John Kirby

Colorado western 129. Nemilosrdný

Neštěstí postihlo Jima Coltrainea nečekaně jako blesk z čistého nebe. Po mnoha šťastných letech přišlo to, s čím už vlastně nikdo nepočítal. Nemilosrdný, nenávistí se užírající muž uskutečnil svou pomstu, kterou mu kdysi přísahal. Jmenoval se Kinnock. Když se zmocnil Jimovy dcery, ožila strašivá, krvavá minulost. A Jim Coltraine se zarputilou odhodlaností opět vytáhl svůj starý peacemaker ráže 45…

V posledním úderem velkých hodin v kanceláři Western Telegraph zavřel Milton Guthrie velkou knihu a sundal si klotové rukávy. Vstal a šel k oknu, jímž byla vidět hlavní ulice Dany. Závistivě hleděl na osvětlenou čelní stěnu saloonu Medicine Bow. Hluk, který se odtud ozýval, mu již několik hodin zněl v uších.

Junior Coltraine se opět bavil s děvčaty. Milton Guthrie se obrátil, když začal tikat telegraf. Tiše zaklel. Chvíli přemýšlel, jestli nemá úřadovnu zavřít a jít domů. Zítra je přece také den.

Tikání telegrafu znělo chladně a neodbytně.

Milton Guthrie tam přišel, počkal, až se telegraf odmlčí a utrhl pásku. Rychle zaznamenal text, který byl zaslán z Laramie.

Guthrie polkl. Telegram byl adresován Jimu Coltraineovi.

„Linda do Laramie neprijela. Tchan s tchyni maji obavy. Co se deje? Ben Cole.“

Milton Guthrie utrhl popsaný papír z bloku. Cítil, že ta zpráva je pro pana Coltrainea důležitá. Jimu Coltraineovi patřila Union Bank na plaze a byl to jeden z nejvlivnějších mužů ve městě. Guthrie věděl, že by měl spoustu problémů, kdyby šel domů, aniž by tu zprávu předal.

Vzal kabát z věšáku vedle dveří, odešel z kanceláře a zamkl za sebou dveře. Slyšel brnkání na klavír, ženský smích a chraplavé mužské hlasy.

Než se stačil pohnout, rozletěly se dveře saloonu. Dva muži vrávorali na verandě. Drželi se kolem ramen. Světlé vlasy jednoho z nich zářily ve svitu lucerny visící na verandě jako zlato.

Pohlédl k telegrafní kanceláři.

„Hej, Milte!“ zvolal. „Proč nejsi tady a neslavíš s námi mé vítězství?“

Milton Guthrie zvedl ruku s telegramem a chraplavě odpověděl: „Musím to přinést tvému otci, Juniore.“

„Co to je?“ zeptal se Junior Coltraine.

Muž vedle něj se pokusil ho odtáhnout zpátky do saloonu. „Nech tu kancelářskou krysu být, Juniore. Ten nevydrží ani jednu whisky.“

Junior Coltraine ho odstrčil.

„Běž dál sám, Jacku,“ řekl. „Hned přijdu.“ Seskočil z verandy saloonu a přes ulici šel k Miltonu Guthriemu. Juniorův krok byl ještě pevný, ačkoli jeho tvář byla zarudlá pitím.

Před Guthriem se zastavil.

„Dej mi ten telegram, Milte,“ řekl.

„Je pro tvého otce, Juniore.“

„Aha. Kdo je adresát?“

„Pan Jim Coltraine, Dana, Wyoming.“

Junior Coltrain se usmál. „Tak vidíš. Jmenuju se Jim Coltraine, nebo ne? Dej to sem, Milte. Jestli to je pro mého otce, tak mu to přinesu sám.“

Milton Guthrie podal usmívajícímu se Juniorovi telegram. Bylo mu jasné, že budou problémy, protože všichni v Daně věděli, že Junior si s otcem příliš nerozumí. Obsah toho telegramu se však týkal rodiny a ne obchodu. Kromě toho měl Junior pravdu. I on se jmenoval Jim stejně jako jeho otec.

Junior Coltraine zbledl, když přečetl ten dopis.

„Sakra!“ zaklel.

„Je mi líto, Juniore,“ zamumlal Milton Guthrie.

Junior ho už neslyšel. Otočil se a rozběhl se po ulici k plaze, kde vedle impozantní budovy Union Bank stál rodinný dům jeho rodičů.

Hlavou se mu honily myšlenky. Znal Bena Colea, který ten telegram poslal z Laramie. Cole byl marshalem v Laramie a starým přítelem jeho otce. Pokud ten telegram poslal Cole, pak to bylo vážné a Lindě se něco přihodilo.

Junior ztěžka oddechoval, když otevřel těžké dubové dveře pracovny svého otce. Okamžitě uslyšel pronikavý hlas své matky, která se však odmlčela, když si ho všimla.

Junior pohlédl na svého otce. Jim Coltraine uvolněně seděl v koženém křesle. Z jeho vrásčitého obličeje se nedalo nic vyčíst.

Zase ji nechal mluvit a nic jí neodpověděl, pomyslel si Junior.

Jeho matka přišla k němu a zavřela za ním dveře.

Lucille Coltraineová byla přes svých pětačtyřicet let ještě stále krásná. Junior pohlédl do její hezké tváře. Její pleť byla ještě hladká, jako by to bylo mladé děvče. V jejích tmavě hnědých očích se zajiskřilo.

Zlobí se na mě, pomyslel si Junior. Určitě se kvůli mně zase pohádali.

„Už ty tvé orgie skončily?“ jedovatě se zeptala matka.

„Nech kluka na pokoji,“ ozval se Jim Coltraine a vstal ze svého koženého křesla. Pohlédl na Juniora. „Děje se něco zvláštního, žes přišel?“

Junior přikročil k psacímu stolu a natáhl ruku s telegramem. Jim Coltraine zvedl obočí, vzal papír a pohledem přeletěl slova.

Junior polkl. Viděl, jak jeho otci ztuhly rysy ve tváři. V jeho modrých očích se objevily plameny, které však zase rychle vyhasly.

„Co se stalo?“ zeptala se Lucille Coltraineová.

„Juniore, nech mě s matkou samotného,“ řekl Jim Coltraine.

„Ne!“ vyhrkl Junior. „Jde o mou sestru. Chci vědět, co to znamená!“

„Linda?“ zeptala se Lucille Coltraineová. „Co je s ní?“

„Ben Cole telegrafuje, že Linda nedorazila do Laramie ke tvým rodičům,“ odpověděl Jim Coltraine.

„Ne…“ zašeptala Lucille. „Můj Bože…“

„Sakra, děláte, jako byste to čekali! Může mi někdo vysvětlit, co se děje?“ Junior viděl, jak si jeho rodiče vyměnili krátký pohled. Tím pohledem se tiše dorozuměli. Junior se divil. Málokdy zažil, že by jeho otec a matka byli stejného mínění.

„Poslechni otce a nech nás o samotě, Juniore,“ vlídně řekla Lucille.

Juniora se zmocnil vztek. Pohledem těkal mezi oběma rodiči, pak se nakvašeně otočil, otevřel dveře a vztekle vyběhl z pracovny. O několik vteřin později se ozvalo prásknutí vchodových dveří.

+ + + + +

Lucille Coltraineová se zády opřela o dveře. V koutcích očí se jí leskly slzy.

„Jime,“ zašeptala. „Pročs nedal na Bena?“

Jim Coltraine se zhluboka nadechl a pokusil se uklidnit své myšlenky. Přistoupil k Lucille a položil jí ruku na rameno.

„Nesmíme ztratit hlavu, Lucille,“ přidušeně řekl. „Možná to s tou starou historií nemá nic společného. Znáš Lindu. Je jak z divokých vajec. Možná se s někým poznala ve vlaku a…“

„Nic si nenamlouvej, Jime. Našli ji.“ Lucille začala vzlykat.

Jim ji přitiskl k sobě.

„Jen klid, Lucille. Panika nám teď nepomůže. Myslel jsem si, že už je po všem. Vždyť už je to skoro rok, co se na mě ptali v Laramie. Víš, že jsme Lindu nemohli déle držet v Daně.“

Lucille tekly po tvářích slzy.

„Co teď budeme dělat, Jime?“ hlesla.

Zvenčí se ozvalo pískání lokomotivy. Jim Coltraine zvedl hlavu a pohlédl na hodiny. Večerní vlak Union Pacific do Laramie a Cheyenne právě odjížděl.

„Počkáme do zítřka, Lucille,“ poznamenal. „Pak pošlu telegram Benovi. Možná se do té doby Lindino zmizení vysvětlí.“

„A když ne?“

„Pak pojedu do Laramie, Lucille.“

„Na to jen čekají, Jime. Chtějí tě zabít.“

„Jestli mají Lindu, pak vědí, kde mě mohou najít, Lucille. Nechci, abyste do toho byli zataženi i ty a Junior. Slibuju ti, že z toho Lindu dostanu, pokud je opravdu v jejich rukou.“

„Ty - ty se chceš obětovat, Jime, že je to tak?“

Jim Coltraine se pousmál a zavrtěl hlavou.

„Možná jsem trochu vyšel ze cviku, Lucille,“ řekl, „ale tak snadné to se mnou mít nebudou.“

Sklonil se a políbil ji.

Lucille se přitiskla k němu.

„Jime,“ hlesla, „tolik se stydím. Pořád jsem se s tebou jen hádala. Po celé ty roky jsem nikdy nemyslela na to, cos pro mě a pro děti udělal. Miluju tě, Jime, a nedokážu snést pomyšlení na to, že bych o tebe přišla.“

„Já na sebe dám pozor, lásko.“ Pustil ji. „Teď se postarám o Juniora,“ dodal. „Bude si myslet, že mu nedůvěřujeme.“

Vrhla na něj vyděšený pohled.

„Ty mu chceš všechno říct?“

„Ne, Lucille. Musím Juniora držet zpátky. Zuřil by jak býk a chtěl by zachránit Lindu. Nepřežil by jediný den.“

Zavrtěla hlavou.

„Nedokážeš ho udržet, Jime. Vždyckys mu dával volnost, namísto abys ho vychovával přísně.“ Zachvěla se a Jim viděl, jak jí na rukou naběhla husí kůže. „Bojím se, že vás všechny ztratím, Jime!“ zašeptala.

„Neblázni, Lucille! Vždycky se najde nějaké řešení.“

„Nebude se s ním dát mluvit, Jime! Příliš jste mu ublížili. Bude se chtít pomstít. Chce, abyste trpěli stejně jako tenkrát on.“

„Já na tom nenesu vinu, Lucille.“

„Já vím. Ale ví to i on?“

„Řeknu mu to.“

„Nebude ti věřit, Jime. A po všech těch letech nenalezneš opravdového viníka, protožes ho nenašel ani tehdy.“

„Uvidíme, Lucille. Teď přivedu Juniora domů.“

Políbil Lucille na tvář a opustil dům.

Venku na chodníku zůstal stát. Hleděl na velkou kamennou budovu Union Bank. Před skoro dvaceti lety ji postavil z ničeho.

Má se teď celý jeho život zhroutit jako domeček z karet?

+ + + + +

Před saloonem Medicine Bow se Jim Coltraine zastavil. Sevřel rty, když se ozvalo ječeni děvčat, které bylo slyšet i přes rámus v saloonu.

Věděl, že Lucille měla pravdu. Vždy byl k Jimovi shovívavý. Myslel při tom na své mládí. Býval bujarý mladík plný chuti do života. Ta bujarost ho takřka přivedla na šikmou plochu a pouze díky jednomu muži neskončil ve vězení. Náhle se mu vybavila tvář Deana Harrisona, jenž mu tenkrát pomohl z jedné prekérní situace a obstaral mu džob u Wells & Fargo.

Už Deana Harrisona neviděl dvacet let - od onoho dne, na který nikdy nedokázal zapomenout a který ho naučil, že existují jiné hodnoty, za které stojí za to žít, než boj a dobrodružství.

Jim Coltraine se zhluboka nadechl a rozrazil dveře saloonu.

Okamžitě jej ohlušil randál a zalapal po dechu, jak tam bylo zakouřeno. Viděl opilé obličeje. Dívky běhaly mezi muži jako laňky. Jedna z nich do něj vrazila. Otočila hlavu a hned jí ztuhl úsměv na rtech.

„Och, omlouvám se, pane Coltraine,“ zamumlala.

Usmál se. „To je v pořádku, slečno. Hledám syna. Neviděla jste Juniora?“

Zavrtěla hlavou. „Šel ven s Jackem Hamptonem. Už je to pěkně dlouho, pane Coltraine. Jack se vrátil sám.“ Ohlédla se, mávla na jednoho muže u baru a zvolala: „Jacku, pojď sem!“

Jim Coltraine Jacka Hamptona znal. Byl to syn rančera z okolí Dany a Junior s ním trávil čas.

Hampton smekl klobouk a řekl ne zcela jistým hlasem: „Dobrý večer, pane Coltraine.“

„Dobrý večer, Jacku,“ pozdravil Coltraine. „Hledám Juniora.“

Hampton na něj vrhl tázavý pohled, načež řekl: „Junior šel domů, když mu Milt Guthrie předal nějaký telegram.“

Jim přikývl. „Dal mi ho. Potom se sem nevrátil?“

„Od té doby jsem ho už neviděl, pane.“

„Díky, Jacku.“ Coltraine kývl na děvče a otočil se. Venku na verandě se zhluboka nadechl chladného nočního vzduchu. Chvíli mu trvalo, než potlačil vnitřní neklid, který se ho zmocňoval.

Kde je Junior?

Pohlédl k úřadovně Western Telegraph. Tam byla tma. Guthrie už zjevně šel domů.

Jim Coltraine se otočil, aby se vrátil na plazu. Hluk saloonu Medicine Bow teď byl tišší. Od trati Union Pacific zněl rachot lokomotivy a vagonů.

Coltraine se zarazil.

Náhle lokomotiva opět zapískala.

Večerní vlak do Laramie!

Seskočil z verandy a rozběhl se. Chvíli běžel po Main Street a pak odbočil do jedné temné postranní uličky, jež vedla na Second Street. Tam uviděl světla stanice.

Byl zadýchaný, když tam dorazil. Za jedním osvětleným oknem byla vidět hlava přednosty stanice. Slyšel Coltraineovy kroky a vstal, když Coltraine vešel do kanceláře.

„Ahoj, Cartere,“ řekl Jim Coltraine. „Neviděls mého syna?“

Překvapení zračící se v Carterově tváři svědčilo o mnohém.

„Junior si koupil lístek do Laramie a nasedl do večerního vlaku, pane Coltraine,“ řekl Carter. „Není to snad v pořádku? Řekl, že jede za slečnou Lindou.“

Jim Coltraine pomalu přikývl. „To je v pořádku, Cartere,“ řekl. „Dobrou noc.“

Otočil se a opustil Carterovu kancelář.

Venku na nástupišti se najednou cítil jako starý muž - vůbec poprvé v životě. Měl pocit, jako by měl nohy z olova, když se vydal domů.

Při pomyšlení na to, že to bude muset říct Lucille, se mu na čele objevily krůpěje potu.

+ + + + +

Lucille Coltraineová se snažila zadržet slzy. Mlčky se dívala na svého muže, jak se obléká.

Nespala celou noc. Srdce jí divoce bušilo. Pořád hledala nějaké východisko, které by Jimovi umožnilo neriskovat život. Přistihla se při myšlence, že by raději ztratila Lindu než Jima, a zastyděla se.

Věděla, že pro Jima by to všechno bylo jen těžší, kdyby se ho nyní pokoušela zadržet. Kromě toho to nemělo smysl, protože Jim by se nikdy zadržet nenechal. Linda a Junior pro něho byli víc než jeho vlastní život.

Jim spal tvrdě. Lucille ho obdivovala. Vždycky býval chladný a vyrovnaný, i když se dostal do zdánlivě bezvýchodné situace.

Jim se probral okolo páté. Klidně vstal a šel do komory. Vrátil se s velkým batohem, o němž si Lucille myslela, že ho už dávno nemá. Položil ho na stůl v hale.

Při pohledu na černý revolverový opasek se dvěma pouzdry se o ni pokoušely mdloby. Musela se chytit krbu. Pak Jim vytáhl z naolejovaného hadru revolvery a pečlivě je otíral suchým hadříkem, až se kalené hlavně leskly.

Jim zvedl hlavu a pohlédl na Lucille.

„Přivedu je domů živé a zdravé,“ chraplavě řekl, a strčil kolt do pouzdra. Ze stolu vzal plášť a oblékl si ho. Sahal mu až po kotníky. Nakonec si nasadil na hlavu plochý stetson. Přistoupil k Lucille na krok.

„Ať se děje cokoli, miláčku,“ tiše řekl, „neopouštěj město. Slib mi to.“

Přikývla. Chyběla jí síla zvednout ruce a obejmout ho, když se sklonil a políbil ji na rty. Měla je chladné. Potom odešel a zavřel za sebou dveře.

Lucille Coltraineová se náhle cítila osamělá jako ještě nikdy.

Otočila se a šla k oknu. Na plaze již ranní šero vystřídalo noční tmu.

Viděla Jima. Šel přes náměstí k železářství Jamese Harwooda. Pravděpodobně si chtěl nakoupit střelivo do svého revolveru. Jim nenosil zbraň už skoro dvacet let.

Kráčel zpříma jako někdo, kdo je odhodlán ke všemu.

Lucille cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech. Pomyslela na minulost, kdy byl Jim obávaným mužem, jemuž se bandité vyhýbali obloukem.

Ranní vítr mu povíval pláštěm, když kráčel k chodníku před železářstvím. Viděla, jak zaklepal na dveře. Trvalo to několik minut, než se otevřely. S někým mluvil a pak vešel dovnitř.

Lucille se uklidnila.

Slíbil mi to, řekla si.

A zatím vždycky svůj slib dodržel.

+ + + + +

Junior Coltraine měl v uších rachot kol vagonu a svištění větru, který pronikal do vagonu pootevřeným oknem. Až na jednoho starého, šedivého muže byl v kupé sám. Večerní vlak do Laramie byl zřídka plný lidí.

Junior se hlavou opřel o opěradlo a zavřel oči.

Lehce se mu točila hlava. Věděl, že to je alkoholem, který vypil v saloonu Medicine Bow.

Jen s námahou potlačil nutkání ke zvracení.

Nebylo pro něj snadné uspořádat si myšlenky a vinu na tom nenesl pouze alkohol.

Vzpomněl si na znění telegramu, který poslal Ben Cole. Proč ten telegram neposlal dědeček? Co s tím má společného Ben Cole?

Junior věděl, že Linda je jako z divokých vajec, ale nikdy by neudělala nic, co by babičku a dědu vyděsilo. Něco se muselo stát, to mu bylo hned jasné podle reakce rodičů.

Lomcoval jím vztek.

Jednají se mnou jako s hloupým malým klukem!

Jako bych neměl právo vědět, co se stalo s mou sestrou.

Junior znovu naklonil hlavu a otevřel oči. Průvan mu čechral vlasy. Díky čerstvému vzduchu vystřízlivěl, i když stále čpěl kouřem.

Pomyslel na svého otce. Jima Coltrainea vždy obestíralo cosi záhadného. Kolikrát se Junior ptal, proč se lidé k jeho otci chovají s takovým respektem. Patřila mu banka v Daně a mnoho lidí na něm bylo závislých, ale to nebylo to, co vyvolávalo takovou úctu.

Junior se na to otce nikdy neodvážil zeptat. A matka o tom odmítala mluvit.

Věděl, že jeho otec má rád Lindu víc než cokoliv na světě. A on sám si rovněž mohl být jist jeho náklonností.

Proč mu tedy nic neřekl?

Proč s ním nikdy nemluvil o tom, co udělal a prožil v mládí?

Znovu se mu udělalo špatně. Tentokrát už to nezvládnu, blesklo mu hlavou. Vyskočil, přiběhl chodbičkou ke dveřím vagonu, otevřel je a vyzvracel se. Už byl na plošině…

S prázdným žaludkem se cítil mnohem lépe. Viděl, že vagónem prochází průvodčí, a pospíšil si vrátit se na své místo. Doufal, že zvratky na plošině potmě nebudou vidět.

Když průvodčí vešel do vagonu a zavřel za sebou dveře, Junior předstíral, že spí, a oddechl si, když průvodčí zase odešel.

Chvíli se pokoušel navázat na myšlenky, které ho trápily předtím, než se pozvracel. Zmocnila se ho únava, kterou ještě zvýrazňovalo jednotvárné rachocení kol.

Nevěděl, kdy usnul.

Probudilo ho trhnutí vlaku doprovázené pištěním brzd.

Junior vyskočil, otevřel okno a vyhlédl ven.

Ve tmě zářila světla.

Pobýval v Laramie dost často na to, aby poznal, že je u cíle.

Netrpělivě čekal na druhé plošině vagonu, až vlak přijede na nádraží. Ještě než vlak zastavil, seskočil. Věděl, že do města to není daleko, a ani se nepokoušel poptat na povoz či koně. Vydal se tam pěšky.

Došel k marshalově úřadovně a začal pěstmi bušit do dveří.

+ + + + +

Ben Cole s klením vystrčil nohy z postele. Doufal, že chlápek, který dole buší do dveří marshalovy úřadovny, zase odejde, když se nebude nic dít.

Jenže to se mýlil. Ten člověk dole byl vytrvalý.

Ben Cole potmě vrazil do plechového nočníku. Na nočním stolku nahmatal sirky a jednou z nich škrtl o drsnou hranu postele. Hlavička sirky se zasyčením vzplanula. Její plamének Colea oslepil. Zvedl skleněný cylindr kerosinové lampy a zapálil knot.

Stroze zařízenou ložnici zalilo světlo.

Ben Cole zabručel: „No jo, jo! Už jdu!“

Vstal a oblékl si kalhoty. Košili si neoblékal. Na ramena si natáhl šle a z pouzdra, které leželo na židli, vytáhl Navy kolt. Pak šel ke dveřím.

Bušení utichlo. Noční návštěvník zřejmě slyšel jeho hlas. Ben Cole sešel po úzkém schodišti, které vedlo do kanceláře. Za oknem vedle dveří byla vidět silueta muže.

Ben Cole přišel ke dveřím a tiše odsunul závoru.

„Jsou dvě hodiny v noci, pane!“ zavrčel.

„To vím, pane Cole,“ odvětil muž venku. „Přijel jsem nočním vlakem z Dany. Jmenuji se Junior Coltraine.“

Ben Cole otevřel dveře.

Než se mladík vzpamatoval, chytil ho Cole za ruku, vtáhl ho dovnitř a zase za ním zavřel dveře.

„He…“ vyhrkl Junior.

„Buď zticha, chlapče,“ zavrčel Ben Cole a zastrčil závoru dveří. Šel k oknům, stáhl černé rolety a pak přistoupil ke svému psacímu stolu. Potmě nahmatal svíčku a sirky. Po chvíli kancelář zalilo světlo svíčky.

Ben Cole se otočil, ostře vydechl a nevěřícně pohlédl na Juniora Coltrainea. Potom přikývl.

„Ano, jsi Jimův syn. Vypadáš jako tvůj otec před dvaceti lety.“

„Nejsem tu kvůli tomu, abych s vámi mluvil o tom, jak vypadám, Cole,“ odsekl Junior. „Poslal jste telegram do Dany. Co je s Lindou?“

„Ta zpráva byla určena pro tvého otce, Juniore. Ví, že jsi tady?“

„Kde je Linda?!“ zavrčel Junior. „Ještě pořád se neozvala?“

Ben Cole přivřel oči.

„Na něco jsem se tě ptal, chlapče,“ tiše řekl.

„Neříkejte mi chlapče, Cole!“ vztekle odsekl Junior. „Jestli mi nechcete říct, co je s Lindou, tak to půjdu zjistit!“

Otočil se a šel ke dveřím.

Neudělal ani dva kroky, když ho Ben Cole chytil za rameno.

Junior reagoval prudce. Pravou rukou trhl k pouzdru a tasil remington. Když však chtěl zvednout hlaveň, objevila se mu pod nosem hlaveň Coleova Navy koltu.

„Už to nezkoušej, Juniore,“ řekl Ben Cole tichým, ale ostrým Masem.

„Ještě ti teče mlíko po bradě a už chceš přelstít starého vlka. Chci vědět, jestli Jim - tvůj otec - ví o tom, žes jel do Laramie.“

Junior, jímž cloumal hněv, polkl a strčil remington zpátky do pouzdra.

„Ne, sakra!“ řekl. „Přinesl jsem mu ten telegram a chtěl jsem vědět, co to znamená, ale poslal mě pryč jako malého kluka!“

Ben Cole pomalu přikývl, jako by jinou odpověď ani nečekal. Sklonil Navy kolt a strčil si ho za opasek.

„Tvůj otec pro to měl své důvody, Juniore,“ zamumlal. „Nebylo to od tebe správné jet do Laramie, aniž by sis s ním o tom promluvil.“

Junior naklonil hlavu a pohlédl na něho.

Na Coleově tváři se objevil úsměv. Vzpomněl si na Jima Coltrainea, když byl v Juniorově věku. Jejich podoba, i v pohybech a v hlase, byla zarážející.

„Proč mi nechcete říct, co je s Lindou, Cole?“ chraplavě se zeptal junior.

„Nepřijela k tvým prarodičům, Juniore,“ vyhýbavě odvětil Ben Cole. „Proč tu věc nenecháš na tvém otci? Jeď zpátky do Dany, tím všem pomůžeš nejvíc.“

„Sakra, nejednejte se mnou i vy jako s malým klukem, Cole! Jste stejný jako můj otec. Linda je má sestra. Jestli zmizela, tak ji budu hledat. A vy mě nezastavíte.“

„Buď rozumný, Juniore! Nadělal bys víc škody než užitku. Klidně můžeš zůstat tady a čekat na Jima.“

„Cole!“ vykřikl Junior. „Něco tady nehraje. Buďto mi řeknete, co vězí za Lindiným zmizením, nebo začnu hledat sám.“

Ben Cole pomalu sklonil hlavu.

„Nemůžu ti nic říct, Juniore. Počkej, než do Laramie přijede tvůj otec. Udělej mně a své rodině tu laskavost.“

Junior mu neodpověděl. Otočil se a vyrazil ke dveřím. Odsunul závoru a už měl kliku v ruce, když tu se vedle něj objevil stín. Chtěl se otočit, jenže to již pocítil úder do zátylku. Podlomily se mu nohy. Silné ruce ho chytily za límec a za revolverový opasek a zvedly ho. Zatmělo se mu před očima. Pak uslyšel kovové řinčení a ucítil tvrdý náraz.

Náhle ho oslepilo světlo. Přivřel oči a chtěl vstát. Podlomila se mu však levá noha a upadl.

Z podlahy viděl marshalovy nohavice. Před nimi byly mříže.

Vtom mu to došlo. Chraplavě vykřikl, posadil se a chtěl sáhnout po remingtonu. Ten už však v pouzdře neměl.

Junior pochopil, že Cole ho strčil do cely. Vytáhl se na pryčnu a lehl si na ni. Potom hleděl na Bena Colea, který stál před zavřenými dveřmi cely.

„Je mi to líto, Juniore,“ řekl marshal. „Nedals mi na vybranou. Jednou mi za to budeš vděčný.“

„Jděte k čertu, Cole!“ hlesl Junior.

Marshal se letmo usmál, načež se otočil a se svíčkou zmizel v kanceláři. Těžké dveře se za ním se zaduněním zavřely.

Juniora Coltrainea zahalila tma.

V zátylku ho bolelo, ale bolest se snést dala.

Bylo tu něco horšího Měl pocit, jako by po něm z temnoty sáhla ledová ruka. Něco se děje. Něco, co vyvolalo Lindino zmizení. Muselo to souviset s minulostí jeho otce, to už Junior mezitím pochopil.

Ale co? Pokud věděl, byl jeho otec odjakživa majitelem Union Bank v Daně. A nevzpomínal si, že by někdy to městečko na trati Union Pacific opustil, byť na jediný den.

Kdo tedy může jeho otce tak nenávidět, že mu unesl dceru?

Junior se celý roztřásl. Měl pocit, že svět kolem něj se hroutí.

Viděl před sebou tvrdý, vrásčitý obličej svého otce. Vždy ho považoval za maloměšťáka a teď pochopil, že o něm nic neví, protože nebyl dost tvrdohlavý na to, aby své rodiče přiměl říct mu pravdu.

„Můj Bože!“ zašeptal. „Kéž by se ti jen nic nestalo, Lindo…“

+ + + + +

Jim Coltraine si posunul svůj plochý stetson do čela, když vystoupil z vlaku. Přivřel oči, protože polední slunce ho oslnilo. Měřil si pohledem muže a ženy, kteří s ním vystoupili z vlaku v Laramie, ale nezdálo se, že by se o něho někdo z nich staral.

U stanice na cestující čekalo několik kočárů. Jim Coltraine k nim zamířil. Pohlédl přes nástupiště na roh stanice, kde se jeden hubený chlápek opíral o stěnu. Z jednoho koutku úst do druhého si posunoval vyhaslý nedopalek doutníku. Coltraineovi věnoval jen krátký pohled, přesto se zdálo, že se zarazil. Hleděl na nějakého muže na nástupišti, který na sobě měl tmavý, elegantní oděv a vypadal, jako by nevěděl, co má dělat.

Hubeňour vyplivl nedopalek doutníku, instinktivním pohybem uvolnil revolver v pouzdře a vydal se k tomu muži.

Jim Coltraine dorazil k jedné z bryček a nasedl do ní.

„Main Street, pane?“ zeptal se kočí.

Jim Coltraine přikývl. Toho hubeného, který nyní stál s tím elegantně oděným mužem, však nespouštěl z očí. Hovořili spolu.

Kočár vyjel.

Jim Coltraine viděl, jak se hubený muž náhle otočil. A když pohlédl na bryčku, pochopil Coltraine, že si toho elegantně oděného muže spletl s ním.

„Jeďte rychleji,“ řekl kočímu.

Muž pokrčil rameny a práskl bičem. Koně zrychlili do ostrého klusu.

Jim se ohlédl přes rameno. Hubený muž běžel ke kůlně, v jejímž stínu stálo několik koní. Odvázal uzdu plaváka a chvatně se vyšvihl do sedla.

Jimovi přeběhl mráz po zádech. Věděl, že tam na něj čekali. Zabijáci mu byli v patách. Přilákali ho do Laramie, aby ho tu odkrouhli.

Bryčka projela kolem prvních domů. Coltraine si sáhl do kapsy a vytáhl dolarovou minci. Vtiskl ji překvapenému kočímu do dlaně a vyskočil z rychle jedoucího kočáru. V následujícím okamžiku zmizel ve stínu jednoho domu. Běžel k vjezdu do dvora, zabočil za roh a zadýchán se za ním přitiskl ke stěně.

Pomalu vyhlédl.

Ozval se dusot kopyt. Po Main Street jel jezdec. Jim Coltraine slyšel řehtání koně. Hubený muž očividně poznal, že v kočáru už nikdo nesedí. Dusot kopyt se blížil.

Jim Coltraine položil pravou ruku na černou ebenovou pažbu svého pravého peacemakeru. Viděl, jak se v úzkém průjezdu mezi domy objevil stín jezdce. Hubený muž seskočil ze sedla. Široce rozkročen stál v průjezdu a pravou ruku držel daleko od těla, zjevně proto, aby ukázal, že nechce střílet.

Jim Coltraine vyšel zpoza rohu. Sosy svého pláště si vyhrnul za pažby koltů. Uklidnil se. Rozrušení vystřídala chladná odhodlanost. Připadalo mu to, jako by těch dvacet let, co nenosil kolt, nic neznamenalo.

Hubenému muži se na tváři objevil úsměv. Ještě trochu zvedl pravou ruku.

„Nevypadáte jako bankéř, Larku,“ chraplavě řekl.

To, jak ho ten muž oslovil, způsobilo Jimu Coltraineovi šok. Otřásl se. Pak se však zase vzpamatoval.

Otevřel ústa, aby se hubeného zeptal na jeho jméno.

V tom okamžiku se vedle jeho plavého koně objevil stín.

Jim Coltraine vykřikl, ale jeho výkřik zanikl ve výstřelech.

V jasném slunci téměř nebyly slyšet záblesky výstřelů.

Jim Coltraine držel v rukou své peacemakery. Viděl, jak se hubeňour zachvěl, když ho zasáhly kulky. Otevřel ústa, a teprve když klesl na kolena, Jim Coltraine uviděl zabijáka, který hubeného muže střelil do zad.

Coltraineovi těsně kolem levého ucha proletěla kulka. Nehnul ani brvou a vypálil z peacemakeru.

Coltraine viděl, jak se zabiják vrhl stranou, aby se dostal do bezpečí, ale jedna kulka ho zasáhla uprostřed skoku a odhodila jej. Ztěžka dopadl do prachu Main Street.

Jim Coltraine šel k němu. Rty měl tak pevně sevřené, že mu zsinaly. Uslyšel zařehtání plavého koně, a když se to nervózní zvíře otočilo, spatřil Jim dalšího muže.

Záblesky výstřelů se zkřížily.

Něco horkého škráblo Jima na levém boku. Na okamžik mu to vyrazilo dech. Vypálil z levého peacemakeru, ale druhý zabiják si klekl, takže kulka přeletěla nad ním a roztříštila okno na protilehlé straně.

Plavý kůň zařehtal a zakryl svým tělem zabijáka.

Jim Coltraine se rozběhl. Věděl, že ten muž byl zasažen. Nesmí mu utéct. Kdyby ho chytil, dozvěděl by se, co udělali s Lindou.

Plavák odběhl pryč.

Jim Coltraine zůstal stát vedle hubeného muže bezvládně ležícího v prachu. Viděl, že na Main Street se něco děje. Běžel k němu muž, kterému se na hrudi leskla hvězda.

V průjezdu mezi domy se ve vzduchu vznášel prach. Jim Coltraine se tam chtěl rozběhnout, ale po dvou krocích byly bolesti na levém boku nesnesitelné. Cítil, jak mu z rány teče krev.

Muž na zemi se pohnul. Jim Coltraine k němu přistoupil. Mužova hruď byla tmavá od krve. Zvedl hlavu. Vytřeštěnýma očima hleděl na vysokého muže v plášti.

Jim Coltraine si klekl vedle něj, strčil levý peacemaker do pouzdra a chytil zabijáka za vestu.

„Kde je Linda?“ vyhrkl. „Kam jste ji odvlekli?“

Zabijákovi ochable klesla hlava.

Jim Coltraine jím zatřásl.

„Odpověz, nebo…“

Padl na něj stín. Jim zvedl hlavu. Uviděl plechovou hvězdu na vestě vysokého, ramenatého muže, načež pohlédl do hranaté tváře, která jako by byla vyřezána ze dřeva.

„Je mrtvý, Jime,“ řekl marshal, „už ti nemůže odpovědět.“

Jim Coltraine pomalu vstával.

„Bene,“ zamumlal.

Cole ho chytil za levou ruku a zvedl ho.

„Jsi zraněný, Jime,“ řekl hrdelním hlasem. „Neztráceli čas. A Kinnock tě stále považuje za nebezpečného, takže na tebe poslal rovnou tři chlápky. Ten třetí to také koupil?“

Jim Coltraine ztěžka oddechoval. Koutkem oka viděl, jak se na chodnících okolo tísní lidé.

„Můj syn přijel nočním…“

„Je u mě, Jime,“ skočil mu Cole do řeči. „Je to divočák. Musel jsem ho zavřít do vězení, aby neprovedl nějakou hloupost.“

Jim Coltraine vděčně přikývl.

„Pojď do mé kanceláře, Jime. Máme si o čem vyprávět. Co je s tím třetím chlápkem?“

Jim pokrčil rameny. „Je možné, že jsem ho dostal, Bene. Klesl na kolena. Přesto utekl.“

„Postarám se o ty dva tady,“ řekl Ben Cole. „Pak půjdu pro doktora a přivedu ho do marshalovy úřadovny.“

Vyměnili si pohled. Jim Coltraine viděl v Coleových šedých očích obavy. Pomyslel na to, že i Ben byl tenkrát při tom. Ale oni šli jen po něm, po Jimu Coltraineovi. On tenkrát vedl tu akci a on byl zodpovědný za tu tragédii.

Jim Coltraine se otočil. Těžkými kroky se vydal po Main Street. Hledal marshalovu úřadovnu.

Myšlenka na to, že bude muset všechno vysvětlit Juniorovi, byla horší než bolesti v boku.

+ + + + +

Junior Coltraine prudce vyskočil, když Jim otevřel dveře a vešel do chodby vězení.

„K čertu, chci už konečně ven, pane…“ Odmlčel se. Svíral železné tyče mříží a nevěřícně hleděl na muže v dlouhém plášti.

„Tati…?“ Nevěřil vlastním očím. Pustil se mříží teprve tehdy, když Jim Coltraine odemkl dveře jeho cely a otevřel je.

„Pojď ven, Juniore,“ řekl Jim.

Junior se probral ze strnuti. Přistoupil k otci a chytil ho za ramena. V koutcích očí se mu objevily slzy vzteku.

„K čertu, chci konečně vědět, o co tu jde, tati! Proč jsi přijel? To - to jsou revolvery! Tys přece nikdy nenosil…“

Odmlčel se, když si všiml, jak se otec pod jeho sevřením přikrčil. Potom spatřil tmavou skvrnu na plášti a strhl mu jej.

Zalapal po dechu, když uviděl velkou, lesknoucí se skvrnu na levém boku.

„Ty jsi zraněný! Ta střelba předtím! Slyšel jsem výstřely. Tys…?“

Jim Coltraine přikývl. Otočil se a šel zpátky do kanceláře.

Junior potřeboval několik vteřin na to, aby překonal šok.

Nebylo to jen tím, že jeho otec, kterého vždycky považoval jen za úředníka, který se dobře cítí pouze za psacím stolem, se zapletl do přestřelky.

Ne, ještě víc ho šokovalo to, jak vypadá.

Jim Coltraine, majitel Union Bank v Daně ve Wyomingu, ve svém dlouhém plášti a se zkříženými, černě se lesknoucími revolverovými opasky vypadal jako někdo, kdo celý život nedělal nic jiného, než že si na živobytí vydělával kolty.

Junior následoval svého otce do úřadovny.

Jim Coltraine hodil klíče od cel na psací stůl a přitáhl si židli, na kterou se posadil. Odepnul si revolverové opasky a nechal je spadnout na zem.

Z boku mu na zem kapala krev.

Junior přišel k němu a klekl si. Chytil Jima za vestu a rozepnul ji. Jejich pohledy se střetly.

Jim Coltraine četl v modrých očích svého syna jako v otevřené knize.

Juniorem cloumaly protichůdné pocity. Byl šokován zjištěním, k němuž dospěl, a zároveň byl otřesen tím, že jeho otec ho celý život klamal.

Junior nejdřív otci shodil plášť z ramen, pak mu svlékl krví zbrocenou vestu a nato mu rozepnul a opatrně z něj stáhl košili.

Polkl, když spatřil krvavý šrám na boku, který byl palec široký. Krvácel už jen slabě. Jim Coltraine se nadechl. Přes silné bolesti, které pociťoval, to bylo jen škrábnutí.

„Musíš s tím k doktorovi,“ poznamenal Junior.

„Ben Cole ho přivede, až se vrátí.“

Chvíli mlčeli. Potom Junior řekl: „Co to všechno znamená, tati? Kde je Linda? Unesli ji? Ben Cole dělal podivné narážky. Je to všechno kvůli tobě? Má to něco společného s tvou minulostí…“

Jim Coltraine položil svému synovi ruku na rameno a Junior se odmlčel.

„Ještě ti to nemůžu vysvětlit, Juniore,“ tiše řekl Jim. „Dosud jsem po tobě málokdy něco chtěl. Ale teď něco chci. Chci, abys mi bezvýhradně důvěřoval a dělal to, co ti řeknu. Závisí na tom Lindin život - a nejen její. Možná i můj, tvůj a dokonce i matčin.“

„Sakra, proč mi neřekneš, co ti bandité po tobě chtějí? Jak ti můžu důvěřovat, když vím, že nejsi ten, za koho ses vždycky vydával! Řekni mi, kdo jsou ti muži, kteří zajali Lindu, a co po tobě chtějí!“

Jim Coltraine Juniorovi křečovitě sevřel rameno. Mladík zkřivil tvář bolestí.

„Budeš mě poslouchat, Juniore! Poprvé ve svém životě! Toto není žádná hra. Tady nejsi v Daně, kde pro tebe tancují děvčata v saloonu! Toto je smrtící skutečnost! Jestli se nebudeš řídit mými příkazy, zaviníš možná už zítra Lindinu smrt! Teď už nechci nic slyšet, rozumíš?“

Junior se chvěl rozrušením. „Já - já bych ti mohl pomoct, tati! Už nejsem žádný hloupý mladík. Jsme přece otec a syn! Nemohl bych se sám sobě podívat do očí, kdybych se nechal poslat pryč a tobě a Lindě by se něco stalo.“

Jim Coltraine vzal jeho hlavu do dlaní.

„Je to naše jediná šance, Juniore. Věř mi.“

Dveře kanceláře se otevřely. Stála v nich vysoká, ramenatá postava Bena Colea.

Cole odstoupil a pustil dovnitř štíhlého muže se skřipcem, který vedle Jima postavil svou kabelu, sklonil se a prohlédl si šrám.

„To není tak zlé,“ řekl, rozepnul kabelu a dal se do práce.

Jim Coltraine a Ben Cole si vyměnili krátký pohled a Cole pochopil, že Jim synovi ještě nic neřekl.

+ + + + +

Jimovi se zatajil dech, když ho zahalila pára z lokomotivy. Mohutná kola lokomotivy se začala točit a vlak se rozjel.

Junior stál se zachmuřenou tváří na plošině vagonu. Bylo na něm vidět, že svého otce poslechl jen nerad. Jel domů.

Jim Coltraine si chtěl oddechnout, ale cítil, že Juniorův odpor ještě ani zdaleka není zlomen.

Doufal, že se po cestě do Dany nestane nic mimořádného, co by Juniora přimělo jet zpátky.

Vlak opustil stanici.

Jim Coltraine ještě několik minut čekal a teprve pak se otočil k Benu Coleovi.

Marshal se usmál.

„Ty by ses v jeho věku nenechal poslat pryč,“ řekl.

„Jsem rád, že mě poslechl, Bene. Pojeďme zpátky do tvé úřadovny, ať mi konečně můžeš říct, co víš.“

Šli ke kočáru, který je přivezl do stanice, a nasedli.

Kočár vyjel a Ben Cole začal mluvit.

„Ten hubený chlap, který za tebou jel ze stanice, se jmenuje Pete Larson. Hned mi připadal povědomý. Našel jsem jeho zatykač v podkladech, které už roky shromažďuju o Kinnockově bandě. Ve Wyomingu proti němu nic není. Zatykač byl vydán v Novém Mexiku, ale už je dva roky starý. Jak je možné, žes ho střelil do zad?“

Jim Coltraine zavrtěl hlavou. „Nezastřelil jsem ho já, Bene. Oddělal ho ten druhý chlápek, předtím než vypálil na mě a já ho zasáhl do hrudi.“

Cole na něj nevěřícně hleděl. „Že by omyl? Trefil snad Larsona náhodou?“

„Ne, Bene. Oddělal Larsona schválně. Znáš i jména toho zabijáka a jeho kumpána?“

„Poptal jsem se, Jime,“ řekl marshal. „Oba do Laramie přijeli ranním vlakem. Ten mrtvý měl v kapse lístek z Cheyenne. K tomu dvě stě dolarů v nových bankovkách. Pravděpodobně prachy za zabití. Nechal jsem ho vyfotografovat a fotografii pošlu do Cheyenne.“

„Ne. Dej mi ji, Bene.“

„Dobrá. Co chceš dělat?“

„To ještě nevím. Nechápu, co se stalo. Jak to, že odkrouhli Larsona? Nevypadalo to, že by mě chtěl oddělat. Spíš se mi zdá, že mi něco měl vyřídit.“

Ben Cole hvízdl mezi zuby.

„Ty myslíš, že někdo chtěl zabránit tomu, abys mluvil s Kinnockovým mužem?“

„Je to možné, Bene. Jestli má Lindu v rukou Kinnock, musí vědět, že žiju pod jiným jménem v Daně. Proč tedy nepřijel do Dany, když se mi chce pomstít? Lindiným únosem mé chtěl vylákat z Dany - sem do Laramie. Znáš Kinnocka. Poslat na mě zabijáka a nechat mě odkrouhnout, to není jeho styl. Spíš si myslím, že mě chce vidět plazit se v prachu, aby mi mohl plivnout do tváře a dát mi najevo své pohrdání.“

„Ty myslíš, že ještě pořád věří tomu, že jsi všechno zavinil ty?“

„Proč by neměl? Dokonce ani nám se tehdy nepodařilo najít skutečného viníka.“

„Hra…,“ prohodil Cole. „Teď, když je Larson mrtvý, už neexistuje žádné spojení na Kinnocka. Měl bys zmizet. Můžeš přenocovat nahoře v mé ložnici. Připnu několika mužům hvězdy zástupců a pročešeme celé Laramie. Možná najdeme toho zabijáka, kteréhos jen zranil. Nebo dokonce Lindu.“

„Linda už v Laramie není,“ odtušil Jim hlasem, který svědčil o tom, že je o tom přesvědčen. „Byla to chyba myslet si, že Kinnock to vzdal, když o mně před rokem jeho muž v Laramie nic nezjistil.“

Ben Cole přikývl. „Ještě teď mám husí kůži, když si vzpomenu, jak ten chlápek přišel do mé kanceláře a vyptával se na Jima Larka. Tenkrát jsem věřil, že jsem ho přesvědčil, ale Kinnock zjevně pátral dál. Je to zvláštní, Jime, že se nechce pomstít mně ani jiným mužům, kteří byli při tom.“

„Chce člověka, který k tomu vydal příkaz. A myslí si, že jsem to byl já.“

„Nikdo k tomu nevydal příkaz!“ zvolal marshal. „Kromě toho ten dům už hořel, když jsme se zapletli do přestřelky s Kinnockovou bandou.“

„To víme, Bene. Ale Kinnock to neví. Proto s ním musím mluvit.“

„To nemá smysl, Jime. Nebude ti věřit. Jestli tě dostane do rukou, zabije tě.“

„To riziko musím podstoupit, pokud chci zachránit Lindin život.“

Ben Cole už nic neřekl.

Pak celou cestu k marshalově úřadovně mlčeli.

Jim zaplatil kočímu.

Sesedli a vyšli na verandu.

Ben Cole otevřel dveře a pustil Jima Coltrainea dovnitř. Potom mu podal klíče a řekl: „Zamkni za sebou, až půjdeš nahoru. Jestli toho chlápka najdu, přijdu. Jinak budu spát v hotelu.“

Než mohl Jim něco odvětit, otočil se a topornými kroky odešel.

+ + + + +

Junior Coltraine rozrušeně hleděl na průvodčího.

„Byl jsi v tom vlaku, ve kterém jela do Laramie má sestra?“

Černoch přikývl. Jmenoval se Washington Carr a vyrostl v Daně. Proto znal Coltraineovy.

„Slečna Linda měla lístek do Laramie. Proto jsem se divil, když chtěla vystoupit už v Iron City.“

„Byla sama?“

„Ne. Byli s ní dva muži.“

„Sakra, proč jsi jí nepomohl, Washi?“ vykřikl nervózní Junior.

„Zeptal jsem se jí, jestli něco není v nepořádku, pane Coltraine,“ odvětil Carr. „Ale zavrtěla hlavou. Vysedla v Iron City. Viděl jsem ještě, že na ně čekal kočár.“

„Dva muži, říkáš, ne jeden?“

„Ne. Byli dva.“

„Můžeš je popsat?“

Carr přikývl. „Jeden byl vysoký a velmi hubený. Nenastoupil s nimi do toho kočáru. Měl ve stanici koně, plaváka. Ten druhý byl menší a měl na sobě městské oblečení. Tmavý oblek a černý kulatý klobouk.“

Junior pomyslel na muže, kteří zemřeli v Laramie.

Jeden z nich byl hubený, možná to dokonce byl ten chlápek, o kterém mu vyprávěl Carr.

Ale byl tam ještě někdo další.

Možná jel ten kočár s Lindou do Laramie.

Junior Coltraine ztěžka oddechoval. Slíbil svému otci, že se vrátí do Dany, ať se stane cokoli.

Jenže teď se právě dozvěděl něco, co by možná mohlo jeho otci pomoci najít Lindu.

Ohlédl se, když vlak zpomalil. Když se sklonil a vyhlédl z okna, spatřil domy Iron City.

Náhle v něm dozrálo rozhodnutí.

„Díky, Carre,“ řekl a nechal ho tam stát.

Na plošině vagonu čekal, dokud vlak nezastavil. Seskočil a zeptal se jednoho muže, který tam čekal, na nájemní stáj.

Do Laramie to bylo dvacet mil. Kdyby si pronajal dobrého koně, mohl tam být za dvě, za tři hodiny.

Junior byl rád, že si předtím, než včera večer odjel, vzal dost peněz. V nejhorším případě si koně mohl koupit, kdyby byl majitel nájemní stáje nedůvěřivý.

O půl hodiny později už seděl v sedle jednoho silného ryzáka a cválal k Laramie.

+ + + + +

Jim Coltraine se vyděsil.

V prvním okamžiku nevěděl, kde je. Potom uslyšel bušení na dveře a vstal z postele.

Zavrtěl hlavou, aby se probral. Ztráta krve ho musela oslabit víc, než si myslel, protože tak tvrdě už dlouho nespal.

Ucítil slabou bolest v levém boku a sáhl si na široký, pevný obvaz, kterým ho ovázal lékař. Zvedl levou ruku. Šlo to.

„Jime, jsi tam?“ zvolal Ben Cole před dveřmi úřadovny.

„Ano! Už jdu!“ odpověděl Jim chraplavým hlasem.

Oblékl si kalhoty, obul se a nacpal si košili do kalhot. Aby Bena Colea nenechával déle čekat, vzal revolverový opasek do ruky a šel s ním dolů.

Ben vešel dovnitř a ve tváři byl zarudlý.

„Myslím, že jsme ho našli, Jime!“ chraplavě vyhrkl. „Asi se skryl za městem, v indiánských chatách. Jeden z mých mužů mluvil s jednou čejenskou squaw. Viděli jednoho raněného bělocha, který vešel do jedné z těch chat.“

Jim Coltraine svraštil čelo.

„Odkdy rudokožci udávají své vlastní bratry?“

Ben Cole se usmál. „Za láhev whisky ti chudáci zapomenou, co je to čest, Jime.“

Jim Coltraine si připnul revolverový opasek. Potom sáhl po vestě, která visela na háčku u dveří. Byla však příliš zakrvácená.

Znovu ji pověsil a vzal si plášť. I na něm byla na levé straně krvavá skvrna, ale to Jimovi nevadilo.

„Jdeme, Bene,“ řekl chraplavým hlasem. „Pošli své muže domů. Toto je moje věc. Nechci žádnou přestřelku!“

„Až na jednoho už jsem je domů poslal. Fraser sleduje tu chatu, aby ten chlápek neutekl.“

Pak odešli z kanceláře.

Slunce již zašlo. Mezi domy se šeřilo.

Na chodnících se to jen hemžilo lidmi. Teď, když už nebylo takové vedro, všichni ožili.

Ben Cole přivedl Jima k nájemní stáji a nechal osedlat dva koně.

K indiánským chatám, jež stály na břehu Laramie River za městem, to byly skoro dvě míle.

Minuli bezpočet povozů, až Ben Cole odbočil z Main Street a špinavou uličkou se dal k řece.

Viděli trať Union Pacific. Ve stanici stál vlak. K nebi stoupala bílá pára.

Jim Coltraine pomyslel na Juniora. Doufal, že už je doma.

Mezi posledními domy města a chatami u řeky bylo volné prostranství velké zhruba sto yardů.

Ben Cole zastavil svého koně vedle zchátralé stáje.

I Jim Coltraine zastavil.

„Kde je Fraser?“ otázal se.

Ben Cole kývl k jedné z chat.

„Měl nám dát znamení, až se objevíme. Počkáme ještě několik minut, než si nás všimne.“

Čekali, ale kromě několika postav zahalených v pestrých přikrývkách nic neviděli.

Ben Cole zneklidněl.

Jim Coltraine věděl, na co marshal myslí, a tak řekl: „Pojďme se podívat, Bene.“

Pobídli své koně a vyjeli ze stínu stáje směrem k chatám u řeky.

Indiánka, která je uviděla, rychle zmizela ve své chatě.

Ben Cole mířil k místu, kde nechal Frasera. Byla to chatrč, o které se dalo předpokládat, že již při dalším poryvu větru spadne.

Po Fraserovi ani památky.

„Možná ten raněný odjel a Fraser ho musel pronásledovat,“ zamumlal Jim Coltraine, když zastavili vedle té chaty.

Ben Cole sklouzl ze sedla a hvízdl mezi zuby.

„Vidíš tu stopu, Jime!“

Jim Coltraine slezl ze hřbetu koně a rozhlédl se. Indiáni se neukázali.

Zřejmě si všimli Coleovy hvězdy, a od zákona nečekali nic dobrého.

Jim Coltraine šel po stopě, vlastně to byla rýha, jako by tam někdo něco vlekl. Vedla za roh chaty a končila u dveří, jež visely v pantech nakřivo.

Jim je otevřel. Hlasitě zavrzaly.

V chatě byla tma. Šedé světlo, které tam pronikalo škvírami ve stěnách, nedosahovalo do všech rohů.

Náhle se nalevo od Jima něco pohnulo.

V následujícím okamžiku držel v ruce pravý peacemaker a mířil na stín, který spatřil v rohu.

Za ním do chaty vešel Ben Cole.

I marshal tasil kolt. Ozvalo se kovové cvaknutí, když natáhl kohoutek.

Stín na podlaze vydal podivný zvuk.

Ben Cole přiskočil k Jimu Coltraineovi a sklonil se k tomu stínu.

„Frasere!“ hlesl. „Sakra, co sestálo?“

Zástupce cosi nesrozumitelně zamumlal. Byl spoutaný a v ústech měl roubík. Cole mu ho vytáhl a posadil jej.

„Překvapil mě,“ vyhrkl zástupce marshala. „Přemohl mě a odvlekl sem.“

„Kdo?“

„Pořádně jsem ho neviděl. Malý muž v tmavém oděvu…“

„Je ten raněný ještě u indiánů?“ chraplavě se zeptal Cole.

Fraser si mnul zápěstí, Cole mu předtím přeřízl pouta. „Nevím, Bene. Dlouho jsem byl v bezvědomí…

Jim Coltraine již byl opět u dveří.

„Která chata to je, Bene?“ zeptal se přes rameno.

Cole pomohl Fraserovi na nohy a pak přistoupil k Jimovi. Ukázal na nízkou chatu naproti, postavenou z kmenů. Škvíry byly utěsněny hlínou. I tato chata vypadala zpustle.

Jim Coltraine už nečekal.

Jeho plášť vlál za ním, když kráčel k té boudě. Slyšel, jak Ben Cole poslal Frasera někam pryč, a pak se rozběhl za ním.

Zůstali stát u dveří a dali si znamení krátkým pohledem.

Jim Coltraine vytáhl z pravého pouzdra peacemaker. Zvedl levou nohu a kopl do dveří.

Otevřely se a vevnitř narazily do stěny.

Jim Coltraine se vrhl dovnitř. Udělal kotrmelec, čekaje, že ze tmy vyšlehne plamen.

Nic se však nestalo.

Ben Cole vklouzl do chaty, okamžitě odstoupil od dveří a ostře řekl: „Ani hnout!“

V šeru, které dovnitř pronikalo dveřmi, Jim spatřil dvě věci: postavu bezvládně ležící na podlaze u stolu a squaw, která se krčila vzadu v rohu a držela někoho v náručí.

Ben Cole přistoupil ke stolu a zapálil sirku.

Přiložil ji ke knotu petrolejové lampy, zatímco Jim namířil peacemaker na squaw.

Od muže na podlaze už nehrozilo žádné nebezpečí. To poznal podle tmavé skvrny, která se šířila po udusané podlaze pod jeho tělem.

Ben Cole ho nohou otočil na záda. Mrtvému spadl z hlavy černý kulatý klobouk a odkutálel se kousek dál.

Jim Coltraine hleděl do kulaté tváře se světlým obočím a vodnatýma očima, v nichž už nebyl život. Mrtvý měl na sobě tmavý oděv. Právě on musel přemoci a svázat Frasera.

Jim Coltraine otočil hlavu k indiánce.

Měla vrásčitou tvář a v jejích černých očích nebyly slzy.

Přesto v nich Jim viděl bolest. Držela v náručí indiána, jehož ošumělý kabát byl zbrocený krví.

Jim poznal, že indián byl probodnut - tak jako muž v tmavém obleku.

U nohy stolu ležel nůž bowie se zakrvácenou čepelí a hned vedle něj kolt, který očividně patřil mrtvému, protože jeho revolverové pouzdro bylo prázdné.

Jim pohlédl na Bena Colea, jehož hranatá tvář byla zachmuřena.

Cole přistoupil ke staré indiánce a tiše s ní promluvil indiánským jazykem, který Jim neznal. Potom se otočil k Jimovi a tiše řekl: „Toho raněného vzali s sebou. Dal jim padesát dolarů. Ta squaw mu ošetřovala střelnou ránu na rameni. Pak přišel tento…“ ukázal na mrtvého, „a pokusil se raněného zabít. Ten starý Čejen mu vyrazil kolt z ruky, jenže muž vytáhl nůž a probodl ho. Raněný s ním bojoval a podařilo mu vytrhnout mu nůž z ruky. Pak ho zabil a opustil chatu.“

„Zeptej se jí, jak vypadal ten raněný,“ chraplavý řekl Jim.

Ben Cole to udělal. Když odpověď přeložil Coltraineovi, poznal Jim, že jsou na správné stopě.

„Musíme ho chytit živého, Bene,“ přidušeně poznamenal. „Musím vědět, co to všechno znamená. Proč se navzájem zabíjejí? Pokud jsou jedni Kinnockovi chlapi, tak kdo jsou ti druzí?“

Jim pohlédl na marshala, ale ani ten neměl odpověď.

Sklonil se k mrtvému a prohledal mu kapsy. Nalezl ruličku dolarových bankovek, ale nic, co by mu napovědělo, kdo je ten muž. Nepočítal ty dolary, hodil je squaw.

Vstal a šel ke dveřím.

Cole prohodil několik slov se squaw a vydal se za Jimem Coltrainem, který opatrně vyšel z chaty ven.

Byla vidět světla města. Tady u řeky panovala tma. Všichni zřejmě věděli, co se stalo, a zalezli do svých chat.

„Mrtvé nechám odvézt pak,“ zamumlal. „Sakra, měl jsem do té chaty vtrhnout hned, pak by ten chlápek…“

Odmlčel se a zvedl hlavu.

I Jim Coltraine už slyšel ostrý dusot kopyt, který se rychle blížil od města. Cválal tam nějaký jezdec. Skláněl se ke krku svého koně a bičoval ho koncem uzdy.

„Tati!“

Jim Coltraine okamžitě poznal Juniorův hlas.

Srdce mu sevřela ledová ruka.

Něco ho přimělo, aby otočil hlavu. Spíš tušil, než viděl stín u jedné z chat.

V tom samém okamžiku, kdy tasil peacemaker a vypálil na ten stín, se vedle chaty zablesklo.

Uslyšel ošklivý zvuk těsně za sebou, když kulka do něčeho narazila, a rybičkou se vrhl dopředu. Jen o vlas ho minula další kulka.

Zatímco se Jim převalil a zase vyskočil na nohy, třeskly další výstřely.

Vtom uslyšel Juniorův pronikavý výkřik. Jeho syn přijel k rohu chaty. Juniorovi se zablesklo u boku, kůň vrazil hrudí do muže, který tam stál, a oba zmizeli za rohem.

Jim Coltraine vyrazil. Po pěti vteřinách přiběhl k rohu.

Uviděl tančícího koně.

Junior již v sedle neseděl!

Jim Coltraine se rozhlížel kolem sebe.

Cítil, jak mu spadl kámen ze srdce, když uviděl Juniora dřepět vedle zabijáka. Junior na něj mířil revolverem.

„Nehýbej se, nebo je po tobě!“ zavrčel Junior.

Jim Coltraine k němu přiběhl. V šeru viděl zabijákovu potem zalitou, zkřivenou tvář. V jeho vytřeštěných očích planula zášť.

Jim Coltraine chytil zabijáka za košili a zvedl ho ze země.

Muž zasténal, zkroutil se a chytil se za břicho.

Jimu Coltraineovi se udělalo špatně, když uviděl krev.

„Kdo tě poslal,“ sykl.

Muž otevřel ústa a vypadalo to, že něco chce říct. Chvěly se mu rty. Z jeho hrdla se však nevydral ani tón.

„Mluv!“ vyhrkl Jim a zatřásl jím.

Muži se rozšířili oči a cosi přidušeně zasípal.

Jim Coltraine se k němu sklonil, aby lépe slyšel.

Tomu sípáni se však takřka nedalo rozumět.

„…enver…“

Jim Coltraine zvedl hlavu.

„Denver?“ otázal se.

Přikývl ten muž? Jim nevěděl.

Náhle muži ochable klesla hlava a když ho Jim pustil, byl mrtev.

„Táto…“ Junior chytil svého otce za ruku.

Jim Coltraine vstal. Jen krátce pohlédl na svého syna, potom se otočil a vrátil se k Benu Coleovi.

Vyděsil se, když uviděl, jak marshal klečí v prachu. Pomyslel na kulku, kterou zabiják vypálil. Musela zasáhnout Colea.

Ben Cole měl zkřivenou tvář a ukazoval si na stehno.

„Není to tak hrozné, Jime,“ hlesl. „Pomoz mi na nohy. Dostals toho chlápka?“

Jim Coltraine přikývl. Mlčel i tehdy, když Junior přivedl svého koně a pomohl mu zvednout marshala do sedla.

+ + + + +

„Víš, když jsem slyšel, že Linda byla dvěma muži odvlečena z vlaku do Iron City, musel jsem se vrátit!“ přidušeně řekl Junior. „Myslel jsem si, že popis těch chlápků by pro tebe mohl být důležitý!“

Jim Coltraine nic neřekl. Lehl si na postel hotelového pokoje a dal si ruce za hlavu.

Myslel na všechny ty mrtvé.

Byli mezi nimi oba Lindini únosci. A nezabil je on, ale dva jiní muži.

Mezitím se Jim Coltraine dozvěděl od Bena Colea, který ležel u lékaře, že i ten muž v tmavém obleku, kterého našli probodnutého v indiánské chatě, patřil ke Kinnockově bandě.

Vypadalo to, že někdo má velký zájem na tom, aby se Jim Coltraine nemohl zkontaktovat s Kinnockovou bandou. Jiné vysvětlení Jim nenalezl.

„Řekni něco, sakra!“ zvolal Junior. „Třeba na mě křič, ale řekni něco! To mlčení mě ničí!“

Jim Coltraine pohlédl svému synovi do očí.

„O něčem jsem přemýšlel, Juniore,“ řekl. „Nic ti nevyčítám. Na tvém místě bych nejednal jinak.“

„Ty mě nepošleš pryč?“

Jim Coltraine sevřel rty. Opravdu by ho nejraději znovu poslal do Dany, ale věděl, že by ho možná jednou provždy ztratil, kdyby tak učinil.

„Tati, ještě pořád jsi mi nevysvětlil, co to všechno znamená! Kdo byl ten chlap, který na tebe číhal u chat u řeky? Něco ti přece řekl, ne?“

„Nerozuměl jsem mu, Juniore,“ odpověděl Jim, „ale možná to bylo Denver…“

„Denver? Pak Lindu odvlekli tam, tati! Můžem nasednout na večerní vlak…“

„Ne, Juniore! Nemusíme jednat ukvapeně. Linda není v ohrožení života.“

„Jak to víš, k čertu?!“

„Vím to. Lehni si tam a pokus se usnout. Zítra ráno si promluvím s Benem Colem. Pak pojedeme do Denveru.“

„Tati, já musím vědět…“

„Neptej se mě, Juniore. Ještě ti nemůžu odpovědět na všechno. Musím o mnohém přemýšlet. O Lindině životě teď mohou rozhodovat maličkosti.“

„A o tvém taky, že?“

Jim Coltraine přikývl.

„Ano, o mém také, Juniore. Ale to není tak důležité.“

+ + + + +

Juniorovi Denver vyrazil dech.

Od té doby, co dorazili vlakem Denver & Rio Grande Railroad na nádraží Union Station, nevycházel z úžasu. Nikdy by si nebyl pomyslel, že domy mohou být tak vysoké.

Jim Coltraine byl zmatený. Juniorova přítomnost ho ochromovala. Místo aby měl volné ruce, musel dávat pozor na něho.

Pomyslel na Bena Colea. Ráno s ním hovořil. Cole mu sdělil jméno muže, který v Denveru vedl pobočku Wells & Fargo. Možná by mu ten člověk mohl pomoci.

Je již Joshua Kinnock informován o tom, že oba muži, kteří unesli Lindu, jsou mrtví? Musel existovat ještě jeden únosce který Lindu odvezl do Denveru nebo někam jinam. Pokusí se s ním Kinnock ještě jednou spojit?

Jim se pokoušel vybavit si tvář Joshuy Kinnocka.

Už tenkrát před dvaceti lety měl boss desperátů šedé vlasy. Teď mu musí být okolo sedmdesáti let.

Možná souviselo i s jeho věkem, že nikdy nepřestal toužit po pomstě.

Agentura Wells & Fargo nebyla daleko od Union Station. Ležela na Wazee Street na rohu s Osmnáctou ulicí.

Jim Coltraine by byl raději, kdyby na něho Junior počkal venku, ale nechtěl ho nechávat samotného a kromě toho by to mladík pociťoval jako projev nedůvěry.

Sídlo Wells & Fargo bylo ve velké kamenné budově.

Ohromná hala Jima fascinovala. Pochopil, že v Daně žije v úplně jiném světě.

Přišel k jedné z přepážek a zeptal se na Jamese Holtona, tamního ředitele.

„Máte s ním domluvenou schůzku, pane?“ otázal se úředník.

„Ne, ale je to důležitá věc,“ odvětil Jim Coltraine.

Úředník vrhl přezíravý pohled na jejich šaty.

Jim Coltraine vypadal ve svém plášti, který si minulou noc nechal vyčistit, jako pozůstatek starých časů. A na Juniorovi bylo vidět, že je v takovém velkoměstě jako Denver vůbec poprvé.

„Je mi líto, pane,“ řekl úředník, „ale pan Holton má poradu a je zaneprázdněn.“

Junior svraštil obočí. Pravou ruku položil na pažbu koltu, ale Jim ho chytil za rameno a odvedl ho od přepážky.

Po chvíli Jim spatřil čalouněné dveře, na nichž byla zlatá tabulka s nápisem „Ředitel“.

Jim kývl na Juniora a oba se vydali k nim. Úředník za přepážkou na ně něco volal, ale Jim se o to nestaral. Koutkem oka viděl, jak úředník vyběhl zpoza přepážky, aby jim zabránil jít do ředitelovy kanceláře.

Úředník byl rychlejší než oni. Postavil se před dveře a roztáhl ruce. Ve tváři byl celý rudý, za každou cenu chtěl bosse ochránit před nezvanými hosty.

Jim Coltraine byl rozhodnut nenechat se zastavit. Chtěl zvednout pravou ruku, aby úředníka odsunul stranou, jenže v tom okamžiku se dveře otevřely.

Ven vyšli dva muži.

Jeden z nich byl ještě mladý, bylo mu přibližně třicet.

Jim Coltraine hleděl na druhého muže. Ten byl starší. Šediny na spáncích mu dodávaly distingovaného výrazu.

Jim Coltraine pohlédl do jeho hnědých očí, v nichž se náhle zajiskřilo.

„Sharkey?“ řekl ten vysoký, štíhlý muž se zvláštním, zpěvavým přízvukem.

Jim Coltraine se pokusil představit si, jak ten muž musel vypadat, když byl mladý. Pak se mu vybavily vzpomínky.

„Lacour!“ chraplavě řekl. „Jules Lacour!“

Šedivý muž odstrčil úředníka stranou, přistoupil k Jimu Coltraineovi a objal ho.

„Sharkey, ty starý lotře!“ srdečně řekl. „Sakra, už dvacet let si myslím, že jsi mrtvý.“

Jim Coltraine polkl. Jeho minulost s Lindiným únosem ožila, ale Jules Lacour byl kromě Bena Colea první živý člověk z doby, na kterou chtěl zapomenout.

Jules Lacour - tenkrát to byl ještě mladík, ne o moc starší než dnes Junior.

Dean Harrison ho vytáhl z trablů přesně tak jako jeho samotného. Harrison ovšem neposílal Lacoura do akcí, ale ponechával si ho u sebe jako asistenta.

Jim viděl Lacourovi přes rameno, jak úředník něco řekl Holtonovi.

Holton se otočil k Jimovi.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane…“

„Coltraine, Jim Coltraine,“ řekl Jim a pohlédl při tom Julesi Lacourovi do očí.

Lacour okamžitě pochopil. Vrhl letmý pohled na Juniora a řekl: „Pojď se mnou do kanceláře, Jime.

Musíme si promluvit. To s Holtonem můžeš vyřídit později.“

Vzal Jima za ruku a chtěl ho odvést.

Jim váhal.

„To je můj syn Jim, Julesi,“ řekl. „Říkáme mu Junior.“

Lacour Juniorovi podal s úsměvem ruku.

„Jako by ti z oka vypadl, Jime,“ řekl.

„Pane Lacoure, mám ještě jednu schůzku,“ skočil mu Holton do řeči. „Možná ta záležitost pana Coltrainea není tak naléhavá, abych…“

Jim přikývl. „To je v pořádku, pane Holtone.“

Holton na něj a na Lacoura kývl, otočil se a šel s úředníkem pryč.

Jim postrčil Juniora do kanceláře.

Lacour za nimi zavřel dveře. Když se opět otočil kjimovi, bylo vidět, že začal tušit, že jejich cesta do Denveru musí mít nějaký vážný důvod.

„Posaďte se,“ řekl a ukázal na kožené klubovky v elegantně zařízené kanceláři.

„Co tu děláš, Julesi?“ chraplavě se zeptal Coltraine a posadil se. „Jsi ještě pořád u společnosti?“

„Ano.“ Jules Lacour přikývl. Přistoupil k vitríně a vytáhl odtud láhev a tři sklenice. „Zastávám dnes zhruba tu pozici, kterou tenkrát měl Harrison.“

„Harrison je mrtvý?“ zeptal se Jim.

Lacour se zasmál. „Ale kdeže, Jime. Rok po tom, cos tenkrát zmizel beze stopy, se Dean Harrison vzdal svého místa u Wells & Fargo. Hodně dlouho jsem o něm neslyšel a potom jsem ho náhodou potkal v Cripple Creeku. Stal se z něj boháč. Patří mu dva hotely, půl tuctu saloonů a několik bordelů.“

Jim Coltraine nevěřícně zavrtěl hlavou.

„A já si vždycky myslel, že Wells & Fargo je jeho život.“

„Hm. Tenkrát kolovaly fámy…“

„Fámy? O Deanovi?“

„Ano. Proslýchalo se, že se nějak obohatil na úkor Wells & Fargo.“

„Dean? A ty tomu věříš?“

„Jednoho takového, co to tvrdil, jsem pěstí poslal k zemi,“ tiše řekl Jules Lacour. „Dnes už to vidím trochu objektivněji. Neexistuje žádný důkaz. Ale Dean se poměrně rychle dostal nahoru a nikdo neví, kde vzal kapitál.“

Junior vypil drink najednou, sklenici postavil na stůl a rozrušeně řekl: „Tati, jde o Lindu! O vašem mládí se můžete bavit jindy!“

Jim Coltraine pohlédl na svého syna.

Junior byl znejistělý a rozhněvaný. Zdálo se, že cítí, že to všechno souvisí s Lindiným únosem.

„Linda?“ zeptal se Jules Lacour.

„Má dcera,“ řekl Jim Coltraine hrdelním hlasem. „Před dvěma odjela do Laramie, ale nedorazila tam. Dva muži ji v Iron City odvlekli z vlaku a unesli ji.“

Lacourovi se rozšířily oči.

Ví to, pomyslel si Jim Coltraine. Ví, že v úvahu přichází jedině Joshua Kinnock.

Lacour krátce pohlédl na Juniora a všiml si, jak Jim Coltraine nenápadně zavrtěl hlavou.

„Můj Bože,“ řekl. „Jime, pomůžu ti všemi prostředky, které mám. Pověz mi, co pro tebe mohu udělat.“

„Oba únosci jsou mrtví!“ vyhrkl Junior, než jeho otec mohl cokoli odpovědět. „Zastřelili je dva nájemní zabijáci.“

Junior vyskočil.

„K čertu tati, já už to déle nevydržím. Ty víš, kdo Lindu drží! A nic neuděláš ! Říkáš, že není v ohrožení, ale já tomu nevěřím!“

Jim Coltraine se rovněž otočil.

„Klid, Juniore. Nevyváděj! Tím všechno ještě zhoršíš.“

„Pokusím se něco zjistit, Jime,“ řekl Jules Lacour. „Už jste se ubytovali?“

„Ne.“

„Pak si můžete pronajmout pokoj vedle ve Wazee House. Patří Wells & Fargo. Obraťte se na paní Benteenovou. Za dvě hodiny jsem u vás. To už budu vědět víc.“

Jim Coltraine vzal Juniora za ruku.

„Díky, Julesi,“ chraplavě řekl, načež vystrkal Juniora zrudlého hněvem z kanceláře.

Venku se mu Junior prudce vytrhl a zavrčel: „Tati! Co to všechno má znamenat? Ten Lacour tě oslovoval jako Sharkeyho, jako by tě znal! Naše pravé příjmení asi není Coltraine, co?“

„Ne, Juniore,“ tiše řekl Jim Coltraine. „Pojď. Myslím, že nastal čas, abych ti všechno konečně pověděl.“

+ + + + +

Jim Coltraine nešel s Juniorem do Wazee House. Mlčky zahnuli z Wazee Street na Speer Boulevard, který vedl souběžně s Cherry Creekem.

Před jedním kamenným domem se Jim zastavil.

„Tady dřív stával jiný dům, Juniore,“ tiše řekl. „Byl ze dřeva a patřil muži jménem Joshua Kinnock.“

„Kinnock,“ zamumlal Junior, „to je ten, který unesl Lindu?“

„Jsem si jistý, že to je on, Juniore.“

„Jaký důvod pro to má, tati?“

„Pro Kinnocka, je to velmi pádný důvod, Juniore. Byl jsem tenkrát divoký mladík. Možná by se ze mě dokonce stal bandita, kdyby mě jeden muž nepřivedl k Wells & Fargo.“

„Ten Dean Harrison, o kterém mluvil Lacour?“

„Ano. Harrison byl vedoucí oddílu agentů. Najal mě a já si rychle získal pověst, že mi neunikne žádný bandita, na jehož stopu mě nasadili.“

„Sharkey - Lacour ti říkal Sharkey. Shark je žralok.“

„Ano. Mé kolty byly mé zuby. Přezdívali mi Lark the Shark. Lark, to je mé pravé příjmení, Juniore.“

„Proč sis ho změnil?“

„Právě ti to chci povědět, Juniore. Joshua Kinnock tenkrát vybudoval bandu, která se nedala srovnat s žádnou jinou. Během půl roku přepadl tucet vlaků a dostavníků a uloupil přes půl milionu dolarů. Harrison mu byl v patách s celým oddílem agentů, ale Kinnock jako by byl ve spolku s ďáblem. Dokázal vycítit léčky, které jsme mu chtěli nastražit, ještě než jsme je vůbec naplánovali. Potom udeřil na místě, kde bychom to nikdy nečekali. Jednou jsem náhodou zjistil, že má rodinu, která bydlí tady v Denveru…“

Junior ukázal na tu ulici.

„V tom domě, který tu dřív stál?“

„Ano, v tom domě. Kinnock, jemuž tehdy bylo kolem padesáti, měl mladou ženu a tři děti. Dvě dcerky ve věku sedmi a devíti let a chlapce, který měl tři roky.“

„Číhali jste tu na něho?“

Jim Coltraine přikývl. „Čekali jsme na něho dva týdny. Potom se objevil s celou bandou. Kinnock byl chytrý, nikdy neprovedl žádné přepadení v Coloradu. V tomto státě nebyl stíhán. Proto Harrison nechtěl ctít literu zákona. Obával se těžkostí. Kinnock nic netušil, ale někdo z jeho mužů musel vycítit nebezpečí - nebo prostě byli tak opatrní od přírody. Nešli ke Kinnockovu domu, ale uvelebili se v jednom železničním skladišti poblíž trati Denver & Rio Grande. Harrison tu akci svěřil mně. Nechal jsem to skladiště obklíčit, ale někdo z mých mužů nebyl dost opatrný. Bandité nás odhalili, než jsme mohli uzavřít kruh, a okamžitě začali střílet. Byl to vražedný boj. Dva z mých mužů byli zabiti a z těch šesti banditů jich to nepřežilo pět. Když přestřelka skončila, chyběl jen Kinnock. Objevil jsem krvavou stopu. Kinnock musel být těžce raněný. Ale našel nějakou skrýš…“

„Uprchl do svého domu?“ zeptal se Junior hrdelním hlasem.

Jim Coltraine pokrčil rameny.

„To nikdy nikdo nezjistil, Juniore,“ přidušeně řekl. „Tehdy jsem na to hned myslel a běžel jsem tam s Julesem Lacourem. Už z dálky jsme viděli plameny. Kinnockův dům hořel. Viděl jsem ženu u jednoho z oken a chtěl jsem vtrhnout dovnitř. Lacour mi v tom zabránil.“

Jim ztěžka oddechoval a odmlčel se.

„Ta žena a ty tři děti…“ zašeptal Junior.

„Zahynuly v plamenech. Později našli zuhelnatělá těla. Kinnocka ne. Zmizel beze stopy.“

„Kdo založil ten požár?“ otázal se rozrušený Junior.

Jim Coltraine pokrčil rameny.

„To nevím, Juniore. Připisovali to mně, protože jsem vedl akci proti Kinnockově bandě. Výpověď Julese Lacoura, který tvrdil, že Kinnockův dům už dávno hořel, když jsme tam přiběhli, mi moc nepomohla. Chtěli mě obžalovat, ale Dean Harrison použil veškerý svůj vliv, aby tomu zabránil.“

„Pak sis změnil jméno?“

Jim Coltraine přikývl.

„Ale smrt Kinnockovy rodiny nebyla tím opravdovým důvodem pro to,“ řekl. „Byl jsem tenkrát už dva roky ženatý s tvou matkou. Linda měla skoro dva roky a tys už byl na cestě. Už předtím jsem tvé matce slíbil, že s tím nebezpečným džobem brzy skončím. Smrt Kinnockovy rodiny a útoky na mou osobu mě přesvědčily, že je nejvyšší čas. Chtěli mě postavit před soud, ale tvá matka a Harrison mě přemluvili, abych si změnil totožnost a jednou provždy zmizel. Wells & Fargo mi vyplatila odměnu za členy Kinnockovy bandy. S těmi penězi jsem s vaší matkou a Lindou odjel do Wyomingu a založil tam v Daně Union Bank.“

Jim Coltraine pohlédl svému synovi do očí.

Junior byl rozrušený.

Není snadné to všechno naráz strávit, pomyslel si Jim.

Junior náhle zvedl hlavu.

„Kde byl Dean Harrison, když jste obklíčili Kinnockovu bandu?“ zeptal se tiše.

Jim Coltraine zvedl obočí. Potom pomalu zavrtěl hlavou a usmál se.

„Harrison už byl ve vlaku do Colorado Springs,“ řekl. „Hned následujícího dne se vrátil, když uslyšel o té tragédii.“

„Odjel pryč, i když jste obklíčili Kinnockovu bandu, po které jste tak dlouho šli?“

„Důvěřoval mně i ostatním mužům, Juniore,“ řekl Jim Coltrane a položil svému synovi ruku na rameno. „Dean Harrison byl pro mě něco jako druhý otec. Jako jediný věděl o mé nové totožnosti. Kdyby byl do té věci zapleten, tak by mě Joshua Kinnock nevyčenichal až po dvaceti letech.“

Junior sevřel rty a mlčel.

Jim Coltraine šel dál.

„Pojď, Juniore, zamumlal. „Ubytujeme se ve Wazee House a počkáme, jestli Jules Lacour nezjistí něco, co by nám mohlo pomoct.“

+ + + + +

Lacour už na ně čekal ve Wazee House.

Měl u sebe jednoho muže, na kterém bylo vidět, že patří k jeho agentům. Byl hubený a nosil kolt nízko u pasu.

Měl tvrdé oči.

„To je Luke Zigman, Jime,“ řekl Jules Lacour. „Luke právě přijel z Nového Mexika. Je nasazen na Kinnockovu bandu. Před dvěma měsíci se jí podařilo při jednom přepadení ukořistit dvě sta tisíc dolarů.“

„Myslím, že Kinnock už nikdy nebyl spatřen,“ poznamenal Jim Coltraine. „Jak můžete vědět, že to byla Kinnockova banda?“

Jules Lacour si olízl rty. „Máš pravdu, Jime. Nikdo Kinnocka od toho dne neviděl. Přesto je jisté, že vede novou bandu, která nám už zhruba sedm let dělá starosti.“

„Pane Coltraine,“ řekl Luke Zigman, „boss mi řekl, že v Laramie dva členové Kinnockovy bandy zahynuli. Mohl byste mi je popsat?“

„Jeden se jmenuje Pete Larson,“ řekl Jim a popsal mu druhého muže, který zemřel v indiánské chatě u řeky.

„Rick McPherson,“ přidušeně řekl Zigman. „Takže z Kinnockovy bandy zbývají už jenom dva.“

„Víte, kde se skrývá Kinnock?“ zeptal se Jim.

Zigman zavrtěl hlavou. „Boss si myslí, že byste nám mohl pomoci ho najít.“

Jim vrhl krátký, varovný pohled na Juniora a odvětil: „Kinnock drží mou dceru, Julesi,“ řekl. „Žádám od tebe, abys ses vyhnul čemukoli, co by mohlo ohrozit Lindin život!“

„Samozřejmě, Jime,“ odvětil Lacour. „Ale společně jsou naše šance mnohem větší. Sám jsi ztracen, Jime. Nezapomeň, že Kinnock chce tvou hlavu.“

„Není sám,“ řekl Junior.

Lacourův pohled svědčil o tom, co si myslí o Juniorových slovech. Jim se posunul mezi svého syna a oba muže společnosti Wells & Fargo.

„Mohu jen doufat, že Kinnock se znovu pokusí se mnou spojit,“ zamumlal. „Pak ti dám okamžitě vědět, Julesi.“

Lacour přikývl, ale Jimovi neušel nedůvěřivý pohled agenta.

Lacour hodil Jimovi klíč.

„Doufám, že neuděláš nějakou chybu, Jime,“ řekl, otočil se opustil hotel.

Luke Zigman jej následoval.

Svými pohyby připomínal kočkovitou šelmu.

Junior ještě dlouho hleděl na dveře, které za sebou zavřeli.

„Jim je Lindin život naprosto lhostejný, tati!“ sykl.

Jim Coltraine jen přikývl.

Jeho neklid se ještě zvýšil od chvíle, kdy zjistil, že v té smrtonosné hře má prsty Wells & Fargo.

Věděl, že když Joshua Kinnock vycítí, že se ho někdo snaží dostat, bez skrupulí Lindu zabije.

Jim pohlédl na malý mosazný štítek na klíči. Bylo na něm vyraženo číslo 21. Pokoj se podle všeho nacházel v prvním patře u schodiště.

Jim kráčel ke schodišti.

Koutkem oka spatřil černocha, který tam zametal.

Sledoval je? Nasadil na ně Jules Lacour své lidi?

Jim litoval, že přijal Lacourovu nabídku, ale teď už s tím nemohl nic dělat.

Junior šel po schodech za ním.

Jejich pokoj byl malý, ale čistý.

Když za sebou Junior zavřel dveře, ozval se z chodby tichý šramot.

Jim Coltraine viděl, jak se pode dveřmi posunuje list papíru. V následujícím okamžiku Junior přiskočil ke dveřím a otevřel je.

Nějaký muž vyběhl ke schodům.

Jim Coltraine ho dostihl těsně před nimi, chytil ho za límec a otočil ho.

Byl to černoch, který tam předtím zametal. V jeho vytřeštěných očích se zračil strach.

Jim Coltraine na něho namířil svým pravým peacemakerem a odvlekl vyděšeného muže do jejich pokoje.

Junior zavřel dveře a podal Jimovi list.

Jim Coltraine četl, co na něm bylo neuměle napsáno: Crapper Jackes, Cripple Creek.

Jimovi bylo jasné, že černoch je jen poslíček. Přitiskl ho ke stěně a tvrdě řekl: „Kdo ti dal tu zprávu?“

Černoch tvrdil, že toho muže nikdy předtím neviděl. Jeho popis toho chlápka se hodil na tisíc dalších mužů v Denveru.

„O.K. Blacky,“ řekl Jim. „Nechám tě běžet. Ale jestli se o tom papíru zmíníš někomu jinému, přijdeš o džob. Jasné?“

Černoch honem přikývl. Když ho Jim pustil, rychle otevřel dveře a zmizel.

Jim za ním zavřel.

„Co to znamená, tati?“ zeptal se Junior.

„Doufám, že je to zpráva, na kterou jsem čekal,“ řekl Jim Coltraine hrdelním hlasem.

„Cripple Creek? Kde to je?“

„U Pike’s Peaku, Juniore.“

„Na co teda ještě čekáme, tati?“

Jim Coltraine vrhl vážný pohled na svého syna.

„Jsem rád, že jsi se mnou, Juniore,“ řekl. „Nebýt tebe, tak bych teď byl v bryndě. Musíš mě ale poslechnout. Tvůj úkol je neuvěřitelně důležitý. Nemysli si, že tě jen chci držet mimo nebezpečí. Musíš mi plně důvěřovat. Závisí na tom nejenom Lindin, ale i můj život!“

Jim Coltraine zavedl Juniora k posteli.

Posadili se na ni a Jim synovi tichým hlasem vysvětlil, co má dělat.

Potom škrtl sirkou a přiložil ji k papíru, na kterém byl vzkaz od Joshuy Kinnocka.

+ + + + +

Klepání na dveře znělo tvrdě a nesmlouvavě.

„Otevři, Jime!“ zvolal Lacour chraplavým hlasem.

Junior vyhlédl z okna. Na Wazee Street se ještě svítilo, ačkoli už muselo být krátce před půlnocí.

Junior sevřel rty. Jeho otec ho připravil na to, co teď bude následovat.

Vstal z postele. Košili měl svlečenou a byl bos. Šle mu visely na hrudi.

Opět se ozvalo zaklepání.

„Okamžik, už jdu!“ zamumlal Junior. V ponožkách přišel ke dveřím, několik vteřin čekal a potom odemkl.

Dveře se prudce otevřely.

Junior musel uskočit stranou, aby ho neudeřily.

Narudlý svit z chodby ozářil Lacourovu podlouhlou tvář. Očividně byl rozzuřený - přesně jak to předvídal Juniorův otec.

Lacour udělal dva kroky do pokoje a pak se otočil k Juniorovi.

„Kde je?“ vyhrkl.

Junior viděl, jak za Lacourem do pokoje vešel Luke Zigman a zavřel za sebou dveře.

„Táta?“ nechápavě se otázal Junior.

Lacour k němu přistoupil a levou rukou ho chytil za límec spodní košile.

„Mluv, chlapče!“ zavrčel. „Každou vteřinou, kterou budeš mlčet, je tvůj otec blíž záhubě!“

V Lacourových hnědých očích však nebyl ani náznak obav o Coltraineův život.

Junior pochopil, že v tomto povolání, kterému se kdysi věnoval i jeho otec, není místo pro city jakéhokoli druhu.

Pocítil zadostiučinění, že Lacoura napálili.

On, Junior, toho večera přinesl do pokoje z nedaleké restaurace dvě jídla. A o dvě hodiny později koupil v baru ve Wazee House láhev whisky a a přinesl s ní do pokoje dvě sklenice.

Trvalo to dvě další hodiny, než se stalo to, co Jim Coltraine prorokoval.

Lacour přišel.

Jimův odhad byl přesný.

„Pane, já nevím, kde zůstal můj otec,“ řekl Junior. „Pověděl mi, že mu mám přinést láhev whisky. Když jsem se vrátil do pokoje, už tu nebyl.“

„Lže,“ chladně procedil mezi zuby Luke Zigman. „Podvedli nás. Lark musel mezitím dostat zprávu od Kinnocka.“

Jules Lacour škrtl sirkou a zapálil kerosinovou lampu na stole. Potom přistoupil k oknu a stáhl rolety.

Stál u okna a chvíli si prohlížel Juniora, než znovu začal mluvit.

„Tvůj otec si možná myslí, že si s Kinnockem bude moct promluvit a vysvětlit mu, že neměl vinu na tom, co se stalo před dvaceti lety, chlapče,“ řekl pomalu. „Jenže neví, že z Joshuy Kinnocka se za ty roky stal nemilosrdný zabiják. Kinnock ho přinutí se dívat, jak vraždí tvou sestru, Juniore! Tvůj otec se dostane do léčky a ty jsi jediný, kdo mu v tom může zabránit. Pověz nám, co víš, a já udělám všechno pro to, abych tvého otce a tvou sestru před těmi zabijáky zachránil!“

Junior cítil, jak mu po zádech teče pot.

Lacourova slova zněla naléhavě a upřímně.

Vzpomněl si ale na varování svého otce, aby za nic na světě nepromluvil.

„Opravdu nevím, kde je, pane Lacoure,“ tiše odpověděl. „Možná mi nic neřekl schválně, abych nebyl v pokušení vám něco říct.“

Plamínek kerosinové lampy plápolal.

Luke Zigman přistoupil ke stolu a povytáhl knot. Pohled jeho šedomodrých očí Juniora doslova zmrazil.

Zigman chtěl svému šéfovi něco říct, ale zarazil se.

Junior zatajil dech, když se agent Wells & Fargo náhle sehnul a natáhl levou ruku pro něco, co leželo pod stolem.

Zigman se zase narovnal. V ruce držel zkroucený, černý zbytek papíru, který Jim Coltraine spálil.

Junior, který na něho upřeně hleděl, se přinutil ke klidu.

Ta zpráva shořela. Z toho ohořelého kusu papíru se určitě nedá nic poznat, říkal si v duchu.

Viděl, jak si Lacour a Zigman vyměnili pohled. Očividně se mlčky dorozuměli, protože Zigman se náhle otočil a opustil pokoj.

Lacour svraštil čelo, takže se mu u kořene nosu vytvořila hluboká vráska. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Celý život si to budeš vyčítat, Juniore. Až budeš stát nad těly svého otce a své sestry, bude pozdě.“ řekl. „Tvůj otec byl tenkrát mým přítelem, Juniore! Proč mi nedůvěřuješ?“

Proč ti nedůvěřuje táta?, pomyslel si Junior, ale neřekl to. Pomyslel na Zigmana. Zjistí něco?

Jules Lacour si povzdechl. Juniorovi připadal v té chvíli jako kněz, který má starost o spásu jeho duše. Jeho oči však svědčily o něčem jiném.

Lacour pokrčil rameny. Vtom kdosi zaklepal na dveře. Lacour otočil hlavu a řekl: „Ano?“

Dovnitř nahlédla nějaká žena.

„Pan Zigman by si s vámi rád promluvil, pane,“ řekla.

„Děkuji, paní Benteenová.“

Lacour šel ke dveřím. Než opustil pokoj, ještě jednou se otočil a řekl: „Dávej si pozor, chlapče, abys i ty nestrčil hlavu do smyčky.“

Dveře za ním se zavřely.

Juniora se zmocnilo vzrušení.

Že by Zigman něco zjistil?

Kroky na chodbě utichly.

Junior přiběhl ke dveřím a otevřel je. Vyhlédl na chodbu. Po Lacourovi a té ženě ani památky.

Junior si oddechl. Co by měl dělat, kdyby Lacour zjistil, kam Jim Coltraine odjel? Nemůže přece jen tak nečinně sedět.

Otec mu přikázal, aby tam zůstal, ale to platilo jen v případě, že by Lacour nevěděl, kde se má Jim Coltraine s Kinnockem setkat.

Junior vyšel na chodbu. Nevydal se doleva ke schodům, nýbrž doprava, tam, kde úzké dveře vedly ke vchodu pro zaměstnance. Právě tudy Jim Coltraine tajně opustil hotel.

Junior se neviděn dostal ke dveřím do dvora. Opatrně je otevřel.

Dvůr byl zahalen temnotou. Vtom uslyšel nějaký zvuk a ohlédl se.

Spatřil světlo vycházející ze stáje. Slyšel odtamtud jakési tleskání. Znělo to, jako by tam někoho bili.

Junior přikrčen přiběhl ke stáji.

U přivřených vrat se přitiskl ke stěně.

Slyšel hekání, které přehlušil čísi tvrdý hlas. Hlas Lukea Zigmana.

„Máš na vybranou, negře,“ chladně řekl Luke Zigman. „Mluv, nebo budeš mlčet navěky.“

Pak se ozvalo kovové cvaknutí.

„Já jsem si myslel - já jsem si myslel…“ sténal černoch.

„Co sis myslel, je nám jedno! Chceme vědět, co stálo na té zprávě, kterou jsi přinesl do pokoje číslo 21, a kdo ti ji dal.“

Černoch naříkal stále hlasitěji.

Potom začal překotně mluvit. Pověděl jim, co stálo na tom papírku, a popsal jim muže, který mu řekl, aby jej podsunul pod dveře pokoje číslo 21.

„Hiram Wagner!“ vyhrkl Luke Zigman. „Sakra, otevírá se mi nůž v kapse, když pomyslím na to, že byl jenom padesát yardů ode mě! Kolik ti Wagner dal, černochu?“

„Sto dolarů, pane!“ plačtivě odpověděl černoch. Očividně měl strach, že mu Zigman ty peníze zase vezme.

„Nech ho, Lukeu,“ řekl Lacour. „Máme na práci něco jiného. Pošlu telegrafickou zprávu Deanu Harrisonovi, ať nespouští Larka z očí, až přijede do Cripple Creeku. Ty se mezitím postarej o to, aby byl vypraven zvláštní vlak, který by nás co nejrychleji přivezl do Cripple Creeku. Sakra, nikdy bych si nebyl pomyslel, že Kinnock si pro setkání s Larkem vybere právě Cripple Creek.“

Junior se honem stáhl.

Přitisknut k boční stěně stáje čekal, až Lacour a Zigman přejdou dvůr a zmizí v tmavém průjezdu.

Potom i on opustil dvůr hotelu Wazee House.

Hlavou se mu honily nejrůznější myšlenky. Uvažoval o tom jak to, že v tom je namočený Dean Harrison, ačkoli s Wells & Fargo nemá nic společného skoro stejně tak dlouho jako jeho otec.

Junior měl pocit, jako by se kolem něho stahoval nějaký temný kruh. Neměl však strach o sebe, nýbrž o svého otce a o svou sestru.

Musím varovat tátu, než se dostane mezi dva ohně, Joshuu Kinnocka a Wells & Fargo.

Musel na nádraží Union Station a co nejdřív odjet do Cripple Creeku na úpatí Pike’s Peaku.

Od otce Junior věděl, že Cripple Creek je brána do pekla, kde se odehrává štvanice za rychle a snadno vydělanými dolary.

+ + + + +

Jim Coltraine si posunul okraj klobouku do čela.

Slyšel bručení opilců, brnkání na piáno, ječeni děvčat a výstřely.

Někde na konci Myers Avenue zapískala lokomotiva.

Jim hleděl ze stínu mezi dvěma domy k taneční hale Crapper Jack’s, v níž bylo nadmíru rušno.

Myers Avenue byla plná lidí. Něco takového se v Daně stávalo nanejvýš na Den nezávislosti. Bylo nemožné zjistit, zda ho tam někdo pozoruje, nebo na něj číhá.

Jim pomyslel na Denver.

Věděl, že Lacour se tak snadno nevzdá. Je velmi bystrý, Jimovi bylo jasné, že brzy vycítí, co se děje.

A pak si podá Juniora.

Jim na to Juniora připravil. Varoval ho, že Lacour zná spoustu triků, kterými ho může přimět mluvit.

Doufal, že Junior mu na jeho otázky dá ty správné odpovědi.

Jim Coltraine měl velké štěstí, že do Cripple Creeku dorazil ještě téhož večera.

Z Colorado Springs vyjížděl poslední vlak pozdě odpoledne. Jim přijel do Colorado Springs vlakem z Denveru až hodinu po jeho odjezdu.

Náhodou se ale dozvěděl, že večer do Cripple Creeku pojede nákladní vlak společnosti Midland Terminal Railroad.

Za městem na něj naskočil.

Vlak dorazil do Cripple Creeku hodinu před půlnocí a Jim Coltraine se okamžitě odebral do čtvrti červených luceren.

Nebylo těžké nalézt podnik Crapper Jackes. Jeho fasáda byla ozářena barevnými lampami.

Kinnock ho chtěl živého, o tom byl Jim přesvědčen.

Ale byli tu i jiní, kteří jejich setkání chtěli překazit.

Věděli již, že Jim odjel do Cripple Creeku?

Jim zůstával opatrný. Jeho instinkt mu napovídal, že v tomto pekelném rodeu na něj může na každém rohu číhat smrt. A on nechtěl zemřít - každopádně ne předtím, než ze spárů Joshuy Kinnocka vysvobodí Lindu.

Odhodlal se a vyšel z úzkého průchodu mezi domy.

Ještě se nedostal ani doprostřed ulice a sevřel se mu žaludek. Cítil nebezpečí.

Zastavil se.

S rukama na pažbách revolverů se číhavě rozhlížel. Nedalo se však rozpoznat, jestli na něho v tom davu na chodnících někdo čeká.

Vtom uslyšel prásknutí biče. Řítil se k němu kočár. Kočí řval, ať se mu klidí z cesty.

Jim přeběhl ulici a vyhnul osvětlené verandě tančírny.

Potom spatřil vjezd do dvora.

Počkal a když si byl jist, že ho nikdo nepozoruje, uchýlil se do temného vjezdu.

Na rohu do dvora se přitiskl ke zdi.

I na dvoře bylo živo.

Okna na zadní straně domu byla skoro všechna osvětlená.

Pravděpodobně se za nimi tamní tanečnice věnovaly své vlastní práci.

Přes dvůr vrávorali muži k latrínám, které byly postaveny poněkud stranou.

Jedněmi dveřmi, v nichž se svítilo, tahali muži v zástěrách soudky a bedny.

Jim Coltraine zaklel. Ten, kdo vybral toto místo, se musel zbláznit, pomyslel si. V tom davu se přece nemůžeme najít.

Jim neměl tušení, s kým se tam má setkat. A pozná ho ten dotyčný? Sledoval ho už v Denveru?

Jim se rozhlédl.

Na druhém konci vjezdu se na světlém pozadí Myers Avenue, jež byla hlavní tepnou Cripple Creeku, rýsovaly siluety dvou mužů. Vypadalo to, že se spolu baví. Potom tasili kolty a vydali se k Jimovi.

Ten zašel roh.

Cítil, že jdou po něm - a že nepatří ke Kinnockovi.

Pokrčil rameny. Jako vždy, když byl v ohrožení, jednal chladně a klidně. Díky tomu býval dřív nebezpečným bojovníkem, kterému se bandité vyhýbali jak čert kříži.

Vydal se k osvětleným dveřím. Před nimi byl dvůr ozářen světlem vycházejícím zevnitř.

Jim si zahrnul šosy pláště za pažby svých peacemakerů.

Dorazil ke dveřím.

V tom okamžiku uslyšel nějaký zvuk z domu a koutkem oka viděl, jak se oba pistolníci objevili ve vjezdu do dvora.

Jim Coltraine tasil peacemakery a namířil hlaveň levého z nich na muže, který stál v osvětlené chodbě tančírny.

Muž chraplavě vykřikl, přikrčil se a vytáhl z pouzdra kolt.

Za ním se objevil další, od pohledu drsný chlapík.

Jim reagoval rychle. Věděl, že teď musí být rozhodný, pokud chce přežít.

Vypálil z levého peacemakeru. Pistolník vystřelil také.

Jeho kulka Jimovi provrtala plášť.

Ještě viděl, jak se střelec zhroutil a jak se ten druhý kryje za dveřmi. Potom se otočil.

Oba chlápci, které předtím viděl ve vjezdu do dvora, běželi k němu a v běhu stříleli z koltů.

Jedna z kulek se zaryla do dřevěné stěny domu. Jimovi vletěly do tváře třísky.

Nestaral se o to. Stál tam a pálil na najaté zabijáky.

První z nich klopýtl a zhroutil se na zem.

Tu třeskla rána z pušky a druhého pistolníka smetla kulka ke stěně domu.

Jim pohlédl na otevřená vrata stáje.

Právě odtud se střílelo.

Ve vratech se objevil muž, který zvolal: „Pojď sem, Larku!“

Jim se tam rozběhl.

U boku toho muže se zablesklo.

Jim se chtěl vrhnout k zemi, ale ještě si stačil všimnout, že ten střelec vypálil na dům za ním.

Čísi ruka ho chytila za rameno a vtáhla do tmavé stáje.

„Pojď za mnou, Larku!“ sykl neznámý. Rychle.

Jim Coltraine se rozběhl za stínem.

Malými dveřmi v zadní stěně stáje se dostali do tmavé uličky, v níž byla tma jako v pytli.

Jim toho muže téměř neviděl.

„Sem!“ zašeptal ten chlapík.

Těsně vedle sebe vběhli do uličky. Hluk Myers Avenue zůstal za jejich zády.

V tom se neznámý muž zastavil. Dorazili k nároží.

Jim slyšel cinkání koňských postrojů. Potom práskl bič a s vrzáním kol se rozjel těžký povoz.

Jimův průvodce počkal, až vůz bude na jejich úrovni. Pak Jima odvedl k plachtou krytému vozu.

Zvedl plachtu a sykl: „Rychle! Vylez nahoru!“

Jim neváhal a vyšvihl se přes bočnici.

Neznámý ho napodobil a zatáhl nad nimi plachtu.

Rachot povozu zněl tlumeně.

Jim slyšel těžké oddechování muže, který s ním seděl ve voze. Věděl, že už to nebude dlouho trvat, než bude stát tváří v tvář Joshuovi Kinnockovi…

+ + + + +

Jim ztratil pojem o čase. Připadalo mu to, že ta cesta trvá snad věčnost. Hluk venku byl stále tišší. Zřejmě vyjeli z Cripple Creeku.

Pak vůz najel na kamenitou cestu. Vozka pobízel koně chraplavými výkřiky.

Jim se svezl po dně vozu dolů.

Vůz totiž jel do kopce.

Zvuky, které způsoboval povoz, byly teď jiné. Zněly tlumeně a dutě.

Jimovi chvíli trvalo, než to pochopil.

Vůz musel vjet do tunelu nebo do štoly.

Muž vedle něj se pohnul a odhrnul plachtu.

Jim na něho pohlédl. Byl podobný chlápkovi, kterého probodli v té indiánské chatě v Laramie. I on měl na sobě tmavý oblek a ten kulatý, tuhý klobouk, kterému se říká buřinka.

Jeho tvář připomínala masku. Pohyboval pouze rty, když řekl: „Vysedni, Larku.“

Jim Coltraine vstal a přelezl bočnici.

Překvapeně se rozhlížel. Myslel si, že je v dole. Ta vysoká klenba s lesknoucími se stěnami však byla přírodního původu. Jeskyně.

Vozka se postavil. V rukou držel uřezanou brokovnici. Namířil Jimovi na hruď a chraplavě řekl: „Seber mu kolty, Hirame.“

Muž s buřinkou držel svou pušku volně v rukou.

„Raději zvedni ruce,“ poznamenal.

Jim poslechl.

Muž přistoupil k němu a levou rukou rozepnul přezky obou černých revolverových opasků, které spadly na zem.

„Běž napřed,“ řekl ten muž a hlavní pušky kývl k výklenku, v němž hořela pochodeň.

Jim Coltraine opět poslechl.

Zjistil, že ten výklenek je průchod do druhé jeskyně, již ne tak rozlehlé.

Bylo tam chladno.

Jim byl překvapen, když v jednom rohu jeskyně uviděl nábytek. Překážela mu však zadní strana skříně, takže toho neviděl víc.

Udělal několik kroků stranou a spatřil ohniště. Kolem něj stála dvě křesla, široký kožený gauč a vysoká židle.

Teprve když se Jim díval pozorněji, poznal, že ta židle má po stranách velká kola.

Muž za Jimem ho puškou postrkoval k ohni.

Tři kroky před židlí Jim znovu ucítil ústí hlavně pušky v zádech.

Muž za ním řekl: „Stůj!“

Jim se zastavil.

Opěradlo židle bylo tak vysoké, že se nedalo poznat, zda v ní někdo sedí. Pak uviděl, jak se na levé opěrce objevila ruka a chytila kolo.

Židle se s tichým skřípáním otočila.

Jim Coltraine nedokázal odtrhnout od ruky zrak. Byla dlouhá a kostnatá. Na její vrásčité kůži byly tmavé skvrny. Byla to ruka starce.

Židle se natočila k němu.

Jim nejprve spatřil kostkovanou vlněnou přikrývku, jež zakrývala nohy sedícího, potom jeho tělo a nakonec uviděl hlavu.

Jim polkl.

Nikdy Joshuovi Kinnockovi nestál tváří v tvář, znal ho jen z fotografií na zatykačích společnosti Wells & Fargo.

Už tenkrát měl Kinnock bílé vlasy. Teď byly navíc ještě prořídlé. Kůže na hlavě připomínala bledý, pomačkaný pergamen. Velký, ohnutý nos mu trčel z obličeje jako zobák supa. Jeho rty se podobaly hluboké vrásce.

To jediné, co na něm bylo živé, byly velké, planoucí oči, jimiž na Jima metal blesky.

Hleděli na sebe.

Jim viděl, že Kinnock svými kostnatými prsty svírá kola pojízdné židle. Klouby na prstech měl bílé.

Potom Kinnock otevřel ústa a hlasem, při kterém Jimu Coltraineovi přeběhl mráz po zádech, řekl: „Na tento den jsem čekal dvacet let, Larku!“

Hruď Joshuy Kinnocka se zvedala a klesala. Náhle zvedl pravou ruku a luskl prsty. Hleděl kamsi za Jima.

Coltraine se otočil. Jeho oči se rozšířily rozrušením. Stáhlo se mu hrdlo, když uviděl, jak chlápek, který ho tam přivezl, před sebou strká svázanou dívku s roubíkem v ústech.

Lindu!

Instinktivně se chtěl rozběhnout ke své dceři, ale ucítil tlak pušky v zádech.

Zároveň uviděl, že muž za Lindou drží v levé ruce brokovnici.

Linda na něho hleděla. Její dlouhé blond vlasy byly rozcuchané a matné. Cestovní kostým měla zašpiněný a v podpaží na něm byly skvrny od potu.

Jim na ní viděl, že poslední dny pro ni byly jednou velkou hrůzou.

Pomalu kývl a tichým hlasem řekl: „Klid, Lindo. Nic ti neudělají. Teď jsem tady.“

Joshua Kinnock se dutě rozesmál.

Jim Coltraine se znovu obrátil k muži na pojízdné židli.

„Co ti to děvče udělalo, Kinnocku?“

Kinnockův dutý smích utichl. Z jeho očí sršely blesky.

„Co ti udělaly má žena a mé děti, Larku?“ vykřikl. „Nechals je zemřít strašlivou smrtí! Dvacet let jsem se užíral myšlenkou, že se ti nikdy nebudu moct pomstít! Teď tě mám tady a chci tě vidět trpět tak, jak jsem tenkrát trpěl já!“

Jim Coltraine neodpověděl hned.

Kinnock se třásl rozrušením. Přerývaně dýchal a skoro se zdálo, že se o něho pokouší mrtvice.

Teprve když se Kinnock poněkud uklidnil, Jim řekl: „Rozumím tvé bolesti, Kinnocku,“ tiše řekl. „Vím, že ti nemohu zabránit, abys zabil mě a mou dceru. Od začátku jsem to věděl. Přesto jsem k tobě přišel, protože jsem s tebou chtěl mluvit.“

„Se mnou mluvit?“ Kinnock se rozesmál. „Proč jsi potom zabil mé muže v Laramie?“

„Já jsem je nezabil, Kinnocku!“

„Kdo jiný?!“ vykřikl bandita.

„Nevím. Byli to placení zabijáci. Zastřelil jsem je. Ještě u sebe měli odměnu za mou vraždu.“

„Zabils je, aby ses zbavil svědků, Larku! Mě neošálíš!“

„A co ti chlapi, kteří mě napadli u Crapper Jack’s a pokusili se mě zabít?“

Ve vrásčité tváři starého muže se objevilo překvapení. Pohlédl na chlápka v buřince.

„Co se stalo u Crapper Jack’s, Hirame?“

Bandita pokrčil rameny.

„Mluví pravdu. Čtyři muži se ho pokusili oddělat. Dva dostal on, třetího já.“

Kinnockovi cukalo ve tváři. To, co právě slyšel, se mu nelíbilo.

„Kdo by tě chtěl zabít?“ zeptal se.

„Někdo, kdo nechce, abych s tebou mluvil, Kinnocku. O tom, co se tenkrát stalo v Denveru.“

„Oba víme, co se tenkrát stalo, Larku!“ nenávistně vyhrkl Kinnock. „Nezmizel bys, kdybys nenesl vinu na smrti mé rodiny!“

„Chtěl jsem jít před soud, Kinnocku. Bohužel jsem dal na jiné.“

„Na koho?“

„Na svou ženu, která se bála, že mi nebudou věřit a strávím mnoho let ve vězení. A na Deana Harrisona, který mi slíbil novou totožnost.“

„Harrison?“ nevěřícně se otázal Kinnock.

Jim cítil, jak je Kinnock rozrušený. Jeho slova toho starého muže znejistila. Proto rychle mluvil dál.

„Tenkrát u toho byli svědkové, Kinnocku. Lacour a Cole byli se mnou, když jsme obklíčili tvou bandu. Teprve až byli všichni mrtví a když jsme nenašli tvé tělo, jsme se rozběhli k tvému domu. Už byl v plamenech.“ Jim ztišil hlas. „Chtěl jsem vběhnout dovnitř a pomoci tvé ženě a dětem, Kinnocku, ale Lacour mě omráčil…“

„Lžeš!“ zabručel Kinnock. „Chceš se jen vymlouvat a zachránit si krk, Larku!“

Jim zavrtěl hlavou. „Ne, Kinnocku. Můj život pro mě není důležitý. Pro mě za mě si mě zabij, když myslíš, že to tvé duši konečně přinese klid. Ale nesahej na nevinné.“

Kinnock ztěžka oddechoval a poulil oči.

Jim cítil, jak muž vedle něj zneklidněl. Pravděpodobně se obával, že Kinnock to rozrušení nepřežije.

Starý muž se však postupně uklidnil a plameny v jeho očích pohasly. Bylo vidět, jak uvažuje.

Jim mlčel. Pohlédl na Lindu a usmál se na ni, aby ji uklidnil.

Linda vůbec nechápala, o co jde.

„Vzpomněl jsi Deana Harrisona, Larku,“ náhle řekl Kinnock.

„Řekl jsem, že mi zajistil novou totožnost.“

„Ne. Řekls, že tě k tomu přemluvil.“

Jim přikývl. „Předpokládám, že v tom měla prsty má žena.“

„Harrison během té přestřelky už seděl ve vlaku do Colorada Springs, že ano?“

Jim na něj překvapeně pohlédl.

„Jak to víš, Kinnocku?“

„Je to pravda?“ Kinnock ignoroval Jimovu otázku.

„Ano.“

„A vás to nikdy neudivilo?“

„Důvěřoval mně a mým mužům. Proč by nám jinak svěřil boj s Kinnockovou bandou? Čekali jsme na vás dost dlouho.“

Starý muž trhl hlavou. Vypadalo to, jako by se chtěl zvednout ze své pojízdné židle.

„Věděli jste už tenkrát, že má rodina žije v Denveru?“

„Zhruba dva týdny. Tak dlouho jsme čekali, než jsi konečně se svou bandou přijel do Denveru.“

„Harrison o tom věděl taky?“

„Jistě. Hned jsem ho informoval. Proč se ptáš, Kinnocku?“

Starý bandita neodpověděl. V jeho očích se opět zajiskřilo.

„Slyšel jsem, že Dean Harrison brzy po té tragédii v Denveru od Wells & Fargo odešel - kvůli nějakým nesrovnalostem,“ řekl Jim.

Kinnock se dutě rozesmál.

„Nikdy vás nenapadlo, že je divné, že nás pořád nemůžete dopadnout? Že jsme nikdy nepadli do vašich léček?“

Jim ostře vydechl.

„Harrison?“ otázal se. „Ne, lžeš, Kinnocku!“

„Proč bych lhal, Larku? Znal jsem Harrisona ještě předtím, než začal svou kariéru u Wells & Fargo. Nějakou dobu se mnou jezdil. Od něho jsem se dozvídal o výhodných možnostech přepadení a o pastech, které na mě chtěla nastražit Wells & Fargo.“

Jim tam stál jak opařený.

Teď, když to Kinnock řekl, mu všechno najednou připadalo jasné.

Ano, i on dřív uvažoval o zrádci ve vlastních řadách, ale Harrison byl ten poslední, koho by podezříval.

„Harrison jediný věděl, kde a pod jakým jménem žiju, Kinnocku,“ chraplavě řekl Jim.

Mlčky na sebe hleděli. Oba horečně přemýšleli.

Jimovi hučelo v hlavě, jak se rozpomenul na všechny ty věci. V té chvíli se mu zhroutil svět.

Kinnock jej sledoval. Právě on to byl, kdo promluvil do toho ticha.

„Jsem rád, že jsem tě nenechal hned zabít, když jsem se dozvěděl, kde žiješ, Larku,“ řekl. „Vždycky jsem měl pochybnosti. Ale má nenávist mě zaslepila. Myslím, že už všemu rozumím. Dean Harrison mě tenkrát nevaroval, Larku. Padli jsme do léčky, protože jsem Harrisonovi důvěřoval. Harrisonovi tenkrát zůstala za nehty spousta peněz. Ze všeho, čeho jsme se díky jeho tipům zmocnili, inkasoval pětadvacet procent. A od prvních dnů v Cripple Creeku a Goldfieldu je investoval do saloonu. Nejspíš věřil, že bych pro něho mohl být nebezpečný, protože jsem ho měl v hrsti. Chtěl se mě zbavit.“

„Jenže on tenkrát v Denveru nebyl!“

„Jsi si absolutně jistý? Existují spolehliví svědci, kteří potvrdí, že Harrison tenkrát odjel do Colorado Springs?“

Jim zavrtěl hlavou. Ani ve snu by ho tehdy nenapadlo ověřit si Harrisonovo tvrzení.

„Harrison je vrah mé rodiny!“ vyhrkl Joshua Kinnock. „Zatímco jeho lidé bojovali se mnou a s mou bandou, založil on požár mého domu, protože se musel obávat, že by ho má žena prozradila, kdyby mě jeho agenti zabili!“

Třásl se stále víc. Jeho oči začaly žhnout. Jeho nenávist se ještě zvýšila.

„Jak se ti podařilo tenkrát uprchnout, Kinnocku?“ zeptal se Jim hrdelním hlasem.

Kinnock odhrnul vlněnou deku, kterou měl položenou na klíně.

Jim Coltraine ztěžka polkl. Byl to šok - Kinnock neměl nohy. Pahýly stehen měl zabalené v černé kůži.

„Vaše kulky mi rozdrtily nohy, Larku. Odplazil jsem se a zřítil se do jednoho sklepa, kde jsem skoro vykrvácel. Našel mě jeden tulák. Slíbil jsem mu tisíc dolarů a on mě na voze odvezl do Castle Rocku, kde mi doktor musel uřezat obě nohy.“

Opět si zakryl pahýly nohou dekou.

„Co teď chceš podniknout, Kinnocku?“ zeptal se Jim.

„Chci Harrisona!“ vyhrkl starý bandita. „A ty mi pomůžeš ho dostat, Larku…“

+ + + + +

Těžké sametové závěsy před okny byly zatažené. V kanceláři tančírny Central Dance Halí, jež byla zařízená těžkým mahagonovým nábytkem, svítila jenom jedna lampa.

Joshua Kinnock náhle otočil svou pojízdnou židli a řekl: „Hezky ty peníze, které vydělal díky mně, rozmnožil, co, Chucku?“

Chuck Malone byl ten, co předtím přivezl Coltrainea ke Kinnockovi. Nyní pomalu přikývl. Vtáhl hlavu mezi ramena, jako by tam někde číhal zákeřný střelec, a řekl: „Bossi, to nebylo správné…“

Kinnock ho umlčel krátkým pohybem ruky.

„Myšlení přenechej mně, Chucku. Pověděls o tom Deanovi?“

Chuck Malone přikývl. Byl bledý jak stěna.

Venku přede dveřmi se ozvaly kroky.

Dveře se otevřely a do kanceláře vešel vysoký, tělnatý muž v tmavém obleku ušitém na míru a se zlatem prošívanou vestou. Na boku mu visel těžký zlatý řetízek od hodinek.

Když zvedl ruku, aby si bílým krajkovým kapesníkem utřel pot z čela, spatřil Kinnock na jeho prstech masivní prsteny.

Dean Harrison nechal dveře otevřené.

„Ahoj, Joshi,“ řekl. „Pročs mi neřekl dřív, že jsi v Cripple Creeku?“ Nečekal na odpověď a dodal: „Kde máš to děvče?“

Kinnock krátce kývl na Chucka Malonea.

Malone přistoupil k úzkým tapecírovaným dveřím, otevřel je a vtáhl dovnitř děvče.

Linda byla ještě pořád spoutaná a měla roubík v ústech. Její zarudlý obličej se leskl potem.

Harrison svraštil čelo.

„To s ní musíš jednat takto, Joshi?“ zeptal se.

„Jak jednal Lark s mými dětmi, Deane?“ řekl Kinnock. „Tak co je? Kde je Jim Lark? Hiram mi vyřídil, že Lark je v Cripple Creeku.“

Kinnockovi žhnuly oči.

„Určitě jsi slyšel o té přestřelce za Crapper Jack’s, Joshi. Mí muži se pokusili Larka polapit. Ale zřejmě nebyl sám. Musel mít nějakého kumpána, o kterém jsme nevěděli.“

„Možná jeho syn?“

Dean Harrison se zašklebil. Zvedl ruku a luskl prsty.

Joshua Kinnock hleděl do dveří. Stál v nich mladý, světlovlasý mladík, jehož zkřivená tvář byla ozdobena modřinami. Byl svázaný.

Muž, který ho postrčil do místnosti, byl Jules Lacour, boss denverské pobočky společnosti Wells & Fargo.

„Lindo!“ vykřikl Junior. Chtěl se rozběhnout k ní, ale Lacour mu nastavil nohu a Junior se skácel na zem.

Linda k němu přiběhla a klekla si k němu.

Junior měl co dělat, aby se se svázanýma rukama postavil. Pohlédl na Kinnocka a vykřikl: „Můj otec smrt vaší rodiny nezavinil, Kinnocku! Byl jsem…“

Dean Harrison ho umlčel kopancem.

„Teď máš jeho děti, Joshi. Lark přijde, až se to dozví.“

Kinnock přikývl.

„Hiram ho hledá. Musel se po té přestřelce někam ukrýt.“

Dean Harrison od pohledu nebyl ve své kůži. Silně se potil. Mnohokrát si vyměnil pohled s Julesem Lacourem.

„Jak dlouho na něho chceš čekat?“ číhavě se otázal.

„Cekal jsem dvacet let, Deane,“ odvětil Kinnock. „Na několika hodinách už nesejde.“

Harrison přikývl.

„To je možné. Ale mě u toho určitě nepotřebuješ. Já se musím starat o své věci.“

„Chci, abys byl při tom, Deane.“

Harrison si opět utřel pot z čela.

„Joshi,“ řekl, „od toho neštěstí uplynulo už dvacet let. To přece není normální, že se mu ještě pořád chceš pomstít.“

„To je moje věc, Deane. Já jsem tenkrát zemřel. Jediná věc, která mě udržovala při životě, byla touha po pomstě. Teď jsem tady a ty si uděláš čas na to, abys byl při tom!“

Junior seděl na zemi vedle své sestry a hleděl na oba muže. Nechápal, že spolu mluví, jako by byli přátelé.

Po zádech mu přeběhl mráz, když ucítil pohled Kinnockových očí.

Pomyslel si, že on a Linda zemřou, jestli jejich otec padne do této léčky.

Kinnock by je nešetřil.

+ + + + +

„Sakra, kdo byl ten chlap?“ sykl Hiram Wagner a dloubl Jima hlavní pušky do boku. „Proč jsi s ním tak dlouho žvanil? Boss na nás čeká!“

Jim se pousmál a pomyslel na muže, s nímž právě potají mluvil. Doufal, že se v něm nezmýlil, protože jinak by prohrál a zahynul i s Kinnockem.

„Kinnock je chytrý, ten se před Harrisonem a Lacourem bude mít na pozoru,“ odpověděl na Wagnerovu otázku a vykročil. „Odkdy vlastně Lacour s Harrisonem spolupracuje?“

„Odjakživa,“ zamumlal Wagner. „Předpokládám, že Lacour odhalil čachry svého bosse a místo toho, aby ho prozradil, začal ho vydírat, aby se taky přiživil.“

Jim Coltraine se zhluboka nadechl.

Jak byl naivní!

Dlouho uvažoval a nejasně si vybavil několik zvláštních rozhovorů, které s ním tenkrát Harrison vedl.

Harrison nebyl zcela nezištný, když tenkrát najímal do svého oddílu drsné hochy, jako byli on a Lacour.

Lacour tenkrát musel na Harrisonovu tajnou nabídku přistoupit. A on, Jim Lark, ani nepochopil, co po něm Harrison chce!

Bylo to už dlouho po půlnoci, ale na Myers Avenue stále panoval ruch. Prostitutky byly vytížené a saloony praskaly ve švech.

Hiram Wagner se zastavil a vtáhl Jima Coltrainea do vjezdu do jednoho dvora.

Kývl ke křižovatce, na níž stála Central Dance Hall. Její fasáda byla osvětlena nesčstnými lampami.

„Vidíš ty chlápky, co tam lelkují?“ otázal se. „Harrison ten dům nechal obklíčit. Sakra, já jsem bosse varoval! Harrison využije příležitosti, aby zlikvidoval zbytek Kinnockovy bandy, a vyjde z toho jako hrdina!“

„Kinnock není blázen, Wagnere,“ řekl Jim. „Dobře ví, co dělá. A já nechci nic jiného než odsud dostat mé dítě. O všem ostatním budu přemýšlet, teprve až se mi podaří toto.“

Wagner syčivě vydechl.

„To je šílené, že toho muže hledal boss dvacet let, Larku.“

Jim neřekl nic. Čas pracoval proti němu.

Myslel na Lindu, která sice nyní věděla, že jí od Kinnocka už nehrozí žádné nebezpečí, ale stále musela trnout hrůzou.

Harrisonovi pistolníci měli zjevně příkaz pustit je do domu.

Jelikož byl obklíčen ze všech stran, ani se nepokoušeli se tam dostat zadním vchodem.

Kráčeli k osvětlené čelní stěně, hlavním vchodem vešli dovnitř a splynuli s davem horníků.

Malá kapela začala hrát. V sále se začalo tančit. Pak ale hudbu přehlušilo ječeni nějaké ženy.

Jim Coltraine na ni pohlédl. Stála poblíž velkých olejových kamen a pokoušela se vytrhnout nějakému muži.

Hiram Wagner ukázal na dveře pod schodištěm.

Prodrali se tam.

Jim instinktivně sáhl po svých peacemakerech, které mu Kinnock vrátil.

Hiram Wagner dveře otevřel. Vedly do široké chodby s mnoha dalšími dveřmi.

Wagner se jistým krokem vydal k jedněm z nich.

Kývl na Jima, položil ruku na kliku a zmáčkl ji.

+ + + + +

V Harrisonově kanceláři panovalo mrtvolné ticho, když Hiram Wagner ustoupil stranou a ve dveřích se objevil Jim Coltraine.

Jimovi stačil jediný pohled.

Polilo jej horko, když u Lindy spatřil Juniora.

Potom si však řekl, že je dobře, že obě děti jsou tady.

V pozadí seděl na své pojízdné židli Joshua Kinnock a natahoval svůj vrásčitý krk jako sup.

Za ním stál Chuck Malone, který teď nenápadně zvedl svou uřezanou brokovnici.

Jules Lacour položil dlaň na pažbu koltu. Vyděšeně polkl, když spatřil peacemakery v Jimových pouzdrech. Očividně čekal, že Hiram Wagner tam Jima přivede neozbrojeného.

Potom Jím Coltraine pohlédl na obtloustlého muže, který stál vedle Lacoura.

Dean Harrison se navenek velmi změnil. Dřív býval štíhlý a svalnatý. Dnes měl velké břicho. V tučné tváři byl zarudlý a očima uhnul Jimovu pohledu.

„Ahoj Deane,“ řekl Jim do ticha.

Harrison se prudce otočil ke Kinnockovi.

„Máš ho tady, Joshi,“ řekl. „Dělej si s ním a s těmi dvěma, co chceš. Já s tím nechci nic mít!“

Levou rukou dal znamení Julesi Lacourovi a vykročil ke dveřím.

Hned však strnul.

Hiram Wagner totiž náhle tasil revolver a namířil na něho.

Současně se ozvalo kovové cvaknutí, když Malone natáhl kohoutky své brokovnice.

Jim viděl, jak Harrison vtáhl hlavu mezi ramena.

„Zavři dveře, Larku,“ řekl Kinnock ledovým hlasem.

Jim zavřel.

Nespouštěl z očí Julese Lacoura. Věděl už z dřívějška, že to je dravec.

Ztěžka oddechující Dean Harrison se otočil.

„Co to má znamenat, Joshi?“ vyhrkl. „To za každou cenu chceš, abych přihlížel, jak se mstíš na Jimovi a jeho dětech?“

Kinnock po něm očima metal blesky.

„Přestaň lhát a přetvařovat se, Deane!“ nenávistně zavrčel. „Mluvil jsem s Larkem a teď vím, že můj dům mohl v Denveru podpálit jenom jediný člověk: ty!“

„Ne!“ vykřikl Harrison. „Já jsem v té době seděl ve vlaku do Colorado Springs a o tom neštěstí jsem se dozvěděl až telegramem!“

„Dva týdny jsi věděl, že Lark zjistil, kde žije má rodina, Deane, a přesto jsi mě nevaroval! Chtěls se mnou skoncovat, protože sis už nahrabal dost! A abys nic neriskoval, musela zemřít i má žena!“

„To není pravda, Joshi!“ řekl Dean Harrison, který se pomalu vzpamatovával z šoku. „Jim Lark ti lhal, aby si zachránil krk.“

Kinnock zavrtěl hlavou.

„Vidím to na tobě, Deane,“ řekl. „Tys byl ten, kdo…“

Odkudsi, pravděpodobně z tančírny, se ozval pekelný rámus, ale v kanceláři se o to nikdo nestaral.

Jim nespouštěl z očí Lacoura, který sotva znatelně změnil svůj postoj.

Jejich pohledy se setkaly a Jim pochopil, že Lacour se víc bojí jeho peacemakerů než Wagnerova revolveru a Maloneovy brokovnice.

Harrison náhle trhl hlavou. Letmo pohlédl na Jima a potom řekl Lacourovi: „Varoval jsem tě, Julesi. Měls ho v Denveru sejmout i s tím jeho fakanem. Věděl jsem, že s tím jeho zatraceným poctivým ksichtem se mu podaří Kinnocka přesvědčit, že je nevinný.“

Starý bandita syčivě vydechl a vykřikl: „Ty zákeřný hajzle…“

Harrison ho ignoroval. Pohlédl nejprve na Chucka Malonea a pak na Hirama Wagnera.

„Máte na vybranou,“ chladně řekl. „Buď se přidáte na mou stranu, nebo zahynete i s Kinnockem a Larkem! Dům je obklíčen mými lidmi. Možná bys mohl nahlédnout do chodby, Wagnere. Z této kanceláře se nedostanete živí.“

Jules Lacour jako by věděl, že Harrison je nepřesvědčí. Viděl, jak Jim pohlédl na své děti, a zdálo se mu, že to je jeho šance.

Jim se však nenechal překvapit a tasil peacemakery.

Výstřely měly v kanceláři ohlušující účinek.

Lacour sebou trhl. Povedlo se mu sice vytáhnout kolt z pouzdra, ale jeho hlaveň ještě byla skloněná, když koupil Jimovu kulku.

V tom okamžiku se otevřely dveře.

Jim se otočil.

Ve dveřích stál hubený agent společnosti Wells & Fargo Luke Zigman.

„Pryč odsud!“ vykřikl. „Tančírna je v plamenech! Za pár minut lehne popelem!“

„Co je s Harrisonovými pistolníky, Zigmane?“ sykl Jim.

„Poradili jsme si s nimi. Několik jich uteklo. Ale teď pryč odsud!“

Otočil se a běžel ven.

Jim slyšel praskání plamenů. Ke dveřím se blížil kouř.

Jim překročil Julese Lacoura, klekl si k Lindě a Juniorovi a nožem jim přeřezal pouta.

Náhle třeskl výstřel.

Jim trhl hlavou a spatřil kouřící kolt v ruce Joshuy Kinnocka. Potom pohlédl na Deana Harrisona, který seděl na zemi a vyděšeně hleděl na velkou ránu, která mu zela na pravém stehně.

Kinnockovy žhnoucí oči se upřely na Larka.

„Uteč, Larku! Vezmi své děti a rychle uteč!“

Junior vyskočil a pomohl Lindě na nohy.

Syčení plamenů se změnilo v ohlušující hukot.

Chuck Malone popadl opěradlo pojízdné židle, ale Kinnock na něho zařval, ať zmizí.

Jim už myslel jen na to, aby Lindu a Juniora dostal do bezpečí. Zvolal na ně, ať jdou za ním.

Harrison ječel, jako by ho na nože brali.

„Nenechávej mě tu s ním, Jime!“

Protilehlá stěna chodby se zřítila. Jima již olizovaly plameny.

Kdosi křičel jeho jméno. Neváhal a rozběhl se s Lindou a Juniorem k otevřeným dveřím na konci chodby, kde stál rozrušeně gestikulující Luke Zigman.

Potom se ocitli na dvoře.

Hiram Wagner a Chuck Malone vyběhli ze dveří a chtěli uprchnout, ale to již k nim přiskočili Zigmanovi muži a nasadili jim želízka.

Poslední členové Kinnockovy bandy byli zatčeni.

Luke Zigman odvedl Jima Coltrainea, Lindu a Juniora dál od domu.

Šokovaná Linda plakala svému otci na rameni.

Junior upřeně hleděl na hořící Central Dance Hall.

Jimovi se zdálo, že v praskání plamenů uslyšel výkřik. Potom padl výstřel.

Jim ztěžka polkl.

„Musíme pryč!“ řekl Luke Zigman. „Oheň přeskočí i na ostatní domy!“

„Jak se to stalo, Zigmane?“ otázal se Jim.

„Jedna dívka se pohádala se svým přítelem,“ vyprávěl Zigman. „Strčila do něj, on vrazil do olejových kamen a ty se převrhly. Vytečený olej okamžitě vzplanul. Nedalo se to uhasit. Během několika vteřin byl celý sál v plamenech. Je zázrak, že všichni stačili uprchnout…“

„Až na Kinnocka a Harrisona,“ zamumlal Jim.

„Kinnock to tak chtěl, Coltraine,“ řekl Luke Zigman.

Jim na něho překvapeně pohlédl.

Zigman se usmál.

„Centrálou v San Franciscu jsem byl nasazen na Julese Lacoura, Coltraine,“ poznamenal. „Už delší dobu se vědělo, že Lacour udržuje podezřelé spojení s Harrisonem. Ale už o tom nemluvme. Určitě jste rádi, že to všechno je za vámi.“

Jim přikývl a postrčil Juniora a Lindu, kteří ještě stále nechápali, co Zigmanova a otcova slova znamenají, přes stržený plot z prken. Potom se začali prodírat hysterickým davem.

Zmateně tam pobíhali horníci a lehké ženy. Jen málo z nich myslelo na hašení. Všichni se pokoušeli zachránit své věci.

Požár se rozšířil a nad ránem lehla skoro celá čtvrť červených luceren plamenem.

+ + + + +

Nad Cripple Creekem se vznášel mrak šedého dýmu. Jim Coltraine, Junior a Linda nastoupili do vlaku Midland Terminal Railroad, kterým měli odjet do Colorado Springs.

Linda se již mezitím dozvěděla, jaký měl její únos smysl.

Kinnock a jeho muži ji po celou dobu nechali v nejistotě. Byla ještě velmi slabá, ale Jim doufal, že na to jednoho dne zapomene.

Chtěli být co nejdřív doma.

Jim před jejich odjezdem poslal telegram Lucille.

Už na ně toužebně čekala…