou zbitého Clevengera. Nebýt lží tohoto chlápka, tak by se to všechno nestalo, Carol Deanová by teď nebyla na cestě do Bozemanu a Binnie Brennan by nemusel utápět své starosti ve whisky.

Buď zticha, chlapče, pomyslel si. Hlavně přestaň mluvit.

Jenže Frenchie Colman nebyl zticha. Mlel jako kolovrátek, vyhrožoval a urážel muže, který kvůli jeho lžím musel prožít peklo. Nebylo divu, že se to teď projevilo.

Už to nebyl Ken Reed, kdo otevřel oči a vzal svazek klíčů ze stolu.

Muž, který se strnulým zrakem pomalu kráčel k cele, hledal něco, čím by mohl ten jekot umlčet, ale nenašel to. Takže mu nezbývalo, než otevřít dveře cely a použít své pěsti.

Zastavil se, teprve až když se naříkající Colman svíjel na podlaze. Jeho tvář vypadala hrozně. Oči měl opuchlé, z nosu mu tekla krev. Zdobily ho boule na čele a nesčetné modřiny a šrámy.

Ken vyšel z cely a zamkl ji. Znovu položil klíče na stůl a v marshalově ložnici našel umývadlo a konvici s vodou. Umyl si tvář, učesal se a vrátil se do kanceláře.

Frank Clevenger právě vešel dovnitř. Frenchie seděl na pryčně a sténal. Když spatřil marshala, vstal a vrávoravé přistoupil k mřížím.

„Podívejte se, co udělal!“ naříkal. „Podívejte se na to! Vrhl se na mě jak zvíře, marshale. Ten darebák není normální. Patří za mříže. Udělejte už konečně něco.“

Clevenger přistoupil k mřížím, pohlédl na něj a zavrtěl hlavou. „Co je to s tebou, Frenchie?“ zeptal se ho. „Zase s tím začínáš?“ Otočil se ke Kenovi. „Dnes v noci ho to chytlo. Naráz vyskočil a začal jako blázen bít hlavou o zeď. Musel mít hrozné sny. Nesmí se ani na chvíli nechat o samotě.“

Frenchie Colman na něj nechápavě hleděl. „Och, vy ničemo, „zavrčel. „Vy toho chlápka ještě kryjete. Toho jednou budete litovat, vy…“

„Jestli budeš dál žvanit, tak tě tu nechám ještě o pár dní déle, ty usmrkanče,“ procedil Clevenger mezi zuby. „To je pohrdání a urážení ochránce zákona. Buď rád, když tu tvou pomatenost budu považovat za polehčující okolnost.“

„Viděl jste Binnieho Brennana, Franku?“ zeptal se Ken.

Marshal přišel ke stolu. „Je namol,“ odpověděl. „S tím už není řeč, Kene.“

„Zkusím to,“ zabručel Reed. „Zase přijdu.“

Opustil kancelář a vydal se k nájemní stáji. Tam zaplatil a přivedl ryzáka a skořicově zbarveného palomina, jehož koupil v Bannacku, k saloonu Faro.

Binnieho Brennana spatřil u jednoho ze zadních stolů. Opravdu byl zpitý pod obraz boží. Hlavou se opíral o stůl a chrápal. Těch několik hostů, kteří tam tou dobou byli, se chovalo zdrženlivě.

„Má ještě něco platit?“ otázal se Ken barmana.

„Přesně šest dolarů,“ odvětil ten muž.

Reed položil na stůl desetidolarovku a nechal si vrátit drobné. Potom přišel k Brennanovi a zvedl ho ze židle. Naložil si ho přes pravé rameno a vynesl ho ven. Lidé jej mlčky pozorovali.

Venku položil Brennana na hřbet ryzáka a pevně ho přivázal, aby nespadl dolů. Pak se vyhoupl do sedla palomina, vzal druhého koně za uzdu a vyrazil. Když míjel marshalovu úřadovnu, vyšel Clevenger ven a usmál se. Ken zvedl ruku na pozdrav a vyjel z města.

Na Main Street se seběhli lidé. Zase měli o čem mluvit.

+ + + + +

Jackson byl stejně malé městečko jako Grant, jen ležel třicet mil vzdušnou čarou na severozápad od něj, na Big Hole River. Bylo to mírumilovné městečko, v němž se ještě nikdy nestalo nic zaznamenání hodného. Proto tam byli pocestní vždy přivítáni přátelsky a bez nedůvěry.

Všechno toto mělo vést k tomu, že ta středa, 26. června 1867, se zapsala do dějin Jacksonu krvavým písmem. Začalo to tím, že do města přijelo šest jezdců. Nedorazili tam pohromadě, ale po dvojicích, takže to místním vůbec nepřipadalo podezřelé.

Všichni však měli společný cíl, k němuž se pouze blížili z různých stran. Měli ocelové tváře, na které měli místní v budoucnu vzpomínat s hrůzou. Setkali se před bankou. Čtyři z nich sesedli a tasili revolvery. Zatímco jeden z nich zůstal hlídat u vchodových dveří, vtrhli ostatní tři dovnitř.

„Přepadení!“ vykřikl jejich vůdce a hodil na přepážku sedlovou tašku.

Pokladník, malý, vyschlý muž s pleší, vyskočil a převrhl při tom svou otočnou židli. Zmáčkl kliku jedněch dveří a otevřel je. Alger Trapp, boss té bandy ho střelil do zad. Muž se skácel k nohám majitele banky, jenž tam stál bledý jak stěna a měl zvednuté ruce.

Jeden z banditů prošel dvířky za přepážku a namířil revolverem bankéři na břicho. Druhou rukou vzal sedlovou brašnu a hodil ji potícímu se tlouštíkovi.

„Otevři sejf a všechno dej do ní,“ zavrčel.

„Samozřejmě, pane,“ vyděšeně vyhrkl bankéř. „Prosím, jen žádné násilí, gentlemani!“

Lester Wynne, který právě napočítal dva tisíce dolarů, si chtěl hrát na hrdinu. Stál u přepážky a pomalu posunoval ruku, kterou bandita nemohl vidět, k pouzdru. Právě se prsty dotkl zbraně, když na něj desperát, který stál vedle Trapppa, vypálil od boku. Kulka ho zasáhla do hrudi a odhodila ho. Třeskl další výstřel a střela mu rozdrtila bradu a pronikla mu do hlavy. Při té ráně zacinkaly okenní tabule.

Lester Wynne se skácel na podlahu. Bankéř se třásl jak osika, když otevíral sejf. Byl ochromen hrůzou. Konečně otevřel dvířka trezoru a začal hekticky dávat svazky bankovek do sedlové brašny.

Při prvním výstřelu, který zabil pokladníka, sebou marshal Kainer trhl. Tak prudce, že ho holič břitvou řízl do levé tváře. Ten se vyděsil, když spatřil krev na marshalově obličeji.

Kainer vykřikl a přitiskl si ruku na ránu. Pak vyskočil z křesla a vyběhl ve. Holičství bylo v jedné boční uličce. Zatímco Kainer běžel na Main Street, strhl si bílý ručník a vytáhl revolver.

Na křižovatce se náhle zastavil. Na první pohled mu všechno bylo jasné. V bance právě padly další dva výstřely. Kainer běžel k bance a v běhu vypálil na jednoho ze dvou jezdců stojících před ní. Zasáhl ho a bandita se skácel ze sedla.

Kainer viděl, že druhý bandita míří na něj, a koutkem oka si všiml pohybu na chodníku. Než mohl vystřelit znovu, koupil dvě kulky. Ta, kterou vypálil ten druhý jezdec, ho zasáhla do boku, druhá mu provrtala krk. Kainer udělal ještě dva kroky a potom se zhroutil do prachu Main Street.

I ostatní občany ta přestřelka vytáhla z jejich domů. Bandité je však několika výstřely zase zahnali. Potom z banky vyběhli jejich kumpáni.

Alger Trapp držel sedlovou brašnu pod levou paží. Když spatřil svého postřeleného kumpána, zastavil se. Vypadalo to ošklivě. Trapp neváhal ani vteřinu. Sklonil se a přiložil ležícímu hlaveň revolveru ke spánku. Potom zmáčkl spoušť. Ostatní bandité tomu přihlíželi s chladnými výrazy v obličejích.

Pak se bandité vyšvihli na koně a vyjeli. Stříleli do vzduchu, aby zastrašili občany města. Ti však byli ochromení hrůzou a nebyli schopní cokoli udělat.

+ + + + +

Ken dorazil na ranč okolo poledne.

Odvázal opilého Brennana a posadil ho zády ke studně. Potom vytřel oba koně a odvedl je do stáje. Když se vrátil ke studně, stařík ještě pořád chrápal. Hlavu měl opřenou o hruď.

Ken vytáhl vědro vody a vylil ho Brennanovi na hlavu. Starý muž sebou trhl, zaprskal a zamával rukama. Druhé vědro ho probralo. Vytřeštil na Kena oči a otřásl se.

„Co se děje?“ zabrblal. „Kde - kde to jsem?“

„Jestli teď nebudeš držet zobák a poslouchat mě, dědku, tak tě hodím do studny,“ řekl šklebící se Ken. „To je ideální místo pro takového starého blázna. Takže dobře poslouchej.“

Vysvětlil mu, že se postará o ten zatracený ranč, aby ho jednoho dne mohl Carol Deanové vrátit. „Sám to nedokážu, proto mi při tom pomůžeš. Budu ti dál platit mzdu, kterou jsi zatím dostával.“

„To tak,“ zabrblal Brennan. „Pro někoho takového, jako jsi ty, nehnu ani prstem, Reede. S takovými báchorkami na mé nechoď. A teď mě nech na pokoji. Chci zpátky do města.“

„No dobrá,“ přikývl Ken Reed. „Myslel jsem to upřímně. Jestli chceš vyspávat kocovinu, můžeš jet zpátky do Grantu. Já teď pojedu k Lyleu Tillsonovi a povím mu, že jeho nabídku přijímám.“

Binnie Brennan zatnul pěsti a vytřeštil oči.

„Takové svinstvo,“ zavrčel. „Ty jsi ale parchant, Reede! Máš tušení, kolik námahy, potu a slz je v tomto ranči? Jo, u karetního stolu jsi samozřejmě tvrdou, poctivou práci nepoznal, ty f loutku. Pětadvacet let jsme se lopotili a dřeli a ty chceš toto všechno hodit do chřtánu tomu lotru Tillsonovi? Kdybych byl mladší…“

„Pak bys mi samozřejmě mohl pomoct víc,“ přerušil jeho tirádu Ken. „Je to jenom a jenom na tobě, jestli Tillson ranč koupí, nebo ne. Jednou si to zodpovíš Carol.“

„Ty mě chceš vydírat, he?“ zavrčel Binnie.

„Přesně tak,“ klidným hlasem odvětil Ken. „Trochu rozumím koním, ale ne dost na to, abych mohl pokračovat ve vaší práci. Proto potřebuju tvou radu a pomoc. Když jsem sem přijel poprvé, hledala Carol divoké koně. Našla nějaké?“

Brennan chtě nechtě přikývl. „To stádo se prohání po kopcích u průsmyku Bull Creek. Carol mluvila o dvaceti až třiceti zvířatech. Stavy rychle klesají. Tak početné houfy se vyskytují málo. Proto se chtěl Sam v budoucnu spolehnout na chov.“

„Pochytáme ty koně,“ řekl Ken. „Ale předtím se musíš několik dnů starat o ranč, abych mohl sehnat peníze. Až se vrátím, naučíš mě všechno, co musím pro tuhle práci znát. Nehleď tak na mě. Radši mi řekni, jestli s tebou můžu počítat.“

Brennan se podruhé pokusil postavit. Tentokrát to vyšlo. Opřel se o okraj studny, pohlédl na Kena a zavrtěl hlavou.

Hleděl na něj dlouze. Mlčel při tom. Pak sebou trhl.

„No dobrá,“ hlesl a vysmrkal se. „Postarám se o ranč a ty - á, do čeho se to sakra pouštím!“

Zalomil rukama a vydal se k domu.

+ + + + +

Těch pět banditů dvě míle za Jacksonem odbočilo na východ. Jejich cílem byl Dillon a nejjednodušší cesta tam vedla přes průsmyk Bull Creek. Na pronásledování Alger Trapp nemyslel. Byl přesvědčen o tom, že v Jacksonu nebudou schopni dát dohromady stíhací oddíl.

Přesto jel ostrým tempem. Trapp nikdy zbytečně neriskoval. Právě to ukázal. Těžce zraněný Chuck by pro ně byl jen přítěží. Jeho smrt neřešila jen tento problém, ale zabránila i tomu, aby hoj mohli vyslýchat. Lidé, kteří už vidí zubatou, se často snaží ulevit svému svědomí. Občas také mluví kvůli bezmocné zlosti a nenávistí vůči těm, co přežili.

Kopce se rychle blížili. Trapp s úsměvem pohlédl na brašnu u sedla. Podle jeho odhadu ukořistili přibližně devět tisíc dolarů. S takovou kořistí v tom zapadákově nepočítal. Když jeli po stezce mezi kopci, snil o sladkém životě, který na ně čekal v Dillonu.

Narazili na širší cestu, jež vedla nahoru do průsmyku. Vinula se lesem.

Přijel k němu Kit Atkins. „Musí to být zrovna Dillon?“

„Je to tam pro tebe příliš malé?“ zasmál se Trapp.

„Bozeman by mi byl milejší,“ zašklebil se mladý bandita. „Tam je aspoň živo. Rád bych…“

Alger Trapp už se nedozvěděl, co tam Kit chtěl dělat. Ozvalo se zasvištění - a pak nevěřícně pohlédl na opeřený šíp, který mladíkovi provrtal krk. Z rány tryskala krev. Kit se se skelnýma očima zhroutil na hrušku sedla a potom se zřítil na zem.

„Rudokožci!“ vykřikl Alger Trapp a otočil koně.

Málem se srazil s dalšími muži. Plácl koně po zadku a vjel do lesa mezi stromy a keře. Ostatní desperáti ho následovali.

Za cestou se mezi keři objevili indiáni. Byli z kmene Vran a jeli na chundelatých ponících. Byli pomalováni válečnými barvami. Někteří byli ozbrojeni šípy a luky, jiní puškami a oštěpy. Mohlo jich být tak dvacet a vedl je mladý náčelník. S jekotem se pustili do pronásledování.

Bandité vytáhli z pouzder revolvery a začali pálit. Trapp se dostal na mýtinu. Věděl, že teď jde o život, a měl strach, že koně v lese zakopnou o kořen a zřítí se na zem. Pak by s nimi byl amen.

Když projel lesem, pobodl svého koně ostruhami do slabin. Zvíře s řehtáním vyrazilo do údolí. Ostatní bandité následovali svého bosse. Nalevo od nich se k nebi vypínal Bloody Dick Peak. Pekelným tempem prchali na jih, s Vránami za zády a jejich jekotem v uších.

Alger Trapp byl celý zpocený. S hrůzou zjistil, že indiáni je dotahují. Jejich houževnatí a vytrvalí koně byli odpočatější. Na jejich vlastních zvířatech bylo při tomto vysokém tempu vidět, že mají v nohách útěk z Jacksonu. Jejich krátký náskok se stále snižoval.

Jeden z mužů již zaostával. Indiáni ho dostihli. Jednoho z nich srazil kulkou k zemi, ale potom ho trefili tomahavkem mezi lopatky. Než se zřítil z koně, zasáhlo ho ještě několik kulek.

Algera Trappa polil studený pot. Zmocnila se ho panika a začal bít koně. Ten hekal a od huby mu odletovala pěna. Oči měl vyvalené. Přesto stále běžel pravidelným krokem. Pak Trapp zatáhl za uzdu doleva a odbočil do lesa pod Bloody Dick Peakem.

Ještě stále měl v uších výkřiky indiánů. Už se neohlížel. Jak dlouho takto jel, nedokázal odhadnout. Připadalo mu to jako věčnost. Přes zalesněný kopec se dostal do údolí a odtud znovu do lesa.

Teprve tam si uvědomil, že je ticho. Žádná střelba, žádné výkřiky. Že by Vrány setřásli? Kůň začal vrávorat, jeho dech byl sípavý. Alger Trapp zastavil a seskočil ze sedla. S revolverem v ruce naslouchal. Nic. Jen vítr, který šelestil mezi větvemi stromů.

Zvíře bylo zapřené všemi čtyřmi o zem a celé se třáslo. Ze zpocené srsti se mu kouřilo. Pomalu se mu podlomily přední nohy, načež se zhroutilo na bok. U huby mělo pěnu.

Trapp schoval kolt a vzal ze sedlové hrušky láhev s vodu. Odvázal si šátek a namočil ho. Potom zvířeti utřel pěnu z huby a očistil mu nozdry. Nešlo o soucit s uštvanou bytostí, udělal to proto, že koně potřeboval.

Potom se sám napil a položil láhev vedle sebe do trávy. Zatímco kůň ležel s chvějícími se slabinami, seděl Trapp dva kroky od něj a bedlivě pozoroval okolí.

Když uslyšel zafrkání, rychle vstal a tasil. Z křovin vyjel jezdec. Byl to jeden z jeho mužů. Vyčerpán sklouzl z uštvaného koně a lehl si na zem.

„Otočili se,“ hlesl.

„Co je s Texem?“ otázal se Trapp a strčil si kolt do pouzdra.

„Nemám tušení,“ odvětil bandita. „Asi dostali jeho koně. Viděl jsem, jak se zřítil na zem. Potom mi zmizel z dohledu.“ Lapal po dechu.

Trapp jim ubalil cigarety. Kouřili. Dvě hodiny tam seděli. Potom nalevo od nich zapraskaly větve. Vyskočili, boss si dal prsty na rty a s koltem v ruce se odplížil z mýtiny. Po dvaceti yardech narazil na muže, který vrávoral podrostem. Byl to Tex a usmíval se.

Trapp ho přivedl na mýtinu, kde několik dalších hodin odpočívali. Oba koně se poněkud vzpamatovali. Boss banditů jim dopřál odpočinek, než začal naléhat, aby pokračovali dál.

„Půjdeme pěšky,“ rozhodl. „Musíme se dostat k čerstvým koním. Někde už narazíme na nějakou osadu. Musíme se dostat do okolí Grantu. Tam snad nějaká stáj bude.“

Zvedl svého koně ze země a vydali se na cestu. Zvířata táhli na uzdách za sebou. Pomalu se jim zlepšovala nálada. Po další hodině před nimi začalo prosvítat. Zalesněný kopec se svažoval. Mezi posledními stromy se zastavili.

Před nimi se táhlo údolí klínovitého tvaru. Přibližně čtyři sta yardů od nich byl malý ranč. V ohradách se páslo několik koní. Trapp se usmál a vycenil při tom své žluté zuby.

„Co na to říkáte, chlapci?“ otázal se. „Dokázali jsme to?“

„Ty chceš ukrást ty koně?“ zeptal se vedle něj Tex.

„Proč bychom dělali rozruch, Texi?“ opáčil Trapp. „Máme ještě přece dost peněz. Myslím, že se s jejich majitelem nějak dohodneme. Chci odtud odjet v klidu. Dělejte, jdeme.“

Opustili les a zamířili k ranči.

+ + + + +

Po rozhovoru u studny Ken vyvedl koně ze stáje a rozdělil je do obou ohrad. Binnie Brennan potom zmizel ve svém pokoji, kde vyspával kocovinu.

Už dvě hodiny seděli u velkého stolu a kouřili. Binnie měl v ústech krátkou fajfku a vykládal Kenovi o chytání divokých koní. Hráč ho pozorně poslouchal a přerušoval ho jen tehdy, když mu něco nebylo jasné.

Starý muž sice potom vždycky zasténal zoufalstvím, ale pak trpělivě odpověděl. Vychutnával si, že tomuto greenhornovi může imponovat.

Nyní vytáhl list papíru a tužku a začal neobratně kreslit. Zpočátku z té čmáranice Ken vůbec nebyl chytrý, ale potom mu to došlo.

„Past na koně?“

Binnie přikývl. „Žasnu,“ prohodil. „Myslel jsem si, že máš v hlavě místo jen pro piková esa a kárové sedmy. Toto je past, kterou jsme postavili v jednom údolí poblíž cesty do Jacksonu. Musí se sice čas od času opravit, ale už ji používáme skoro dva roky. Ten trychtýř tady je vyrobený ze dvou sbíhajících se drátěných plotů. Na jeho nejužším místě vede do srdcovité ohrady obehnané plotem z kůlů. Ve špici srdce je hrdlo, kterým se ta zvířata dostanou do další ohrady. Ta je z tyčkového plotu a uprostřed je žlab. Když dostaneš houf koní do předního trychtýře, stačí ho jen hnát dopředu. Několik jich vždycky uteče, ale ostatní se automaticky naženou do sběrné srdcovité ohrady. Rozumíš?“

„Samozřejmě, Binnie,“ ujistil ho Ken. „Ale to mi pro dnešek stačí. Postarej se o večeři. Přivedu koně zpátky do stáje a po večeři si hned půjdu lehnout. Zítra ráno se vydám do Bannacku. Možná budu mít v kartách štěstí.“

Vstal a přistoupil k oknu.

„Hej, venku jsou tři muži a vedou za sebou dva koně,“ řekl. „Znáš je?“

Binnie přišel k němu a vyhlédl oknem ven. „To jsou cizinci,“ zabručel. „Jdou z kopců. To se mi vůbec nelíbí.“

Ken se zasmál a poklepal mu na rameno. Potom si upravil opasek a šel ven. Muži již dorazili k ohradám a prohlíželi si koně. Hráč se vydal pomalým krokem k nim.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil.

Trapp se otočil a usmál se. „Dobrý den, pane! Jmenuji se Gordon Pierce. Za kopci nás přepadli indiáni. Dva moji muži při tom byli zabiti. Dokázali jsme jim uniknout, ale naši koně jsou naprosto vyčerpaní. Mohli byste nám prodat čerstvé?“

Ken si odkašlal. „Rád bych vám pomohl, pane Piercei. Jmenuji se Kendall Reed. Bohužel ale ranč spravuji jen do návratu jeho majitele. Proto vám sám nemůžu prodat koně. Kromě toho to jsou chovní koně, jak vidíte. Ale můžete to zkusit na Tillsonově ranči na druhém konci údolí. A není to daleko ani do Grantu, kde je nájemní stáj.“

„Škoda, pane Reede,“ s politováním řekl bandita. „Máme peníze a nešetřili bychom. Vaše zvířata vypadají skvěle. Za každé z nich bych zaplatil dvě stě dolarů. A přidal bych vám naše dva koně.“

„To je velmi velkorysé, pane Piercei,“ nedůvěřivě řekl Ken. „Za tři čtvrtě hodiny můžete koupit koně za čtyřicet nebo padesát dolarů. Máte naspěch?“

Přes jeho nedůvěru ho Alger Trapp zaskočil. Ken náhle hleděl do ústí hlavně jeho revolveru. Úsměv z jeho tváře zmizel.

„Ovšem, hombre,“ zavrčel. „Když to chceš za každou cenu takto, máš to mít. Texi, vyměň koně.“

Jeden z jeho kumpánů, hubený, světlovlasý mladík otevřel branku a vešel do ohrady. Koně před ním ustupovali.

„Které mám vzít?“ zeptal se Tex.

„Jdu tam sám,“ odsekl boss bandy. „Robby, drž ho v šachu a nespouštěj ho ani na chvíli z očí.“

„Neboj, Algere,“ odpověděl třetí muž a namířil svůj revolver na Kena, zatímco Trapp vešel do ohrady. Koně byli neklidní a tísnili se u protějšího plotu.

Trapp kráčel ohradou k nim. Tex jej následoval. Oba muži drželi v rukou kolty. Ať už to byla znalost koní nebo jen instinkt, Trapp každopádně vybral ty nejlepší. Nebylo to však jen tak. Koně před ním ustupovali.

Když se hnědý hřebec vzepjal, na okamžik to rozptýlilo Robbyho pozornost. Onen Pierce a Tex zrovna byli ke Kenovi otočeni zády, když tasil kolt. Byl to jediný plynulý pohyb.

V tom okamžiku si Robby uvědomil svou chybu a otočil hlavu. Vytřeštil oči. Kenovi trhla ruka zpětným rázem. Kulka zasáhla Robbyho do hrudi a odhodila ho na plot.

Trapp a Tex se obrátili a okamžitě vypálili. Ken se po výstřelu vrhl k zemi a oba bandité ho proto minuli.

Robby se opíral o plot a pokoušel se oběma rukama zvednout revolver. Zatímco Binnie vystrčil hlaveň pušky z okna, zasáhl Ken podruhé postřeleného banditu. Robby se svezl na zem.

Jedna Trappova kulka mu roztrhla vestu. Tex se otočil směrem k řinčícímu sklu, ale v tom okamžiku již zaduněla Binnieho puška. Kulka Texe zasáhla do stehna a banditovi se podlomila kolena. Pokusil se připlazit k plotu, ale další kulka ho trefila do hlavy a srazila ho k zemi.

Alger Trapp se dostal mezi vyděšené koně, kteří jej povalili. Snažil se zvednout, ale v tom ho jeden kůň zasáhl kopytem do hlavy. Bandita zůstal ležet.

Ken vyskočil a rozběhl se k brance. Vběhl do ohrady, vrhl se mezi splašené koně, aby je odvedl od omráčeného muže. Binnie Brennan vyšel z domu a přispěchal mu na pomoc. Společnými silami se jim podařilo zvířata dostat od omráčeného a uklidnit je.

Trapp vypadal hrozně. Na zátylku měl ránu. Tex a Robby byli mrtví. Odnesli omráčeného muže do domu a ošetřili ho tak dobře, jak to jen šlo. Zatímco Binnie chlápka hlídal, zavedl Ken koně do stáje, včetně obou zvířat banditů. Při tom si všiml sedlové brašny. Když do ní nahlédl, nevěřil vlastním očím.

Šel do domu a vysypal její obsah na stůl. Binnie Brennan s úžasem hleděl na svazky bankovek. Ken už přibližně spočetl jejich hodnotu.

„To je nejméně osm tisíc dolarů,“ poznamenal a zahvízdl si. Pak vytáhl dva papírky, které byly mezi svazky bankovek. Byly na nich číselné sloupce. Na obou papírcích byla razítka Holdenovy banky v Jacksonu.

Ukázal je starému zálesákovi.

„Museli vyloupit banku.“

„Chacha,“ chechtal se Brennnan. „To je pěkné. A pak musí přijet zrovna na náš ranč a rozdají si to se dvěma drsňáky.“ Odmlčel se a protáhl se. „Chtěl jsem říct s jedním, ale i ty ses držel dobře, hráči. No ano, jsou situace, ve kterých i lumpové překročí svůj stín. Co uděláme s těmi penězi?“

„Odvezu toho chlápka i ty peníze do Grantu a předám je Franku Clevengerovi,“ řekl Ken.

„Hm,“ prohodil Binnie a poškrábal se na hlavě. „Když tu nějaké necháš, tak jich tam nebudeš muset vléct tolik. Mohli je přece ztratit po cestě.“

Ken na něho pohlédl. „Asi jsem se přeslechl.“

„To byl jenom takový nápad,“ zabručel Binnie a rozhořčeně na něj pohlédl. „Zrovna ty mi tu budeš moralizovat. Jenom jsem myslel na ty divoké koně. Ani bys nemusel do Bannacku. Kromě toho to byl jen trik. Chtěl jsem vědět, jestli dokážeš odolat pokušení. Teď to vím. Jak někdo může být tak hloupý.“

Zavrtěl hlavou a otočil se.

Ken měl co dělat, aby se nerozesmál. Zatímco vracel do sedlové brašny svazky bankovek, zmocnil se ho pocit, který neznal. Ten jízlivý dědek si získal jeho srdce. Ač se vzdorem, přece se přizpůsobil, protože oddaně a věrně sloužil Carol Deanové.

A potom pomyslel na to děvče, na kterém ten starý muž tak lpěl.

Kdyby se nevrátila, byl rozhodnut ji hledat. I kdyby ji tam musel přivést násilím.

+ + + + +

Kolem osmé Ken přijel do Grantu.

Jel tam s povozem taženým černou klisnou. Vezl na něm svázaného bosse banditů i oba mrtvé.

Jelikož tou dobou ještě bylo světlo, tak ho všichni viděli. Lidé se seběhli a šli za povozem až k marshalově úřadovně, kde Ken zastavil a slezl. Lidé se shlukli kolem vozu a prohlíželi si jeho chmurný náklad. Ken oddělal bočnici a stáhl Trappa ze slámy, kterou vůz vystlal. Šel ke dveřím marshalovy úřadovny a loktem zmáčkl kliku. Nohou otevřel dveře a vešel dovnitř.

Zástupce marshala Larry Bonham sundal nohy ze stolu a vstal.

„Co to má znamenat?“ otázal se.

„Nejdřív otevřete dveře cely.“

„Pomalu,“ zavrčel Bonham.

V té chvíli do kanceláře vešel Frank Clevenger. Ta zpráva se po městě šířila rychlostí blesku a dostihla i jej.

„Ahoj, Kene,“ pozdravil a pohlédl na toho spoutaného muže. „Hej, není to Alger Trapp?“

Ken pokrčil rameny. „Říká si Gordon Pierce, ale to asi nebude pravda. Řekl bych, že přepadl banku.“

„Jeho zatykač už dva měsíce leží v mém šuplíku,“ podotkl Clevenger a otevřel dveře cely. „Dnes po obědě přijel posel z Jacksonu. Dopoledne tam byla přepadena Holdenova banka. Zahynuli při tom čtyři lidé a kromě toho byl zastřelen jeden bandita.“

Ken uložil Trappa na pryčnu a rozvázal ho. „Pak je všechno jasné,“ řekl a dal Clevengerovi sedlovou kapsu, kterou měl předtím přehozenou přes rameno. „Je tam několik tisíc dolarů a dva doklady z Holdenovy banky. Měl byste poslat pro doktora, Franku. Kopl ho kůň.“

Vyšli ven a Clevenger zamkl celu. Pak poslal Bonhama do saloonu Faro, aby odtud přivedl lékaře. Zatímco si prohlížel obsah kapsy, pověděl mu Ken, co se přihodilo na ranči.

Clevenger spočítal peníze a vystavil účtenku. „Emerson Holden vypsal odměnu pět set dolarů, chlapče,“ dodal. „Poctivě jste si je zasloužil. Ty peníze samozřejmě dostanete od bankéře. Bylo to to nejbrutálnější přepadení, k jakému tu kdy došlo.“

Povyprávěl Kenovi všechno, co o tom přepadení věděl. Mezitím se vrátil Bonham s lékařem. Knapp nebyl střízlivý a zacházel s bossem banditů poměrně neobratně.

Clevenger nechal oba mrtvé odnést do kůlny a dal vědět truhláři. Když Kenovi při rozloučení stiskl ruku, zračil se v jeho očích respekt a neskrývané uznání.

Když se Reed vrátil na ranč, byla už tma. Binnie Brennan seděl u stolu a hrál na foukací harmoniku. Přestal, když Ken vešel dovnitř.

„Už jsi zpátky?“ zabručel.

Ken se posadil a pověděl mu, co slyšel od Clevengera. Binnie se jen zachechtal, když uslyšel o odměně. Potom mlčeli. Ken působil zamyšleně.

+ + + + +

Když Ken ráno vstal a šel ke studni, stál už Binnie u kamen a něco opékal. Vodopád kleteb přerušil jen proto, aby Kena bručivě pozdravil.

Později, u snídaně, jen tak mimochodem poznamenal, že už jim docházejí zásoby. Chtěl také vědět, zda Ken umí vařit, a když zavrtěl hlavou, jedovatě přikývl.

„To byla pěkně hloupá otázka na hráče. Takže příští týdny budou jen vajíčka se slaninou nebo slanina s vajíčky. No, asi se nám to přejí.“

Ken mu podal dvě padesátidolarové bankovky. „Můžeš jet s vozem do města a nakoupit tam pár věcí,“ řekl. „Brzy dostanu tu pětisetdolarovou odměnu.“

„Dvěstěpadesátidolarovou,“ zabručel Binnie.

„Clevenger mluvil o pěti stech dolarech.“

„Tys oddělal toho Robbyho a já toho vysokého blondýna,“ trucovitě zavrčel starý zálesák. „Trappa dostali koně. Takže polovina odměny patří mně, jasné? Ty jsi majitel ranče a jeho provoz je tvoje věc. Tak!“

Ken mlčel, ale staříkova logika ho pobavila. Po snídani šli ven. Zatímco Ken se postaral o koně a pak je odvedl do ohrady, Brennan vytáhl vůz z kůlny a zapřáhl černou kobylu. V tom uslyšeli dusot kopyt.

Byla to Stella Tillsonová, která jela na krásném appaloosovi.

„Dobré ráno, pane Reede! Ahoj, Brennane,“ pozdravila a zastavila u ohrady, kde Ken dával hříběti nastrouhanou mrkev.

„Dobré ráno, slečno Stello,“ odvětil s úsměvem. „Vy jste si vyjela sama?“

„Doufala jsem, že mě kousek doprovodíte.“

Přikývl. „Rád. Když budete mít pár minut strpení.“

„Samozřejmě,“ odvětila a seskočila ze sedla.

Položila ruce na horní tyč a pohlédl na něj. Brennan na ni vrhl vzteklý pohled a vylezl na vůz. Práskl bičem a vyjel, jako by chtěl co nejrychleji pryč.

Ken si u studny umyl ruce a osedlal palomina. Přijeli k cestě a pak po ní kousek jeli směrem k průsmyku Lenni. Stella Tillsonová odbočila do lesa. Na malé mýtině seskočila z koně a posadila se do trávy. Ken si sedl vedle ní.

„Mám ráda to ticho tady,“ řeklaa krásná tmavovlasá dívka a dala si stéblo trávy do úst. „Na ranči je pořád tak rušno.“

„I já jsem velký přítel přírody,“ řekl Ken. „Mohu kouřit, slečno Tillsonová?“

„Samozřejmě,“ zasmála se, „ale proč jste tak formální? Říkejte mi Stello, Kene. Jak je možné, že někdo jako vy si vydělává na živobytí kartami?“

„Jenom využívám svůj talent a při tom si trochu vydělám, Stello,“ odvětil. „Zatím to byl jednoduchý, bezstarostný život.“

„Co znamená to zatím?“ zeptala se.

„No, setkání se Samuelem Deanem ledacos změnilo,“ opáčil. „Bylo to vůbec poprvé, co jsem kvůli kartám zabil. Byla to sebeobrana, Stello, ale to na věci nic nemění. Deanovou smrtí jsem převzal jistou zodpovědnost, víte?“

„Jakou zodpovědnost?“ zeptala se. „Ranč se k vám nehodí, Kene. Je pro váš život jen zátěží. Proč ho neprodáte mému otci?“

„Protože mi nepatří, Stello,“ odvětil vážným hlasem, zatímco si válel cigaretu. „Samozřejmě že jsem v kartách získal vlastnickou listinu. Ale to jsem ještě nic nevěděl o muži, kterého jsem zastřelil. Dean nedal všanc jen svou vlastní existenci, ale i existenci své dcery a toho starého protivy. Je mi, jako kdybych hrál s cinknutými kartami. Carol byla příliš hrdá na to, aby přijala mou nabídku. Takže ranč spravuju, dokud nedostane rozum a nevrátí se.“

Zapálil si cigaretu a Stella vyhrkla: „Zklamal jste mě, Kene.“ Hned však znovu nasadila lichotivý tón. „Doufala jsem, že ranč prodáte a budete se tu v okolí věnovat svému řemeslu. Bylo by hezké, kdybychom se viděli častěji. Líbíte se mi, Kene. Jste jiný než muži, které jsem zatím poznala.“

Zatímco hovořila, posunula se k němu blíž. Náhle ho objala a políbila ho. Přitáhla se k němu a on na okamžik pocítil ve tváři její teplý dech. Roztouženě zavřela oči a jeho se zmocnilo pokušení. Dokázal mu však odolat.

Vytrhl se jí a zahodil cigaretu. Potom vstal. Posadila se a pohlédla na něj. Z jejích očích sršely blesky. Její krásnou tvář hyzdila zlost.

„Raději pojedeme zpátky,“ řekl. „Dobře víte, jak působíte na muže, Stello. To vašemu otci tolik záleží na Deanově ranči, že se mi vrháte kolem krku? Jak se to slučuje s hrdostí mocné rodiny Tillsonu? Nebo to ani není hrdost? Je to jenom pýcha?“

Otočil se a šel ke svému koni.

Stella Tillsonová náhle vyskočila a chopila se jezdeckého bičíku. Přiběhla k němu a švihla. Bič ho zasáhl do krku a do ramene. Otočil se, chytil bič, vytrhl jí jej zruky a odhodil do křoví.

Stella Tillsonová rozrušeně ucouvla. Klopýtla a upadla. Ken k ní přišel a zvedl ji. Vzal ji do náručí a odnesl ji k jejímu koni. Vrtěla sebou, tloukla ho a kopala ho, ale držel pevně. Vysadil ji do sedla a plácl appaloosu po zadku.

Kůň vyrazil. Stella Tillsonová se jen s vypětím všech sil udržela v sedle. Zmizela mezi stromy. Ken se vyšvihl na hřbet palomina. Když dorazil na cestu, byla už daleko.

Věděl, že tu dívku ponížil. A že Tillsonové ten incident jen tak nepřejdou. S mírem v údolí byl nyní patrně konec.

Ustaraně pobídl koně k rychlejšímu kroku.

+ + + + +

Binnie Brennan se ještě nevrátil z města, když Ken dorazil na ranč. Utřel palomina a pustil ho do ohrady. Potom se posadil ke stolu v obývacím pokoji a u cigarety si prohlížel papír, na který mu Binnie nakreslil past na divoké koně.

Mohla uplynout půlhodina, když jej z jeho myšlenek vytrhl dusot kopyt. Vyskočil a přišel k oknu. Přicválali tam čtyři muži. Vedl je šlachovitý Audie Tillson, Stellin mladší bratr.

Ti skutečně neztráceli čas.

Aby je neprovokoval, nechal Ken svůj zbraňový opasek viset na skobě a vyšel ven.

Zastavili koně několik kroků před ním. Zvířený prach mu vletěl do tváře. Ken vyplivl několik zrnek písku a pohlédl na Audieho.

„Máte naspěch, Tillsone.“

Jeden z mužů vytáhl kolt a namířil jej na něj. „Drž hubu, Reede, nebo tě na místě odkrouhnu, ty svině,“ zavrčel.

Audie ho gestem umlčel.

„Vy jste vyšel ven neozbrojen?“ číhavě se zeptal Kena.

„Potřebuji být ozbrojen?“ opáčil Ken.

Mladíkovi se nahrnula krev do tváře. Seskočil z koně a udělal dva kroky. Ruce měl nad pažbami svých dvou revolverů.

„Ty špinavý darebáku,“ zavrčel. „Steve, běž dovnitř a přines mu zbraň.“

Jeden z mužů seskočil. Kromě Audieho Tillsona měli nyní všichni v rukou kolty. Steve obešel Kena a vešel do domu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Ken.

„Ty se ještě ptáš, ty lumpe?“ zasyčel Audie. „Vylákals mou sestru do lesa, vrhl ses na ni jako zvíře a ještě se ptáš, proč jsme tady? Abychom tě oddělali, proto jsme tady, ty lotře!“

Za ním bouchly dveře. Steve vyšel ven a hodil Kenovi revolverový opasek pod nohy. Vznesl se odtud zvířený prach. Ken mlčky hleděl na revolver.

Audie Tillson pomalu ustoupil. Jezdci poodjeli a udělali oběma mužům, kteří stáli naproti sebe, místo. V rukou drželi revolvery.

Audie bleskově tasil. „Připni si opasek a braň se, nebo tě oddělám ,tak jak jsi. Dělej, ty zbabělče. Osahávat slabou ženu je jednodušší než bojovat s koltem v ruce.“

Ken se napjal. Potom se pomalu sklonil a zvedl opasek. Zatímco si jej připínal, měnilo se jeho rozrušení v chladnokrevnost. Ruce, kterými zapnul přezku opasku a kterými si přivázal řemínky kožené pouzdro ke stehnu, měl naprosto klidné. Měl skloněnou hlavu a všechno sledoval zpod víček.

Steve vylezl do sedla. Stál napravo od něho. Ostatní dva kovbojové se drželi u plotu ohrady. Audie Tillson stál zhruba deset kroků od něj. Strčil si kolt do pouzdra.

Ken věděl, že několik kroků za ním, mezi dveřmi a oknem, je hromada dřeva. Kdyby se mu podařilo tam dostat, byl by v mrtvém úhlu těch dvou kovbojů u ohrady, byl by však vyaán napospas Steveovu a Audieho koltu.

„Steve, napočítáš do tří,“ řekl Tillson.

Hráč bezděky pohlédl na kovboje, jenž se protáhl v sedle. Při tom jeho pohled náhodou padl na cestu daleko vzadu. Mezi stromy se právě objevil Binnie s vozem. Před ním jeli dva muži, které Ken na tu vzdálenost nedokázal poznat.

„Jedna!“ řekl Steve.

Ken pohlédl na Audieho Tillsona.

„Dva!“

Tillson se přikrčil. Ruce měl těsně nad pažbami koltů. Steve si dával na čas a těkal očima mezi nimi. Ken nespouštěl Audieho z očí. Ruce jeho soupeře ho nezajímaly. Byl soustředěn na oči toho mládence.

„Tři!“ zvolal kovboj a Ken viděl, jak se tomu mladíkovi náhle rozšířily zorničky. V tom okamžiku jednal. Neuvěřitelně rychle popadl kolt, sevřel prsty jeho pažbu a vytáhl jej z pouzdra. I Tillson byl rychlý, ale proti hráči neměl sebemenší šanci. Ken chvíli držel kolt v ruce a mířil jím Audiemu na nohu. Nechtěl mladíka zabít.

Když Tillson trhl revolverem, Ken zmáčkl spoušť. Zároveň se otočil, udělal tři dlouhé kroky a vrhl se za hromadu dřeva.

Těsně vedle Kenovy hlavy se do stěny domu zavrtala Steveova kulka. Hromada se zřítila na zem. Horní polena se s rachotem skutálela přes něho na zem. Převalil se a zmáčkl spoušť. Kulka zasáhla Stevea do ramene a srazila ho ze sedla.

Oba další kovbojové užasle seděli na svých zvířatech. Teprve po chvíli je pobodli ostruhami do slabin a vyrazili k hromadě dřeva. Jejich střely zasáhly několik polen. Kenovi se zabodly do tváře třísky.

Tím byl jeho příděl štěstí vyčerpán. Ležel na zádech a hlavou a rameny se opíral o stěnu domu. Levou rukou odhrnul několik polen a uviděl, že ti dva na něho míří.

„Stát!“ zvolal kdosi za nimi.

Otočili se a spatřili jezdce, kteří právě přicválali. Na poslední chvíli poznali hvězdu, kterou měl jeden z těch mužů na vestě. Frank Clevenger zastavil svého koně tak prudce, že se vzepjal. S koltem v ruce seskočil ze sedla.

„Schovejte ty revolvery, chlapci,“ řekl tvrdým tónem.

Kovbojové poslechli.

Ken se zvedl a strčil kolt do pouzdra.

„Ahoj, Franku,“ prohodil s úlevou.

Oba kovbojové přstoupili k Audiemu a Steveovi.

„Kene! Co to má znamenat?“ zeptal se marshal.

„To jde na konto Stelly Tillsonové,“ odpověděl hráč a vše mu vysvětlil. „Kdybyste nepřijeli, odkrouhli by mě. Pomalu se z vás stává můj anděl strážný.“

Mezitím přijel i druhý jezdec. Byl to starší, hubený muž. Rozhlédl se tam a zavrtěl hlavou.

„Ne, marshale! Jedu s vámi zpátky.“

Binnie Brennan u nich zastavil s vozem. Slyšel slova toho muže a zašklebil se. „Co to má znamenat, Garde? To ti spadlo srdce do kalhot?“

„Nemluv nesmysly, Binnie,“ zavrčel Gard. „Pro Carol bych udělal všechno, to dobře víš. Ale proti Tillsonovu ranči bojovat nebudu. To je moc.“

„Nehádejte se,“ zabručel marshal. „Vyložte nákup. Musíme jet s Audiem a Stevem na ranč. Garde, ty jeď do města a přivez k Tillsonům doktora.“

Nemusel mu to říkat dvakrát. Gard otočil svého koně a odjel. Clevenger přišel k Audiemu Tillsonovi, který seděl na zemi, sténal a držel si koleno.

„Takže ho přece jen zatknete?“ zeptal se a ukázal na Reeda.

„Dokud se ta záležitost neobjasní, tak nebudu dělat nic, Audie,“ odpověděl marshal. „Stojí tu tvrzení proti tvrzení.“

Ken a Binnie začali vykládat povoz. Clevenger vyzval oba kovboje, aby jim pomohli. Se skřípěním zubů se pustili do práce. Binie přinesl ze stáje balík slámy a vystlal jí korbu vozu. Audieho a Steva, který upadl do bezvědomí, naložili na vůz.

„Jedu s vámi, Franku,“ řekl Ken a chtěl si jít pro koně.

„Zůstaňte tady,“ odtušil Clevenger. „Nejdřív si promluvím s Tillsonem a posvítím si na tu dívku. Kdybyste jel se mnou, byla by z toho jen zlá krev.

Věřte mi, Kene, je to zatraceně vážné.“

Ken se chtě nechtě podvolil. Opíral se o ohradu a hleděl za povozem, který, provázen marshalem a oběma kovboji, vyjel směrem k Tillsonovu ranči.

Byl neklidný a běhal sem a tam jako nervózní tygr. Hlavou mu vrtala marshalova poslední poznámka. Jo, to jevážná věc. Pokud by Stella Tillsonová trvala na své výpovědi, byla její rodina ve všem, co dělala, v právu. Tak zněl nepsaný zákon Západu. Ženy byly považovány za nedotknutelné.

Za hodinu se Binnie konečně vrátil. Mlčky odvezl vůz do kůlny, vypřáhl koně a odvedl je do ohrady. Ken Šel za ním do domu.

„Tak mluv,“ prohodil.

Starý zálesák na něho vrhl vážný pohled. „Tillson byl zlostí bez sebe,“ řekl. „Ale Frank zůstal neoblomný a požadoval, aby mluvilo to děvče. Tvrdil, že bez Stellina formálního svědectví nemůže nic podniknout. A tak se Tillson vzdal.“

„Takže trvá na své lži?“ zeptal se Ken.

Binnie přikývl. „Ale zapletla se při tom tak, že to je úplně jasné. Clevenger tvrdil, že to bude dál vyšetřovat, a varoval Lylea před tím, aby vzal spravedlnost do vlastních rukou. Každopádně budou problémy.“

Ken bezmocně sevřel pěst.

+ + + + +

Toho večera marshal Clevenger vyslal kurýra do Bannacku. Ten muž měl poslat telegram do Bozemanu šerifu Flahertymu. Clevenger v něm prosil svého kolegu o pomoc. Byl to dlouhý a velmi podrobný telegram. Frank jen doufal, že se nemine účinkem.

Potom se vydal do města. Všude se mluvilo jen o dvou věcech: o Reedově pokusu znásilnit Stellu Tillsonovou a o přestřelce na Deanově ranči. Lidé byli pobouřeni a rozlíceni. Znovu ožila nenávist k hráči.

Krátce před půlnocí přijel do města Bill O’Brien. Tento všude oblíbený a přátelský Ir byl jedním z kovbojů, kteří doprovázeli Audieho Tillsona na Deanův ranč. Když mu lidé s úsměvem poklepávali na rameno, odstrkoval je. Měl nevrlou náladu. Rychle do sebe kopl několik sklenic whisky a potom šel do marshalovy úřadovny.

Clevenger překvapeně zvedl hlavu, když ten mladý kovboj vešel do jeho kanceláře. „Ty, Bille? Co děláš touto dobou ve městě? Zase se něco stalo?“

Irčan se posadil na židli a hodil klobouk na stůl. Prohrábl si své zrzavé vlasy a zachmuřeně pohlédl na marshala.

„Předpokládám, že mě znáte, Franku,“ prohodil. „Vydělávám si na chleba v Tillsonově sedle a nikdy jsem mu nedal příčinu k tomu, aby se mnou byl nespokojený. Jeho příkazy pro mě vždy byly zákonem. Ale teď je konec. Zítra dostane mou výpověď.“

Clevenger na něj zaraženě pohlédl. „Ty to vzdáváš? Co se stalo, Bille?“

„Vždycky jsem byl poctivý, marshale,“ zavrčel Ir. „Na špinavé kšefty jsem nikdy nebyl. To, co teď chce Tillson provést s tím hráčem, je vyložená ničemnost, navíc je to v podstatě zaměřené proti Carol Deanové. Stella lhala, marshale.“

„Co? Já jsem jí sice nevěřil, ale jak to víš?“

„Náhodou jsme je slyšel,“ odvětil O’Brien. „Měli něco jako válečnou poradu. To, co tvrdí Reed, je do puntíku pravda. Stella mu nadbíhala, aby ho přesvědčila, že jim má prodat tu vlastnickou listinu. On ji však chladně odmítl. Ze msty si vymyslela tu historku o pokusu o znásilnění. Teď chce Lyle Tillson využít nálady lidí. Jediný, kdo je proti, je Hugh. Je sice tvrdý jako jeho otec, ale má lepší charakter. Stellin záměr sice schvaluje, ale obvinění z pokusu o znásilnění považuje za neférové. Myslí si, že jsou i jiné prostředky jak ho přimět, aby jim ranč prodal.“

„To je teda patálie,“ povzdechl si Clevenger. „A ty jsi ochotný to vypovědět pod přísahou, Bille?“

O’Brien přikývl. „Napište to a já to podepíšu.“

Marshal ho hned vzal za slovo.

„Co chceš teď dělat?“ zeptal se později.

O’Brien pokrčil rameny. „Tomi Tillson nikdy neodpustí. Asi odjedu.“

„Bojíš se Lylea Tillsona?“

„Já se nebojím nikoho,“ odtušil Ir.

„Proč tu potom nezůstaneš, Bille?“ zkoumavě se ho zeptal Clevenger. „Binnie Brennan dnes dopoledne zoufal sháněl muže pro jejich ranč. Gard Mockridge nakonec souhlasil, jenže po přestřelce na Deanově ranči ho to přešlo.“

„Vy byste mě tam doporučil?“ otázal se O’Brien.

„Rád, chlapče, i když to asi nebude nutné. Zítra ráno hned pojedeme na ranč a vyřídíme to tam. Možná budeme velkému Lyleu Tillsonovi konečně moct ukázat, kde jsou jeho hranice. A teď se postaráme o to, aby se město dozvědělo pravdu.“

Když s O’Brienem opustil kancelář, měl podstatně lepší náladu.

+ + + + +

Následujícího rána Binnie Brennan právě sedlal svého koně, šedého grulla, když na ranč přijeli Clevenger a O’Brien. Mladý Ir vysvětlil Kenovi důvod své návštěvy.

Ken okamžitě podal O‘Brienovi ruku. „Jsi u nás vítán, Bille,“ srdečně řekl.

Binnie se zazubil. „Můžeš zrovna jet se mnou, Bille. Chci se podívat na past na divoké koně v Green Valley. Sekeru, kladivo, hřebíky a drát mám s sebou. Bude tam potřeba něco vylepšit.“

„Jenom si hodím svoje věci do domu,“ řekl Irčan a zmizel.

„Bill je skvělý chlap, Kene,“ řekl Clevenger. „Můžete mu věřit. Ale na Tillsony si dávejte pozor. Jsou nevypočitatelní. Určitě budou problémy.“

„Na to jsem připravený, Franku,“ odvětil Ken.

O něco později už byl na ranči sám.

V následujících dnech vládl klid. Tillsonové se drželi zpátky.

Binnie Brennan a Bill O’Brien i v sobotu jeli do Green Valley. Vyměňovali práchnivé sloupky, natahovali a spravovali drát. Večer se zase vrátili. Po stádu divokých koní, které vystopovala Carol Deanová, však nebylo ani stopy. To ovšem nemuselo nic znamenat. Možná se páslo na druhé straně hor.

Past byla každopádně připravena. V následujících týdnech se chtěli vydat stádo hledat. Vneděli, jak rozhodl Ken, měli odpočívat. Poslední dny byly těžkou zkouškou pro jeho nervy. Když byli muži pryč, staral se o koně, nebo si hrál s hříbětem. Při tom neustále očekával, že Tillsonové provedou nějakou další lumpárnu. Pomalu se sžíval s rančem, ale bylo tam prostě příliš málo práce na to, aby mohl rozptýlit svou pozornost.

V sobotu poslal Binnieho a Ira do města. Měli poobědvat v restauraci, trochu se pobavit a večer zase jet domů. Potom chtěl jet do Grantu. Prostě a jednoduše potřeboval změnu. Jelikož ranč nesměl zůstat bez dozoru, nedalo se to udělat jinak.

Když se oba muži večer vrátili, měl Ir monokl. V saloonu Faro se pohádal svými někdejšími kamarády z Tillsonova ranče a strhla se rvačka.

„Bill jim ukázal,“ pobaveně prohodil starý zálesák. „Potom tam přišel marshal a všechny nás vyhnal z města. Hihi! Někteří z nich byli hodně zamyšlení, když jeli domů.“

O’Brien přikývl. „Většina chlapců není špatná,“ poznamenal. „Dobře vědí, že jsem si to nevycucal z prstu. Teď o té Stellině báchorce určitě přemýšlejí. Tillson to s nimi nebude mít lehké.“

Ken mlčky poslouchal. Pak mužům řekl, aby oodvedli koně z ohrady do stáje a brzy si šli lehnout, protože následujícího rána chtěli ještě za svítání vyrazit za stádem divokých koní.

Pak osedlal svého palomina a vydal se do Grantu.

Po večeři šel navštívit marshala. Po cestě do jeho úřadovny minul dva jezdce, nijak si jich však nevšímal. Protože kráčel po chodníku, nemohli ho poznat. Odbočili k nájemní stáji.

V kanceláři našel pouze zástupce. Bonham mu nevlídně řekl, že Clevenger šel na obchůzku po městě. Ken už chtěl ven, když tu pohlédl na cely. Všechny byly prázdné.

„Kde je Colman?“ otázal se se svraštělým čelem.

„Toho Frank před hodinou pustil,“ odvětil Bonham s úsměvem. „Měli jsme ho snad kvůli té lži, kterou šířil, postavit před soud? Frank mu přikázal, aby zítra ráno opustil město.“

To se Kenovi vůbec nelíbilo, ale v duchu musel marshalovi dát za pravdu. Doufal, že ten ctižádostivý trouba nepřijde zase na nějakou hloupost. Když vyšel ven, velmi pozorně se rozhlížel po ulici.

Zamířil do saloonu Faro.

+ + + + +

Oba cizí jezdci odešli z nájemní stáje do saloonu. Objednali si něco na pití a pak se tam rozhlíželi. U jednoho zadního stolu se hrály karty. Oba muži si vyměnili pohled, načež vzali své sklenice a vydali se tam. Posadili se k sousednímu stolu a přihlíželi.

Když dopili, vrátili se k výčepnímu pultu. Objednali si další drinky a pak si spolu šeptali. Potom chtěl jeden z nich zaplatit. Když mu nestačily drobné, vytáhl z kapsy kožený váček a vzal z něj bankovku.

V tom okamžiku do saloonu vstoupil Ken Reed. Na okamžik zůstal stát u dveří a rozhlížel se. Pozornost přítomných se upřela na něj a rázem se rozhostilo ticho.

Oba cizinci si toho nevšímali. Barman právě napočítal peníze zpátky a posunul je přes pult. Ken se chtěl ujistit, zda tam je Frenchie Colman. Když ho tam nikde nespatřil, pomalu se vydal podél barového pultu.

V tom okamžiku jeden z hostů neúmyslně vrazil do jednoho z obou cizinců a při tom mu vyrazil kožený váček z ruky. Spadl Kenovi pod nohy. Ken se sehnul a zvedl jej, aby ho vrátil jeho majiteli. Náhle však vytřeštil oči. Nevěřícně hleděl na kožený váček, který byl zašitý záplatou, kterou Ken znal až příliš dobře. Našil ji tam totiž sám.

Cizinec už k němu natáhl ruku, když v tom ho poznal. Bleskově sáhl po revolveru, ale než ho stihl vytáhnout, vrhl se Ken vpřed.

Rychle si strčil ten váček do kapsy kalhot a zasadil tomu muži tvrdý hák. Cizinec odletěl na výčepní pult. Marně se snažil na něm udržet, sjel však na podlahu. Ken se vrhl na něj. Muž zvedl koleno a vrazil je Kenovi do břicha. Hráč se svalil na podlahu vedle něho.

Nikdo si nevšímal toho druhého cizince, který se nenápadně vytratil, aniž se staral o svého druha. Ken a jeho soupeř zároveň vstali. Cizinec opět trhl rukou po zbrani, ale ani nyní ji nedokázal vytáhnout.

Ken mu totiž zasadil ránu do břicha, jež si nechránil. Jeho sok se sehnul a zalapal po dechu. Ken ho chytil kolem boků, zvedl ho a odmrštil. Cizinec letěl vzduchem a dopadl na orchestrion, který hned začal nahlas hrát.

Než se ten muž stačí probrat, byl Ken u něj a vytáhl mu revolver z pouzdra. Hodil ho za výčepní pult a zůstal stát široce rozkročen.

„Vstávej!“ procedil mezi zuby.

Muž zbledl.

„Zbláznil jste se, pane? Co jsem vám udělal?“

„Říkám ti, abys vstal,“ zavrčel Ken. „Ten váček a ty peníze patří mně, to velice dobře víš. Přepadli jste mě v hotelovém pokoji v Bozemanu a ukradli jste mi ho.“

Muž se sbíral ze země, sténal a zvedl v obranném gestu ruce.

„Mýlíte se, pane,“ koktal. „My jsme ten váček našli.“

„To můžeš vykládat marshalovi,“ opáčil Ken a postrčil ho směrem ke dveřím. Držel se těsně za ním. Opět ho postrčil a muž provrávoral létacími dveřmi.

„Pozor, Brucei!“ ozvalo se ulicí.

V tom samém okamžiku se na rohu šikmo naproti zablesklo. Ken se okamžitě, když uslyšel ten výkřik, vrhl k zemi a tasil. Ganove Bruce se dal na útěk, ale několik srdnatých občanů města mu odřízlo cestu. Otočil se a seskočil z chodníku. Dlouhými kroky se pak rozběhl k tomu rohu.

Ken vstal. Když byl prchající muž na jeho úrovni, vyrazil. Zpočátku ho Bruce kryl svým tělem. Jeho komplic tak nemohl střílet. Ken vyskočil na protější chodník a podél stěny domu se posunul k rohu, za nímž právě zmizel Bruce.

Slyšel kroky v temné uličce. Vběhl tam. Když jim nad hlavou hvízdla kulka, vrhli se k zemi. Ozval se rachot, jak se kryli za harampádím.

Ken se přikrčen plížil podél stěny domu. Holínkou se dotkl prázdné plechovky a odkopl ji. Deset yardů od něho třeskl revolver. Kulka proletěla kolem.

Na Main Street zazněly hlasy. Za Kenem se zpoza rohu vynořil muž. Třeskl další výstřel a ten muž se s klením vrhl k zemi. Ken poznal Larryho Bonhama.

„Kde jste, Reede?“ zvolal zástupce.

Ken se přikrčen plížil k hromadě beden, jež stála vedle brány dvora obchodu. Věděl, že muž s revolverem se skrývá za ní. Bruce ležel někde na druhé straně uličky, ale už neměl kolt.

„Reede? Proč neodpovídáte?“ rozzuřeně zvolal Bonham.

Ken jen zakroutil hlavou nad takovou tupostí. Bandita za bednami namířil na místo, odkud se ozval zástupcův hlas, a vystřelil. Bonham zaklel, ale Ken aspoň zjistil, kde střelec je.

Vyskočil a kopl do hromady. Prázdné bedny se s rachotem zřítily na schovaného muže. Ken se postavil doprostřed uličky. Bedny se začaly hýbat, když se ten záludný chlápek chtěl osvobodit.

„Odhoď zbraň!“ vyzval ho hráč.

V tom samém okamžiku uslyšel za sebou šramot a otočil se. Bruce se na něho vrhl s nožem. Ken ucouvl a Bruce minul. V následujícím okamžiku ho Ken udeřil pažbou koltu do krku. Bruce se takřka tiše skácel na zem.

Mezitím se jeho komplic postavil na nohy. Rozptýlilo ho ovšem, když se na druhém konci uličky objevil muž. Byl to marshal Clevenger. Bandita instinktivně vypálil nejprve na marshala, který se ale včas vrhl k zemi.

Ken neměl na vybranou. Vystřelil a kulka se zavrtala do těla muže. Byl jejím nárazem odhozen, zakopl o jednu bednu a svalil se přes ni na zem.

Když se Ken k němu sklonil a zapálil sirku, hleděl prázdnýma očima na noční oblohu.

Na okamžik Ken strnul. Ani necítil, že mu plamínek sirky ožehl prsty. Znovu zabil a znovu byl v právu. To však nebyla valná útěcha. Když se vedle něho objevili Clevenger a Bonham, zastrčil kolt zpátky do pouzdra.

+ + + + +

Tou dobou se k Deanovu ranči blížili dva jezdci. Jeli pomalu, a tak nedělali velký hluk. Beztak v té tmě nebylo moc vidět. Měsíc byl za mraky. Vypadalo to na déšť. Oba muži se obloukem vyhnuli ranči a zastavili u keřů poblíž ohrad.

„Ty počkáš tady,“ řekl Ed Finney a sklouzl ze sedla. Přitom vrazil do jednoho z kanystrů, přivázaných k sedlům jejich koní. Finney byl kovboj Tillsonova ranče. Byl jediným mužem kromě O’Briena, který přestřelku před třemi dny přestál bez zranění.

Nyní se opatrně připlížil k domu a přikradl se k oknu, v němž se svítilo. Trhl sebou, když poznal Billa O’Briena, jenž stál ve spodních kalhotách u stolu a zrovna zhasínal lampu. Finney viděl, jak zmizel v otevřených dveřích do pokoje. Svítilo se tam.

Ed Finney obešel dům a dostal k jeho zadní straně. Odtud oknem pozoroval pokoj, ve kterém zmizel O’Brien. Když i tam zhaslo světlo, vrátil se ke svému druhovi.

„Zrovna šli spát,“ řekl. „Ještě půl hodiny počkáme. Do té doby snad tvrdě usnou.“

„A jsi si jistý, že Reed je ve městě?“ zeptal se Frenchie Colman.

„Viděl jsem ho přece jít do saloonu Faro,“ odvětil Ed. „Kdyby se vrátil, musel by nás po cestě předjet.“

„No dobře,“ zamumlal Frenchie. „Nemusíš tolik žvanit.“

Jen co byl propuštěn z vězení, Ed Finney se s ním. Protože jeho nenávist ke Kenu Reedovi ve vězení ještě vzrostla, přistoupil na jeho nabídku. Finney měl u sebe sto dolarů, které dostal na špinavou práci.

+ + + + +

Zpráva o výpovědi Billa O’Briena se rozšířila po městě. Od chvíle, kdy se rozneslo, jak podlým trikem Stella Tillsonová poštvala svého bratra proti hráči, se náladě změnila. Teď lidé spílali Tillsonům a stranili Kenovi.

V úřadovně mu Frank Clevenger podal přes stůl papír.

„Tady to musíte potvrdit, Kene,“ řekl a položil na stůl deset padesátidolarových bankovek. „Muži, kteří si sem přijeli pro Algera Trappa, při vezli odměnu.“

Ken s úsměvem ten papír podepsal. „Vypadá to, že Štěstěna je mi znovu nakloněna,“ poznamenal a vytáhl váček s penězi. Vysypal ho na stůl a začal počítat. Měl ještě polovinu z těch čtyř tisíc. Dal peníze zpátky do váčku a ten strčil do kapsy. Poté, co podal výpověď o loupeži v Bozemanu, se chtěl rozloučit.

„Měl byste tu ještě hodinu zůstat, Kene,“ řekl marshal. „Dostavník z Bannacku už tu sice měl být, ale možná během hodiny přijede. Někoho čekám. A ta návštěva je důležitá i pro vás.“

„Pro mě?“ podivil se Ken. „Kdo to je?“

Clevenger se jen usmál a pozorně naslouchal, když se venku ozval dusot kopyt. Před úřadovnou zastavil nějaký jezdec. O něco později se na chodníku ozvaly kroky. Potom se otevřely dveře.

Marshalovi se rozzářily oči. Ken se otočil a trhl sebou.

Ve dveřích stála Carol Deanová.

„Carol,“ chraplavě řekl marshal a rozběhl se k ní. „Čekal jsem, že přijedeš dostavníkem.“

„Ahoj, Franku,“ usmála se dívka. „Zlomilo se mu kolo. Naštěstí jsem ještě měla v nájemní stáji Lady Rose. Vlastně jsem ani v Bozemanu nevěděla, co bude dál.“

Pomalu přistoupila ke Kenovi a podala mu ruku.

„Dobrý den, pane Reede!“

Stiskl jí ruku. „Dobrý den, slečno Deanová!“ Smekl klobouk. „Odpusťte, madam!“

„Smím ji dostat zpátky?“ zeptala se.

„Ale to přece víte,“ chvatně přisvědčil. „Chtěl jsem vám to přece říct už na začátku.“

„Nemyslela jsem usedlost, pane Reede! Myslela jsem svou ruku!“ poznamenala s úsměvem.

„Och, promiňte, madam!“

Pustil jí ruku, jako by to bylo rozžhavené železo. Co to s ním je? Aby překonal zmatek, nabídl jí židli. Potom se otočil k marshalovi, který se rovněž posadil.

„Když mi šerif Flaherty přinesl tvůj telegram, chtěla jsem právě uzavřít smlouvu s Crystal Palace,“ začala. „Majiteli se tak líbil můj hlas, že mě chtěl angažovat jako zpěvačku.“

„To si dokážu představit, děvče,“ přikývl Clevenger. „Doufám, žes nic nepodepsala. Jestli mě posloucháš, tak ti radím…“

„Tvůj telegram byl dost jasný, Franku,“ skočila mu s úsměvem do řeči. „Dokážu si představit, jak zní tvá rada.“ Vrhla vážný pohled na Kena. „Pane Reede, zdá se, že jsem udělala chybu. Frank mi sdělil, co se tady stalo. Tomu, že budete o ranč bojovat a dokonce proti Tillsonům, bych nikdy nevěřila. Ráda bych vám poděkovala. Pokud se ještě stále chcete vzdát svých práv, pak bych ranč ráda znovu převzala. Ovšem pod podmínkou, že se z nás stanou společníci. To znamená, že vám budu posílat váš podíl na zisku tam, kde zrovna budete. Jste pro?“

Ken si přitáhl židli a posadil se. „Pokud jsem to správně pochopil, pak bych měl být cosi jako tichý společník, že ano? To sice nezní špatně, ale přesto se mi to nelíbí.“

„A proč ne?“ otázala se. Z jejího hlasu byl cítit vzdor.

Vrhl na ni vážný pohled. „To vám chci říct. Býval jsem samotář. Když jsem se vydal do Grantu, byla to pro mě jen obtížná záležitost, kterou jsem chtěl mít co nejdřív za sebou. Když jsem se dozvěděl o vás, byl to pro mě šok a já si okamžitě uvědomil, že se chci vzdát všech vlastnických práv, ale když jste vy a Binnie potom odjeli, byl jsem přinucen jednat. Stálo mě to trochu námahy, abych Binnieho přesvědčil, aby se vrátil. Pak šlo ale všechno ráz na ráz. Boj o váš ranč mnohé změnil. Ve Frankovi jsem poznal člověka, který na mě nehledí jen jako na hráče, ale který mi důvěřuje. A ranč se pro mě stal něčím, za co má cenu bojovat.

V posledních letech jsem opomíjel to, co dává životu smysl, slečno Deanová. Mezitím jsem si oblíbil Binnieho a ten váš kousek půdy mi přirostl k srdci. Kdyby se nestaly ty tragické věci v Bozemanu, zeptal bych se vás teď, zda byste mě neakceptovala jako plnohodnotného společníka. Pod vaším vedením, s Binniem, Billem O’Brienem a mnou jako mužstvem bychom konečně mohli uskutečnit to, o co jste celé ty roky bojovala. Pokud bychom založili chov, pak by se Deanův ranč mohl stát pojmem i za hranicemi Montany. Základní kapitál je tady.“

Nato hodil na stůl svůj kožený váček.

Carol na něj užasle pohlédla. „To myslíte vážně?“

Ken přikývl. „A jak, Carol. Do ranče bych vložil skoro dva a půl tisíce dolarů. Oba bychom měli stejné šance. Vy byste pokračovala v tom, s čím jste začala, když jsem přijel, a já bych navázal na život, který jsem vedl před válkou. Je to fér?“

Clevenger napjatě hleděl na dívku.

Její výraz se změnil. Oba muži si všimli, kolik námahy ji stálo, aby zakryla pohnutí. Už Clevengerův dlouhý telegram jí otevřel oči. K tomu se navíc přidalo to, co slyšela od šerifa Flahertyho. Tomuto muži již nekladla vinu za smrt svého otce. Naopak. Pociťovala k němu obdiv.

„Ano, to je fér,“ řekla. „Souhlasím!“

Když mu teď podala ruku, jasně si uvědomil, co ho v těch dnech tak změnilo. Od první chvíle se do té hezké a hrdé dívky zamiloval. Bylo to jako opojení. Už jen její stisk ruky mu rozbušil srdce.

Pohlédl na rozzářenou tvář Franka Clevengera.

„Takže asi je načase, abychom jeli domů,“ řekl a vzal si váček s penězi. „Jsem zvědavý, jak se bude tváři Binnie.“

+ + + + +

Bill O’Brien se náhle probudil.

V prvním okamžiku nevěděl, co ho probralo, ale potom uslyšel koně. Bylo to jejich řehtání. Vstal a šel k oknu. Vyděsil se, protože uviděl, že stáj hoří. Divoce zabušil pěstmi na stěnu.

„Vstávej, Binnie!“ vykřikl, zatímco si chvatně oblékal kalhoty. „Stáj hoří!“

Potom vyběhl ven a zamířil ke stáji. Její stěny byly v plamenech a i střecha už chytala. Bill si popálil ruce, když otevřel dveře. Ve stáji samotné ještě nehořelo, ale škvírami mezi trámy tam pronikal kouř. Koně neklidně hrabali kopyty a vyděšeně řehtali. O’Brien je pustil ven. Hříbě bylo tak vyděšené, že ho musel vystrkat. Když bylo venku, popadl dvě vědra a vyběhl ven.

Binnie Brennan vyšel z domu ve spodkách. Setkali se u studny. Nabrali do věder vodu a rozběhli se s nimi zpět ke stáji. Pracovali neúnavně, ale se dvěma vědry požár uhasit nemohli. Stáj se nedala zachránit. Už i střecha byla nyní v plamenech.

Sklesle na ni hleděli. Žár byl tak silný, že museli odejít. Byla to náhoda, když Binnie pohlédl k domu. Nejprve si myslel, že ho šálí zrak. Potom se však zašklebil.

„Můj Bože, dům!“ rozrušeně zakoktal a ukázal tam.

Na levém rohu už šlehaly plameny. O’Brien se okamžitě otočil.

„Přines vodu,“ prohodil a pustil své vědro.

Pak se rozběhl k tomu domu. Ve tmě, poblíž domu, se náhle několikrát zablesklo. Kulky ho však minuly a on se dostal do domu.

Binnie zaklel a vrhl se za studnu. Teď bylo i jemu jasné, jak se to mohlo stát. Tillsonové na to šli tvrdě. Statečnému starému muži vhrkly slzy do očí.

„Vy neřádi,“ vyhrkl a zahrozil pěstí.

Potom se objevil O’Brien. Měl připnutý revolverový opasek a v ruce držel pušku. Vrhl se ze dveří, převalil se a opět vstal. Kulky kolem něj bzučely jak sršni, ale jemu se povedlo v pořádku dorazit za hromadu dřeva. Odtud začal střílet na vetřelce.

V záři ohně Binnie Brennan spatřil u rohu domu dvě postavy, jež běžely pryč. O chvíli později se ozval dusot kopyt. Oba muži prchali.

O’Brien přestal střílet a vyskočil. Binnie Brennan také vstal a chvatně se chopil obou věder. Nabral do nich vodu a rozběhl se k domu. Ir postavil svou pušku ke dveřím a vzal vědra. Vylil je do plamenů a zvolal: „Přinesu ještě dvě vědra!“ Pak se rozběhl ke studni.

Binnie vešel do domu. Žháři naštěstí založili požár jen na jednom místě. Zřejmě neměli petrolej. Oba muži zalití potem běhali mezi studnou a domem. Po deseti minutách byl požár uhašen. Z trámů se již jen dýmilo.

Celí zpocení a vyčerpaní dokončili hasící práce. Stáj mezitím vzplála celá. Plameny s prskáním a syčením zachvátily i střechu. Když se zřítily trámy, létaly jiskry až k ohradám. Naštěstí byly dům, kůlna a stáj tak daleko od sebe, že plameny nemohly přeskočit.

Vykouřili cigaretu a sehnali koně, jež se tísnili v nejzazší ohradě, do níž nedosáhly jiskry.

„Ty svině,“ klel Binnie v bezmocném vzteku. „Nejradši bych jel k nim a oplatil jim stejnou mincí.“

„Musíme se nejdřív postarat o zvířata, Binnie,“ řekl Ir. „Pomoz mi uklidit kůlnu. Prozatím je musíme ustájit tam.“

Společnými silami vytáhli ven povoz a odnesli ven nářadí. Pro koně tam bylo poněkud těsno, ale jinak to opravdu nešlo.

Zachmuřeni udělali to, co bylo třeba.

+ + + + +

Ken Reed a Carol Deanová uviděli zář plamenů, když projeli lesem a naskytl se jim pohled na údolí. Byli tak zděšeni, že nebyli schopni slova. Pobodli koně ostruhami a vyrazili k ranči. V polovině cesty uslyšeli dusot kopyt. Blížil se k nim.

„Pozor, Carol!“ zvolal Ken na dívku.

V té chvíli vysvitl měsíc a oni spatřili dva jezdce, kteří k nim jeli. I jezdci uviděli je a okamžitě změnili směr.

„Jeďte dál na ranč!“ zvolal Ken, otočil svého palomina a vyrazil za oběma jezdci. Jeli k cestě, která vedla z Grantu do průsmyku Lenni. Hned mu bylo jasné, že chtějí na Tillsonův ranč, a tím pádem bylo také jisté, že mají v požáru prsty.

Palomino byl mnohem rychlejší než koně prchajících. Ken se k nim postupně blížil, až se k nim před cestou dostal na dostřel.

Když jim vypálil nad hlavy první kulku, opětoval palbu pouze první z nich. Zatímco přejel přes cestu a vydal se po pastvině, otočil druhý jezdec koně a zamířil po cestě směrem k průsmyku.

„Rychleji, Kingu!“ zvolal hráč a palomino ukázal, co v něm je.

Když byl pouhých pět yardů za jezdcem, který prchal na Tillsonův ranč, muž se otočil. Ve svitu měsíce spatřilKen zkřivenou tvář jednoho z mužů, kteří se zúčastnili přestřelky s Audiem Tillsonem.

Vypálili na sebe takřka současně. Kenova kulka kovboje srazila ze sedla. Když Ken vedle něho seskočil ze sedla, trhl sebou. Jeho střela pronikla muži do hlavy zezadu. Musel tedy po výstřelu zase otočit hlavu. Každopádně byl mrtev.

Reed se okamžitě vyšvihl do sedla a jel k cestě. Pustil se do pronásledování druhého jezdce. Pokud se chtěl dostat Tillsonovi na kobylku, potřeboval živého svědka.

Po deseti minutách prchajícího muže opět spatřil. Jezdec byl přitisknut ke krku svého koně a cválal po cestě. Ken ho postupně doháněl.

Byl odhodlán Tillsonům jednou provždy ukázat, zač je toho loket. Dívka, kterou miloval, musí žít v bezpečí. A on sám byl příliš unaven zabíjením. Tento boj měl být jeho poslední. Pak si chtěl hojit rány a svést už jen jeden neškodný boj - o srdce Carol Deanové.

Muž před ním se otočil a pobodl svého koně tak prudce ostruhami do slabin, že zvíře zařehtalo bolestí. Zrychlit však již nedokázalo.

Palomino doslova letěl nad zemí a stahoval uprchlíkův náskok.

Ken viděl, že ten muž nedrží v ruce žádnou zbraň. Když byl už jen o jednu koňskou délku před ním, poznal v něm Frenchieho Colmana. Mladík bil koně pěstí, jako by měl v patách ďábla.

Ken si strčil kolt do pouzdra a přijel k Frenchiemu. Když bylí vedle sebe, vytáhl nohy ze třmenů a odrazil se. Ve skoku Colmana chytil a srazil z koně.

Ken vstal jako první a zvedl mladíka na nohy. Pak ho ale zase poslal několik tvrdými háky, do kterých vložil všechen svůj vztek, k zemi. Colman zaječel a zvedl obě ruce.

„Nebijte mě, Reede!“ vykřikl. „Vzdávám se! Prosím, už mě nebijte!“

Kňučel jako spráskaný pes. Ken se sklonil a vytáhl mu revolver z pouzdra. Potom Frenchieho znovu zvedl.

„Vy dva jste založili ten požár?“

Colman ustrašeně přikývl. „Ed Finney mi nabídl sto dolarů,“ hlesl. „Přišel na to Audie Tillson. Chtěl se vám pomstít za tu porážku. Myslel si, že když ranč lehne popelem, budete toho mít plné zuby a zmizíte.“

„To se teda přepočítal,“ zavrčel Ken.

Zavolal palomina a vytáhl ze sedlové brašny kousek lana. Svázal jím Colmanovi ruce a vysadil mladíka na koně. Vyšvihl se do sedla palomina a zvolal: „Jeď, chlapče! A jestli tě napadne ještě nějaká hloupost, tak zažiješ peklo, to ti přísahám. Jedeme zpátky na Deanův ranč.“

Colman se roztřásl.

„Udělám všechno, co řeknete.“

„Tak na co ještě čekáš?“ zachmuřeně se ho zeptal Ken. Frenchie sevřel hrušku sedla a vyjel.

+ + + + +

Binnie Brennan a Bill O’Brien právě ustájili koně v kůlně, když uslyšeli jezdce. Okamžitě sáhli po zbraních, ale potom se starý zálesák náhle zarazil.

„Carol! Děvče…“

Rozrušením nebyl schopen slova. Když Carol seskočila z koně, rozběhl se k ní a objal ji. Moc nechybělo a křičel by radostí. Také dívčiny oči se leskly.

„Na pěkné věci jste si tu navykli,“ přerývaně řekla. „Ty, starý osel, tu běháš ve spodkách a holínkách. To se nestydíš takto přivítat svou rančerku?“

„Ty u nás zůstaneš?“ vyhrkl. „Jippííí!“

Pak si všiml pohledu, jímž přehlédla doutnající hromadu popela, jež byla kdysi stájí. Ve tváři jí cukalo. Zvážněl a pohladil ji po ramenou.

„Neplač, malá,“ řekl vlídným hlasem. „To zvládneme. Uvidíš. Máš přece skvělé mužstvo.“

„Mužstvo ve spodkách,“ vzlykla.

„Ale v těch spodkách je oheň,“ prohodil. Potom si uvědomil, jak to zní dvojznačně, a rozběhl se do domu. Opravdu se červenal.

Carol si utřela slzy a pozdravila Irčana. Mohutný kovboj zdvořile smekl klobouk a obdivně pohlédl na svého bosse.

„Za to bude Tillson pykat, madam“ sliboval.

„Zvykni si na Carol, Bille,“ řekla. „U nás je to jako v rodině.“

„Ano, madam!“ přikývl.

Když uslyšeli dusot kopyt, okamžitě položil ruku na pažbu revolveru, ale byl to jen Ken Reed se svázaným Frenchiem.

O’Brien se chtěl na Colmana vrhnout.

„Stůj, Bille,“ zabrzdil ho Ken a slezl z koně. „Ty a Binnie ho přivezete do města marshalovi. Za cestou leží Ed Finney. Toho vezměte s sebou též. Povězte Clevengerovi, ať zítra v osm přijede na Tillsonův ranč. Všechno další probereme, až budete zpátky.“

Binnie Brennan se oblékl. I on zatínal pěsti, když viděl Frenchieho Colmana. Ken však oběma mužům uložil, že mladíkovi nesmějí nic udělat.

Když vyjeli, přivedl klisnu Carol a palomina do kůlny a šel s dívkou do domu. Ve svitu lampy v obývacím pokoji uviděl, že pláče.

„Raději si běžte lehnout a pokuste se spát, Carol,“ poznamenal.

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu teď spát, Kene. Takové svinstvo, to bych do Lylea Tillsona nikdy neřekla. Co teď budeme dělat?“

Ken si ubalil cigaretu. „Máme dost peněz na to, abychom postavili novou stáj. A postavíme ji ještě větší. Víte přece, kdy se u Tillsonů začíná s prací? Kdy ráno rozdělují práci?“

„Pokud vím, tak vstávají v šest,“ odpověděla. „V půl sedmé je snídaně a potom začínají.“

„Hlídají ranč v noci?“

„Ne, ale u stáda v údolí samozřejmě jsou hlídači. Proč se ptáte?“

„Protože tam chci zítra ráno jet s Binniema Billem,“ odpověděl Reed. „Budeme tam už před tím, než se probudí. O’Brien ranč dobře zná a nakreslí mi plánek se všemi budovami, ohradami a tak dál. Postavíme se na nejvýhodnější místa a pozdravíme je, až budou vstávat.“

„Ale to je šílenství, Kene,“ rozrušeně řekla. „Lyle Tillson má dvacet kovbojů. K tomu ještě musíte připočítat Hugha a Audieho a Lylea samotného. A proti nim chcete bojovat s Billem a jedním starým mužem?“

Ken si zapálil cigaretu. „Máme čtyři velké šance, Carol,“ klidně odvětil. „Lylea, Hugha, Audie a Stellu. Jestli se zmocníme je jednoho z nich, můžeme je vydírat. Přinutím Tillsona, aby podepsal prohlášení, kterým bude válka jednou provždy ukončena. To si potom vezme Frank Clevenger ksobě. Pokud se bude Tillson té dohody držet, nepodáme žalobu a za vším uděláme tlustou čáru. Jinak budeme hájit naše práva. Náklady na novou stáje musí pochopitelně uhradit také.“

Překvapeně na něj pohlédla. „To je opravdový karetní trik,“ řekla, „ale líbí se mi. Dokonce ho považuju za hodně dobrý. Jsi vážně eso. Při pokeru bychom to zvládli. Jenže k tomu, jak známo, patří čtyři karty. Pojedu s vámi.“

„To nepřipadá v úvahu,“ opáčil Ken.

Trhla hlavou. „Ale? Takže ta vaše nabídka na rovnocenné partnerství je jen cárem papíru? O všem budete rozhodovat vy sám, že? Tak nějak jsem si to představovala.“

Rozrušeně vyskočil a přistoupil k ní. „Vy jste ale tvrdohlavá,“ zavrčel. „Ještě pořád si myslíte, že mám něco za lubem? Vždyť jenom nechci, aby se vám něco stalo, sakra.“

Náhle vstala, pomalu vstala a pohlédla mu do očí. „A proč vám na tom tolik záleží, Kene?“

„Protože tento ranč vás potřebuje, Carol,“ koktal. „Protože to všechno by bez vás mělo jen poloviční cenu. Bozeman se pro mě stal nebem a peklem. Nebem, protože jsem potkal vás, a peklem kvůli těm tragickým událostem, které budou navždy stát mezi námi.“

Rychle se otočil a trhl sebou, když ucítil její ruce na ramenou. „Byl to osud, Kene,“ tiše řekla. „Nedělejte si výčitky. Táta byl problémový člověk. To se mohlo stát kdekoli. Ale tak j ako vy by jednal málokdo. Byla to sebeobrana, Kene. Nenesete na jeho smrti žádnou vinu. Proto mezi námi nic nestojí.“

Otočil se a vzal ji za ruce. Zmocnil se ho pocit štěstí a měl sto chutí ji obejmout, jenže ona rychle odstoupila.

„Chce to čas, Kene,“ řekla a usmála se mezi slzami. „Měj se mnou trpělivost. Zítra pojedu s vámi, i kdyby ses na hlavu stavěl. Později nesmí nikdo říkat, že jsem všechno nechala na tobě. All right?“

Štěstím nedokázal říct jediné slovo.

Pouze přikývl a oči mu zářily.

+ + + + +

Všechno bylo naplánováno, všechno dopodrobna probrali.

Ještě byla tma, když dorazili na Tillsonův ranč. Jeli těsně pod kopci a tak se vyhnuli hlídačům stáda. Nyní se odebrali na dohodnuté pozice.

Bill O’Brien byl skryt za několika soudky u kuchyně. Odtud mohl kontrolovat vchod noclehárny mužstva. Binnie seděl u vikýře seníku a mohl z pušky ostřelovat dvůr.

Carol Deanová ležela ve vysoké trávě vedle kovárny. Padesát yardů odtud byly stáje. Ten, kdo chtěl ke koním, by se jí dostal na mušku. Kromě toho měla volný výhled na pastviny v údolí pro případ, že by hlídači stád něco uslyšeli a přijeli na ranč.

Ken se přikrčen připlížil k Tillsonovu sídlu. Na okamžik zůstal stát u verandy. Všude panoval klid, takže si vlezl pod verandu. Tam čekal.

Kolem půl šesté kuchař vyšel z noclehárny a vydal se do kuchyně, aby připravil snídani. Ir se za sudy přikrčil. Kuchař, nic zlého netuše, prošel kolem něj a zmizel. O’Brien slyšel, jak rachotí s hrnci a pánvemi.

Svítalo. Kolem šesté se opět objevil kuchař a udeřil do trianglu. Na to znamení vyšli z noclehárny vyšli ospalí kovbojové a zamířili ke studni, aby se umyli. Tři z nich potom šli ke dveřím kuchyně, kde vzali velké podnosy, jež odnesli do noclehárny mužstva.

Binnie, který seděl u vikýře seníku, měl sto chutí jim provrtat konvice s kávou kulkami. Cítil mravenčení v prstech. Ovládl se však a držel se Kenových instrukcí.

Krátce před sedmou se kovbojové shromáždili na dvoře před domem. Kouřili, klábosili spolu a čekali. První Tillson, který vyšel ven, byl Hugh. Poslal tři muže ke stádu, kde měli vystřídat své druhy, kteří hlídali v noci. Zatímco ti šli do stáje, rozdělil práci zbývajícím lidem.

Carol Deanová se opírala o lokty a pažbu winchestrovky měla opřenou o rameno. Když byli tři kovbojové byli těsně před vraty stáje, dvakrát jim vystřelila nad hlavy. Kovbojové uskočili a vrhli se k zemi.

Pak vypuklo peklo. Binnie a Bill O’Brien začali zároveň střílet a vypálili shromážděným kovbojům pod nohy. Muži se rozutekli na všechny strany. Někteří zmizeli v noclehárně mužstva, jiní se vrhli na verandu, kde při tom vráželi do sebe navzájem. Mezi nimi byl i Hugh Tillson.

V poschodí se otevřelo okno. Byl v něm Audie a v rukou držel pušku. Ležel se zraněnou nohou v posteli a po první ráně přikulhal k oknu. V tom samém okamžiku se na verandě objevil Lyle Tillson. V ruce držel kolt a rozhořčeně se rozhlížel kolem sebe.

„Musím s vámi mluvit, Tillsone!“ zvolala na něj Carol. „Odhoďte zbraně a pomalu pojďte sem!“

Starý Tillson bleskurychle zmizel v domě a Hugh také. Několik kovbojů zaběhlo za dům, kde se radili. Jednomu z těch tří, kteří měli jet na pastviny, se podařilo dostat do stáje. Jeho druhové se připlazili ke studni. Binnie je zastavil dvěma ranami. Kulky se zavrtaly do země těsně před ně. Zůstali ležet.

Audie shora viděl Carol Deanovou. Jeho tvář se zkřivila nenávistí. Namířil na ni a chtěl zmáčknout spoušť, když tu se za sudy u kuchyně zablesklo. O’Brienova kulka rozbila okno těsně vedle jeho obličeje. Vyděšeně ucouvl, ucítil bolestivé bodnutí v noze a sténaje se posadil na zem.

Celých deset minut se nic nedělo. Lyle Tillson však nebyl muž, který by se nechal tak snadno vyřídit. S Hughem vylezli oknem na zadní straně domu. Dal tam čekajícím kovbojům pokyny a potom se vydali dopředu.

U rohu se zastavili. Ken, který čekal pod verandou, slyšel tiché pokyny Lylea Tillsona. Vypadalo to, že rančer chce přejit do útoku. Rozdělil své lidi do tří skupin, které měly zaútočit v různých směrech, tam, odkud přicházela střelba obléhajících.

Ken se plazil po břiše trávou pod verandou. Když muži na signál Lylea Tillsona vyrazili, mohl je vidět. Tillson chtěl běžet ke studni. Ken se vyplazil zpod verandy a vyskočil. Rychle rančera dohonil. Tillson si myslel, že má za sebou někoho ze svých mužů.

Když jej Hugh chtěl varovat, bylo už pozdě. Ken Reed chytil rančera levou rukou kolem krku a přiložil mu revolver k hrdlu.

„Zastavte vaše lidi!“ procedil mezi zuby.

O’Brien a starý Binnie již na kovboje začali střílet, zatímco Carol Deanovou hlídači stáda, kteří tam přijížděli, několika přesně mířenými střelami přinutili, aby se kryla.

„Stůjte, lidi!“ nahlas zabručel Tillson.

Rozhostilo se ticho.

„Víte, proč jsme tady, Tillsone,“ řekl Ken. „Váš skvělý syn je žhář a zničil naši stáj. Jen tak tak se nám podařilo uhasit dům. A teď mě dobře poslouchejte.“

Nahlas, aby to každý mohl slyšet, nadiktoval Lyleu Tillsonovi podmínky. Muži ještě drželi zbraně v rukou, ale nikdo se neodvážil pohnout. Všichni věděli, v jakém nebezpečí je jejich boss.

Tillsonovi cukalo ve tváři, když poslouchal. Možná by se nevzdal, kdyby nedošlo k tragickému obratu.

Nejprve si všiml větší skupiny jezdců, kteří údolím přijížděli k ranči. Šlo o občany Grantu, kteří byli po zuby ozbrojeni a které vedl marshal Clevenger a jeho zástupce Bonham.

A potom se stalo to, co rozhodlo o kapitulaci. V tom zmatku si nikdo nevšímal pokoje v patře. Audie Tillson opět přišel k oknu. Přestože trpěl bolestmi, přiměla ho nenávist k hráči jednat.

Vystrčil z okna hlaveň své pušky a vyklonil se. Dole viděl svého otce, Kena však kvůli stříšce verandy vidět nebylo. Viděl pouze paži, kterou držel jeho otce pod krkem, a ruku s koltem. Audie Tillson se vyklonil ještě víc.

V okamžiku, kdy spatřil hlavu hráče a namířil na nenáviděného muže, ztratil rovnováhu a zřítil se hlavou dolů z okna. Tvrdě narazil na stříšku verandy a z ní dopadl na zem.

Stella zaječela, vyběhla ze dveří a klekla si k němu.

„Odhoďte zbraně!“ přikázal svým lidem Lyle Tillson, bledý jak stěna.

Muži poslechli. Ken ho pustil a rančer se rozběhl ke svému synovi.

Audie Tillson žil, ale doktor Knapp, jehož vzal marshal v neblahé předtuše s sebou, rančerovi řekl, že jeho syn možná zůstane ochrnutý.

Lyle Tillson byl zlomený člověk, když Kenu Reedovi řekl: „Přijímám vaše podmínky!“

+ + + + +

Lyle Tillson dohodu dodržel.

Zaplatil novou stáj a předal vedení svého ranče Hughovi, který zabránil jakýmkoli neshodám. Prognóza doktora Knappa se naštěstí nepotvrdila, Audie Tillson jen kulhal na jednu nohu.

Frenchieho Colmana Ken a Carol též neobvinili. Musel jim pomáhat při stavbě stáje a tak odčinit svou vinu. To mladíka změnilo. Když se pak zeptá, zda by nemohl na ranči pracovat dál, nikdo nebyl proti.

Deanův ranč vzkvétal. Brzy byl jeho chov koní znám daleko za hranicemi Montany. Když změnil své jméno a začal se jmenovat Reedův ranč, proháněla se již po pastvinách a po ohradách hříbata.

A se stejnou pravidelností, s jakou se množila hříbata, dávala Carol Reedová svému muži každý rok nového potomka.

Když se čtvrtého roku narodil čtvrtý chlapec, dloubl Binnie Brennan Kena do boku a zachechtal se: „To je dobré. Čtyři kluci. Jsi vážně eso!“