John Kirby

Colorado western 130. Callahanova cesta smrti

Callahan se plazil po břiše po skále. Když opatrně pohlédl dolů, málem hvízdl úžasem. U potoka, který vytékal ze skal a mizel kdesi v kamení, stála žena. Od pasu nahoru byla nahá. Měla blond vlasy vyčesané nahoru.

Starého muže, který kousek odtud ležel v trávě a spal, si Callahan nevšímal. A nevšímal si už ani té ženy. Jeho pozornost totiž připoutalo něco jiného.

Naproti, na skalní římse, se objevil muž. A nebyl sám. Callahan spatřil ještě tři další. Vyšli po jednom z jeskyně a teď hleděli k potoku. V rukou drželi pušky. Byli připraveni střílet, to Callahan zřetelně viděl.

A potom padla první rána.

Dívka ječivě vykřikla a otočila se. Spáč se probral a sáhl po revolveru.

Muž, který vystřelil, se rozesmál a vypálil znovu. I tato kulka se zavrtala do ohniště, což bylo doprovázeno gejzírem jisker.

„Sledujeme vás už drahnou chvíli!“

Muž se opět rozesmál. Dívka na sebe rychle hodila tmavomodrou košili. Oběma rukama si ji držela nad ňadry.

„Co chcete?“ vykřikla.

„Tebe. A vaše peníze! Hej, starochu, pusť ten kolt! Nebo to chceš zkusit proti čtyřem puškám?“

Padla třetí rána a kulka odhodila pomačkanou konvici na kávu, která stála u ohně.

Callahan přivřel oči. Ten starý muž dole mu připadal nějak povědomý. A potom si vzpomněl. Byl to Ron Stragg. Dřív býval obávaným pistolníkem. Co tu dělá s tím děvčetem? ptal se Callahan.

„Nedostanete ani mou dceru, ani naše peníze, hombre!“ zabručel stařec, zvedl kolt a vypálil.

Jeden z těch čtyř zaklel a pustil pušku. Přes tu vzdálenost ho Stragg trefil do ruky.

Třeskly dvě rány z pušky. Bývalý pistolník však již dávno nebyl na místě, kam ti dva mířili. Bleskově se několikrát převalil. Kulky jen zvířily prach.

Teď přišel Callahanův čas. Přiložil winchestrovku k rameni a několikrát vystřelil.

Pálil schválně nízko, takže z té skalní římsy jen odletovaly úlomky kamení.

„Zmizte, vy darebáci!“ zvolal. „Jinak budu mířit výš a provrtám vás olovem!“

Odpovědí mu bylo několik výstřelů. Sakra, pomyslel si Callahan, ti lumpové toho nechtějí nechat!

Nabil winchestrovku, vysunul její hlaveň nad okraj skály a namířil na muže, který předtím mluvil. Pak vypálil.

Dívka vykřikla. Kulka tomu muži sestřelila klobouk z hlavy.

„Jak se ti to líbí?“ zvolal Callahan. „Teď musíš jet dál bez klobouku, amigo!“

„Ukaž se, ty sketo!“

Callahan pomalu vstal. Všichni ho viděli. Stál na skále, winchestrovku držel pod paží a prst měl na spoušti.

„Sakra, kdo jsi?“ zařval chlápek, jehož Stragg trefil do ruky. „Jestli chceš to děvče, tak se můžeme domluvit!“

Callahan zvedl pravou ruku a bleskově si otočil pušku kolem ukazováčku. Vypadalo to jako kouzlo.

Jeden z těch čtyř zaklel. „Sakra! Jak ten bastard scvakl pákové nabíjení?!“

Ten zvuk byl zřetelně slyšet. Callahan při té fintě stáhl pákové nabíjení a zase je dotáhl, takže do komory se ze zásobníku posunul náboj.

„Vždyť jste to přece viděli! Už mám zase nabito!“ Callahan se chladně zasmál. „Říkal jsem vám, že máte zmizet. Čekám ještě půl minuty. Jestli tu potom ještě budete, oddělám vás jednoho po druhém.“

„On to udělá! On to určitě udělá!“ zvolal Stragg dole v kotlině. „Vím, kdo to je: Callahan. Už jste někdy slyšeli jeho jméno, hombres?“

Ti čtyři na sebe pohlédli. „Jdeme,“ řekl jeden z nich. „Proti tomu ksindlovi nemáme šanci. Ten je ještě horší než marshalové Union Pacific. Sakra, ta malá by se mi líbila!“

Callahan je s úsměvem pozoroval.

„Hej, chlape!“ zvolal na něj starý muž. „Co chceš dělat?“

„Půjdu k vám dolů, Straggu!“

Starý pistolník se podivil. „Hej, ty mě znáš?“

Odpověď nedostal. Callahan zmizel.

Mohlo uplynout půl hodiny a Callahan se objevil v kotlině. Byl to vysoký, ramenatý muž se světlými vlasy.

Winchestrovku měl v sedlovém pouzdře. Pravou ruku držel na pažbě peacemakeru.

Starý muž a dívka na něj napjatě hleděli. Oba se nehýbali, když seskočil ze sedla a šel k nim.

„Ti čtyři darebáci jsou pryč. Odjeli. Dobrý den, Straggu! Dobrý den, slečno!“

„Sakra, odkud mě znáte, Callahane? Nikdy jsme se nepotkali.“

Callahanovi se na rtech objevil úsměv. „Slyšel jste o mně hodně věcí, Straggu! A já o vás. Je to jednoduché. Co kdybychom si dali šálek kávy?“ Kývl k ohni.

Dívka s jiskřícíma modrýma očima řekla: „Konvice je prostřelená. Jeden z těch darebáků ji provrtal.“

„To jsem viděl, slečno,“ odvětil Callahan. „Dám vám svou. O.K.?“

Provokativně si olízla rty. „Nechte si tu slečnu. Jmenuju se Angie. Udělám novou kávu.“

Callahan přikývl, šel ke svému koni a přinesl konvici.

Na starého Stragga na několik minut úplně zapomněl. Měl oči jen pro Angie. Stála u potoka a nabírala vodu. Polilo ho horko při myšlence, že by ji objímal a cítil její tělo.

Starý muž pozoroval Callahana. Viděl, jak jeho pohled ulpěl na zadku dívky, který se rýsoval v těsných černých džínách, a tiše se rozesmál.

„A hergot,“ řekl a dál se chechtal, „na tu raději zapomeňte. Je to učiněný ďábel, Callahane!“

„To říkáte vy, Straggu? Jako její otec?“ Callahan odtrhl pohled z Angie a otočil se ke Straggovi.

„To je pravda, ale jen na papíře. Neví, že nejsem její otec doopravdy. Kdysi se mi moc líbila jedna žena a já si ji vzal. Teprve pak vyšlo najevo, že už má dítě. Bože, já jsem tenkrát řádil! Spráskal jsem ji, ale pak jsem jí odpustil. O rok později zemřela. Při přepadení banky ji dostala zbloudilá kulka.“

Callahan zamyšleně přikývl. „Osud si s člověkem někdy podivně zahraje,“ zamumlal.

„To je pravda. Nechal jsem Angie u své sestry ve Wyomingu. Tam vyrostla. Na ranči. Mezi tvrdými chlapy.“

„A vy jste zatím pronajímal svůj kolt.“ Callahan opět přikývl. „Stal jste se proslulým Ronem Straggem. A teď?“

„Chci se usadit na Rio Grande. Angie beru s sebou.“ Ron Stragg si nacpal fajfku, zapálil si ji a několikrát si potáhl. „A co vy? Ještě pořád prcháte před Union Pacific? Co jste těm chlápkům udělal, že vás pořád honí?“

„Ukradli mi mou půdu, když jsem ji nechtěl prodat,“ odvětil Callahan. „Při tom zabili mou ženu a mého syna. Život už jim nevrátím, ale chtěl jsem aspoň peníze za půdu. A protože mi je nedali dobrovolně, vzal jsem si je v jednom jejich vlaku.“

Starý Stragg se usmál. „Jak jsem slyšel, mělo to být dvě stě tisíc dolarů. Ale moc jste si z nich nenechal.“

„Ne. Jenom čtyři tisíce dolarů, tolik stála má půda.“

„A zbytek jste rozdělil mezi vdovy a sirotky, kteří kvůli špinavostem Union Pacific ztratili své muže a otce. Ano, povídá se o tom. A Union Pacific je mstivá. Nepřipustí, aby jí někdo beztrestně ukradl dvě stě tisíc dolarů, že ano?“

„Je to tak, Straggu.“

Dívka se vrátila. Košili měla zapnutou. Takto byla možná ještě přitažlivější a svůdnější než předtím. Možná to bylo tím, že ta košile byla tak těsná, že se jí v ní zřetelně rýsovala prsa.

„Opravdu si myslíte, že ti čtyři chlápci jsou pryč, Callahane?“ zeptala se.

„Nemyslím si to, vím to,“ odvětil. „Nevylučuju ovšem, že si na vás počíhají někde po cestě.“

„Proč jste je prostě a jednoduše neoddělal?“ zeptal se starý muž.

„Protože nejsem pistolník, Straggu,“ odvětil Callahan. „A protože jsem nebyl v bezprostředním ohrožení.“

„No jo,“ namítla Angie, „vy jste nebyl v ohrožení života, ale my ano.“

Ron Stragg zamyšleně hleděl před sebe. „Má pravdu, Angie. Odkrouhl by je, kdyby to bylo nutné. Je to tak, Callahane?“

„Je to tak.“

„Na to se napijeme!“ Stragg se chtěl otočit, ale rozzlobený dívčí hlas ho zarazil.

„Už máš dost, tati,“ řekla. „Víc než dost! Jinak bys předtím tak tvrdě nespal.“ Starý muž pokrčil rameny. „Děvče, jenom si chci odpočinout, protože už nejsem mladík. Byl sem unavený. Ale rozhodně ne z whisky. Uvař kávu a udělej Callahanovi něco na zub. Já si zatím dám pár loků.“

Angie to vzdala. Ne proto, že by se obávala, že muž, kterého považovala za svého otce, usne. Chtěla, aby usnul. A chtěla také Callahana. Proto by bylo lepší, říkala si, kdyby se trochu opil. Hlavně, aby se neprobudil příliš brzo.

+ + + + +

Callahan nechal Sierra Blancu a trať Texas & Pacific Railroad za svými zády a nyní se nacházel za arroyem Quitman. Za dvě hodiny, jak usuzoval, by mohl být v přepřahací stanici dostavníkové trasy vedoucí do Esperanzy.

Měl za sebou žhavou noc. Angie Straggová ho v žádném ohledu nezklamala. Naopak, překonala jeho očekávání.

Ron Stragg chrápal tak nahlas, že jejich sténání nebylo slyšet.

To, že blondýnky nemusejí být chladné, už Callahan zjistil nejednou. Ale Angie Straggová překonala vše. Chvíli seděli u ohně a bavili se, zatímco starý Stragg již spal.

Náhle a zcela neočekávaně se svlékla. Její tělo bylo vidět v mihotavé záři plamenů. O deset minut později leželi vedle sebe.

Ron Stragg nic neviděl a neslyšel. Díval se na ně pouze měsíc.

Slunce již vyšlo, když se Callahan vymanil z jejího objetí a přikryl ji dekou. Sám se šel umýt do potoka.

Když se starý pistolník probudil, byla již snídaně připravena a káva uvařena.

O dvě hodiny později se Callahan s oběma rozloučil a poradil jim, aby udělali třicetimílovou okliku.

„Ti čtyři ničemové určitě někde budou číhat,“ řekl. „Někde na cestě do Esperanzy. Nebo do Torceru. Budou si myslet, že chcete tam nebo tam. Takže jeďte jinudy.“

Angie na něj hleděla zamženýma očima, když jí podal ruku. Tiše řekla: „Doufám, že se ještě uvidíme, Callahane. Vrhl ses na mě jako bizon. A já ještě pořád nemám dost! Na tuto noc nezapomenu.“

Když před sebou uviděl přepřahací stanici a čtyři koně, okamžitě začal myslet na něco jiného. Čtyři koně, jejichž srst byla pokryta typickým bílým prachem Sierra Blanky, to bylo dostatečné varování.

Callahan se stanici vyhnul obloukem. Neměl zapotřebí, aby ho ti čtyři viděli z okna.

Zmizel mezi kopci, jež se táhly od Quitman Mountains až k arroyu. Oklika mu zabrala dobrou hodinu, ale to mu nevadilo.

Díky tomu jel k přepřahací stanici z opačného směru. Ze směru, kterým ležela Esperanza a Rio Grande. Pokud ti čtyři psanci číhají na Stragga a Angie, říkal si, což tak určitě je, dozajista čekají, že přijedou ze severovýchodu.

Callahan za budovou stanice sesedl z koně a přivázal ho k plotu. Potom obešel dům, klekl si na kolena a podplazil se pod otevřené okno.

To místo bylo příhodné. Mohl odtud rozumět každému slovu, které ti čtyři prohodili. Seděli u stolu, pili whisky a hráli poker.

Naslouchal jim velmi pozorně.

Byl tam skoro půl hodiny a dozvěděl se toho víc než dost. Ti čtyři chtěli přepadnout banku v Esperanze. Jeden z nich měl jet napřed a zjistit, jaká je situace.

Callahan teď znal i jejich jména: Snipe Kennedy, Ben Weldon a Sheb Darrin. Jejich vůdcem byl Faron Miller. Kdesi na Severu byl na ně vypsán zatykač, jak si vzpomínal.

Poblíž Dell City přepadli ranč a tekla při tom krev. Znásilnili rančerovu dceru a potom zastřelili rančera, jeho ženu i dceru. Pak došlo k přestřelce se čtyřmi kovboji toho ranče, při níž jednoho zabili a dva těžce zranili. Odpravili i šerifa, který se za nimi vydal se stíhacím oddílem, a uprchli.

Callahan o nich slyšel v kraji Culberson, ale nezajímal se o ně. Nebyl ani lovec lidí, ani kat.

Jedno mu však bylo jasné. Kdyby v Sierra Blance nezasáhl, nebyli by Angie a Ron Straggovi teď mezi živými.

To, že se dostal tak daleko na jih, mělo svůj důvod. V patách mu totiž byly marshalové Union Pacific. Sedl na nejbližší vlak a jel do Lubbocku.

Ve Sweetwateru vysedl, koupil si koně a potom jezdil křížem krážem. Až na ty čtyři narazil v Sierra Blance.

Už toho slyšel dost. Stáhl se a o několik minut později rozrazil dveře stanice a vešel dovnitř.

Ti čtyři vyskočili ze svých židlí a pohlédli na něj, jako by spadl z Marsu.

„Prach a broky!“ zaklel Faron Miller. „Callahane, ty bastarde! Kruci, kde ses tu vzal?“

„Zvenku, jak to vypadá,“ odvětil Callahan. „Odkud asi?“

Všichni čtyři ještě na sobě měli revolverové opasky. Nikdo z nich se však neodvážil sáhnout po koltu. Callahan držel v pravé ruce winchestrovku. A prst měl na spoušti.

„Co po nás chceš?“ zavrčel Miller.

Callahan se na něj chladně a pohrdavě usmál.

„Po vás? Skoro nic. I když by si každý z vás zasloužil unci olova. Víte, že za každého z vás je vypsaná odměna pět set dolarů? Za ten masakr u Dell City?“

Několik minut panovalo mlčení. Potom Faron Miller vztekle vyhrkl: „Takže tak to je, Callahane! Chceš ty odměny! Zrovna ty?“

Callahanovi ztvrdly rysy v obličeji. „Řekni to ještě jednou, ty kryso! Cos tím myslel? „ Puškou mířil Millerovi na hruď.

Faron Miller se potměšile rozesmál.

„No, tebe přece honí taky. Nebo ne? A…“

Callahan mu skočil do řeči.

„Já jsem nikoho neznásilnil, ani nezabil. Mě honí lidé z Union Pacific, ne zákon. Já nepřepadám ranče a nevraždím lidi jako vy kvůli pár dolarům. Nezajímáte mě! To je věc mužů zákona, ne moje.“

„Aha? A pročs na nás střílel v horách, ty hajzle?“

To neměl říkat. Callahan ho praštil hlavní winchestrovky do obličeje. Bandita sebou trhl, zaklel a chtěl tasit.

„To bych nedělal,“ řekl Callahan. „Než by ses dotkl koltu, měl bys kulku v hlavě.“

Zatímco hovořil, nespouštěl z očí ostatní. Sheb Darrin to zkusil.

Callahan ho mohl zabít, ale neudělal to. Rána z winchestrovky měla v nízké místnosti účinek výstřelu z děla. Kulka se zavrtala do stolu před Darrinem a vyrvala z něj dlouhou třísku.

Vzadu se otevřely dveře. Stál v nich muž.

„Co se to tu děje?“ zabručel. „Vy jste ale verbež, raději jsem vás měl poslat k čertu!“ Potom pohlédl na Callahana. „Kdo jste? To vy jste střílel?“

„Přesně tak.“ Dlouhán udělal krok a odstrčil pažbou Farona Millera. „Posaď se! A jedno si zapamatuj: Jestli vás napadne nějaká hloupost, tak to nebude dlouho trvat a vynesou vás nohama napřed.“

Callahan se pootočil tak, aby viděl na šéfa stanice i na ty čtyři lumpy. „A vy, pane, byste mi mohl přinést něco na zub. Nebo tu nic nemáte?“

„Chcete jet dostavníkem?“

„Ne. Jenom počkám, až přeletí bouřka.“

„Bouřka?“ Chlapík zavrtěl hlavou. „Jak to? Svítí slunce.“

„Už ne,“ odvětil Callahan. „Jenom se podívejte ven! Nad horami už se mračí.“

„O.K. Něco vám dám.“ Muž se otočil a zmizel.

Čtyři bandité metali po Callahanovi blesky z očí. Bylo na nich vidět, že by ho nejraději rozsápali. Znali však jeho jméno, proto také věděli, že by ho tak snadno nepřemohli. Callahan byl považován za neuvěřitelně rychlého střelce. A jeho pověst odrazovala od toho, aby si to s ním rozdali.

„Proč jsi pomohl těm dvěma, Callahane?“ zeptal se Faron Miller. „Znáš je?“

Callahan chvíli přemýšlel. Vlastně neměl důvod banditům odpovídat. Ale přesto to udělal. Ti čtyři lotři měli vědět, že by pro ně bylo lepší, kdyby na Angie a starého pistolníka zapomněli.

„Neznám je. A pomohl jsem jim, protože nesnáším zákeřné vraždy.“

„Takový svatoušek!“ zvolal Ben Weldon. Ron Stragg mu vyrazil pušku kulkou z ruky. „Poslouchej mě, ty náfuko: Chtěli jsme jen ty peníze a tu malou. Jak tě napadlo, že jsme je chtěli oddělat?“

To, co nyní přišlo, se stalo tak rychle a nečekaně, že vůbec nereagovali. Callahan položil pušku na stůl, a ještě když Ben Weldon mluvil, k němu přiskočil. Ben Weldon sice zvedl ruce a chtěl se bránit, ale už bylo pozdě.

Callahan mu dal facku, která banditu srazila ze židle.

„Ty svině!“ zavrčel Faron Miller. „Ty parchante!“

„Chce snad někdo dopadnout stejně jako Weldon?“ Callahan rozezleně pohlédl na Millera. „Připadá mi, že máte chuť na olovo! Stačí jen říct, hombres, v tomto ohledu jsem velmi velkorysý, když na to přijde! Radši se postarejte o své koně! Nebo je chcete nechat venku, až přijde bouřka?“

Při těchto slovech pomyslel na svého hřebce. Chtěl požádat muže z přepřahací stanice, aby zvíře odvedl do stáje.

Miller na něj vrhl záludný pohled. „Shebe, běž ven,“ řekl, „odveď koně dozadu.“

Callahan se otočil, vzal svou pušku a posadil se ke stolu v druhém rohu. Sheb Darrin se zvedl a šel ven. Dva bandité si spolu něco šuškali. Ben Weldon tiše klel.

Rád bych věděl, co ti mizerové kují, pomyslel si Callahan. Proč tu ještě sedí, místo aby jeli do Esperanzy?

Potom pomyslel na Angie a starého Stragga. Vypadalo to, jako by ti čtyři o těch dvou něco věděli. Angie ani starý pistolník sice nic neřekli, ale Callahan předpokládal, že Stragg má u sebe hodně peněz. Starý pistolník řekl, že chce k Rio Grande, kde se mínil usadil. Možná si tam chtěl koupit ranč.

Po cestě Callahan slyšel, že mnoho drobných rančerů v pohraničí své statky prodává. Hranice byla neklidná, mexičtí zloději dobytka se stále častěji odvažovali za řeku.

Pokud tedy jeho domněnka byla správná, musel Stragg u sebe mít peníze.

A bandité se o tom nějak dozvěděli. Snad byla Angie nepozorná a někdy a někde o tom po cestě promluvila. Starý by se podle něho takové neopatrnosti, jež se za daných okolností rovnala sebevraždě, nedopustil.

A byla tady ještě Angie. Když se taková mladá a krásná žena ještě i svůdně pohybovala, bylo možné, že to některým bezcharakterním a zpustlým chlápkům zamotalo hlavu tak, že nad sebou ztráceli kontrolu. A tito čtyři na to vypadali. Koneckonců už měli na svědomí znásilnění. U Dell City, na severu této oblasti.

Ne, řekl si, Callahan, teď se jim to nepodaří. Angie je zatraceně hezké děvče. Nepřipustím, aby se jí jen dotkli.

Nehledě na to Callahan nenáviděl lidi, kteří zabíjeli druhé proto, aby je oloupili. Nebyl přítelem Rona Stragga, znal ho jen podle jména. Straggovy slavné časy již byly minulostí. Callahan nebyl moralista. Nesoudil, jestli Stragg vždycky jednal správně.

Rozhodl se, že na Angie a na starého pistolníka dá pozor. Vždyť stejně nevěděl, co má dělat. Nikdy příliš neplánoval, vždy se přizpůsobil dané situaci. A nyní mohl pomoci dvěma lidem. To bylo lepší než se bezcílně toulat Texasem.

Náhle byl vytržen ze svých myšlenek.

Kdesi venku vykřikl dívčí hlas. Callahan měl pocit, že jej poznává. Pravou rukou vzal winchestrovku, vyskočil a přiběhl ke dveřím.

„Zůstaňte tu sedět, hombres. Jestli vystrčíte nos, ustřelím vám ho!“

Uviděl klíč v zámku, vytáhl jej, bleskově vyklouzl ven, zavřel dveře, zamkl a dal si klíč do kapsy. Potom oběhl dům.

+ + + + +

Nemýlil se. Ten hlas patřil Angie Straggové. Pěstmi se bránila Shebu Darrinovi, bušila mu do hrudi. Ani ne deset kroků od něho ležel Ron Stragg. Očividně byl omráčený.

„Pusť ji!“ zvolal Callahan přes dvůr za budovou stanice.

Sheb Darrin k němu obrátil svou zkřivenou tvář.

„Zmiz, ty pse!“ vykřikl. „Nepleť se do toho! Ta malá se mi líbí! A vezmu si ji, ať chceš nebo ne.“

„Jenže já nechci, amigo!“

„Callahane!“ zaječela Angie. „Pomoz mi!“ Její tvář byla zrudlá vypětím.

Dlouhán zvedl pušku. Bylo obtížné Sheba Darrina trefit. Kdyby měl smůlu, mohl by zasáhnout dívku. Jenže Angie to vzala do svých rukou. Lépe řečeno to rozhodl samotný Sheb Darrin. Na krátký okamžik uvolnil sevření a Angie využila příležitosti.

Otočila se pod jeho rukou, zvedla pravou nohu a kolenem ho kopla mezi nohy. Sheb Darrin vykřikl. Nedalo se poznat, jestli bolestí, nebo vztekem. Možná obojím.

Pustil Angie, chytil se mezi nohama a začal skákat po jedné noze.

Callahan hodil dívce pušku, vrhl se na Sheba Darrina, chytil ho za šátek a začal jím třást.

Teprve když Sheb Darrin zvedl ruce, pustil ho. A pak si ho podal. Bandita na něho neměl. Sheb Darrin možná byl rychlý střelec, ale pěstmi to neuměl. Měl sice sílu a dával do svých ran velkou energii, ale to bylo všechno.

Inkasoval jeden úder za druhým. Callahan si dával na čas. Jeho rány byly mířené, ale pokaždé trochu pěst zadržel a nevkládal do toho všechno.

Jeden zvedák Shebu Darrinovi na několik vteřin vyrazil dech. Darrin zavrávoral a zalapal po dechu.

Angie stála opodál s winchestrovkou v ruce a přihlížela. V jejích modrých očích se jiskřilo. Vypadalo to, jako by pohledem hladila vysokého muže, jehož svalnaté, zjizvené tělo jako by bylo z oceli.

Sheb Darrin vykřikl, odletěl několik yardů a narazil do přivřených vrat stáje. Ta se otevřela, Darrin se skácel dovnitř a zůstal ležet na zádech. Byly vidět pouze špičky jeho bot.

Angie se rozesmála a rozběhla se ke Callahanovi. Poplácal ji po zadku. Celá se chvěla.

„Och, Callahane!“ povzdechla dívka. „Kdybys nepřišel, asi bych se mu neubránila.“

Cítil její ňadra.

„Co je s tvým otcem, Angie?“ zeptal se Callahan.

„Připlížil se k němu zezadu a omráčil ho,“ řekla a pohlédla na něj rozzářenýma očima. „Nemáš chuť? Ve stáji je dost…“

„Angie,“ zavrtěl hlavou. „Vevnitř jsou ještě tři ničemové. A ti jen čekají na to, aby mě mohli odkrouhnout. Jestli potom ještě uvidí tebe, vrhnou se na tebe jak vlci.“

Ron Stragg se pohnul a zasténal. Posadil se a s bručením se chytil za hlavu.

„Krucinál!“ zamumlal a rozhlédl se. Pak spatřil Callahana.

„Sakra, tos byl ty?“

„Ne, to byl tady tento chlápek!“ Callahan ukázal za sebe. „Už jsem mu dal co pro to. Zbylí tři sedí vevnitř. Jak to, že jste tady? Radil jsem vám přece, aby jste jeli oklikou.“

„Počasí,“ odpověděl Ron Stragg a vstal. „Stanice byla jediná možnost, jak se skrýt. Nemyslel jsem si, že ti darebáci budou ještě tady.“

Callahan se usmál. „Přijeli jste ze západu, co? Po mé stopě. Jinak byste museli vidět ty čtyři koně.“

Během deseti minut se zatáhlo. Ze hor se na jih k řece blížily takřka černé mraky. Z dáli se již ozývalo hřmění. A byly již vidět první blesky. Zvedl se vítr, který zvířil prach.

Stragg se otočil.

„Angie, počkáme ve stáji, až ta bouře přeletí. Potom pojedeme dál. Nemám chuť tu ztrácet čas s těmi holomky.“

„Počkat!“ Callahan zvedl pravou ruku. „I když bouřka přeletí, může ještě dlouhé hodiny pršet.“

Pistolník na něj rozezleně pohlédl. „No a? Jsme snad z cukru? Jedeme!“

Pokrčil rameny. „To je tvoje věc, Straggu. Ale měl bys myslet na Angie.“

Stragg se chraplavě rozesmál. „Trochu deště snese. Beztak se mi zdá, že by potřebovala zchladit.“

Dívka dosud neřekla jediné slovo. Nyní však jasným hlasem, který Callahanovi pronikl pod kůži, odsekla: „Já zchladit nepotřebuju, tati! Celé roky ses o mě nestaral!“

V jejím hlase bylo něco, co se Callahanovi nelíbilo. Dokázal takové věci vycítit. Angie nebyla taková, jak si zprvu myslel. Teď už to věděl a předsevzal si, že se před ní bude mít na pozoru. Domníval se, že patří k ženám, které ho po chvílích nespoutané vášně zklamaly. A takových bylo hodně.

Začal skučet vítr, zablesklo se a zahřmělo. Spadly první kapky. Byly velké jako křepelčí vejce.

Sheb Darrin se probral, vstal a odvrávoral přes dvůr ke stanici. Divoce přitom klel. Callahan se tomu jen smál.

Děvče a starý Stragg šli do stáje. Callahan byl nerozhodný. Potom na ně mávl a šel ke svému koni. Odvázal ho a odvedl do stáje.

„Jo,“ poznamenal a pohlédl na Stragga, „jdu dovnitř. Poručil jsem si jídlo. Určitě se zase někde uvidíme. Nebo tu chcete zůstat?“

„Ne, sakra! Vyjedeme hned, jak se utiší vítr!“

„All right!“ Callahan na ně ještě jednou mávl a obrátil se. „Tak zatím. Šťastnou cestu.“

Sheb Darrin stál přede dveřmi a bušil do nich pěstí. Vůbec si nevšiml, že k němu přišel Callahan. Déšť zhoustl a meluzína skučela tak, že skoro nebylo nic slyšet.

„Chtěl bys dovnitř, co?“ poznamenal Callahan.

Sheb Darrin sebou trhl. „Ty pse!“ vykřikl a sáhl po revolveru.

Callahan se s ním nemazlil a praštil jej. Bez nápřahu, přímo na bradu. Sheb Darrin se ztěžka skácel na zem.

Callahan vytáhl z kapsy klíč, odemkl a vešel do hostince. Okamžitě namířil na tři psance, kteří ještě stále seděli u stolu.

„Přineste sem vašeho kamaráda,“ řekl, „nebo se utopí.“

„Ty si nedáš pokoj,“ zavrčel Miller. „Cos Shebovi udělal?“

„Jenom jsem ho trochu uspal.“

Miller a Snipe Kennedy se zvedli a šli ven. O několik minut později dovnitř dovlekli naříkajícího Sheba Darrina.

Když ho probrali, otočil se Faron Miller ke Callahanovi: „O.K., amigo, teď máš lepší karty. Navíc nás něco čeká a já potřebuju každého muže. Ale jedno ti slibuju: jestli se ještě jednou potkáme, tak tě kulka nemine.“

„Měl bys vědět jedno: mám oči i vzadu. A teď mě nechtě na pokoji. Jinak bych mohl zapomenout na své zásady. Ech, a ještě něco si zapamatujte, hombres. Nechte to děvče a toho starého na pokoji. Ten lotr,“ řekl a ukázal na Darrina, „si chtěl s tou malou užít. Jenom se na něho podívejte. Užil si. Ale jinak, než si představoval.“

„Jen počkej!“ odsekl Miller.

Potom ti čtyři desperáti mlčeli. A mlčeli i tehdy, když déšť ustal a oni vyrazili. Callahan je pozoroval. Chtěli se dostat do blízkosti Esperanzy. To znamenalo, že neměli čas se starat o Straggovy.

Dlouhán tam chtěl zůstat až do rána a teprve potom se vydat za Angie a starým pistolníkem.

+ + + + +

Callahan ještě seděl v hostinci. Čtyři bandité už byli pryč. Jídlo bylo dobré, lepší, než doufal.

„Mohl bych prosit ještě jednu kávu?“ otázal se muže, který ho obsluhoval a o němž předpokládal, že je bossem přepřahací stanice.

„Když chcete,“ nevrle odvětil muž. „Jestli čekáte na dostavník, pane, tak to se dneska nedočkáte. Jede až zítra.“

„Mám tu koně,“ poznamenal Callahan. „Takže na dostavník nečekám. Mohl bych u vás přenocovat? Nemám chuť dnes jet dál.“

„Do Torceru to není daleko, pane. A mají tam slušný hotel.“

„Proč jsi tak nevlídný, strejdo?“ ozval se náhle čísi vysoký hlas.

Překvapený Callahan se ohlédl. Ve dveřích vedoucích kamsi dozadu se objevilo děvče. Poměrně vysoké a mělo, jak viděl, dlouhé nohy. Tmavě hnědé vlasy mu sahaly pod ramena.

„Zmiz, Lorno! Říkal jsem ti, že máš zůstat ve svém pokoji!“

„Poslouchejte,“ řekl Callahan, „chápu, že jste chtěl neteř ukrýt před těmi lumpy. Ale ti už jsou pryč. A já té dívce určitě nic neudělám.“

„Hm, no ano. Víte, Lorna je u mě teprve pár týdnů. Od té doby, co její matka zemřela. Předtím jsem viděl, co se stalo ve stáji. Vy tu světlovlásku znáte?“

„Ne přímo. Potkal jsem je v horách. Ti čtyři lumpové na ně měli políčeno.“

Boss stanice zavrtěl hlavou. „Toho starého nechápu. Proč chce jet v dešti dál?“

Callahan pokrčil rameny. „Chtěl těm čtyřem darebákům jít z cesty. Kvůli své dceři. Tak co? Můžu tu přenocovat?“

„Pro mě za mě. Lorno, nachystej pokoj vzadu. Víte, pane, od té doby, co je má žena mrtvá, a to už je několik let, jsem tu nikoho nenechal nocovat. Příliš mnoho práce, víte?“

Šel ke dveřím.

„Musím se podívat na koně, pane. Lorna vám přinese kávu. Ach ano, s jídlem a vším dohromady to dělá pět dolarů. Za to se dnes večer a zítra ráno můžete najíst,do sytosti.“ Kývl na Callahana a zmizel. Svou neteř vzal s sebou.

Callahan si zapálil doutník. Ještě ho neměl vykouřený, když dovnitř vešla dívka. Přinesla kávu, postavila tác na stůl a posadila se.

„Můj strýc spí tvrdě,“ řekla, „a ty se mi líbíš! Měl bys něco proti, kdybych tě dnes v noci navštívila?“

„Ne, vůbec ne.“ Callahan nedal najevo své překvapení. Takové nabídky nebyly běžné. Ucítil, jak se mu kolenem dotkla nohy.

„Žila jsem v San Antoniu. Do smrti své matky,“ řekla. „A…“

„…od té doby musíš spávat sama?“ skočil jí do řeči. „Je to tak? Co?“

Vůbec se nezačervenala, když odpověděla: „Je to tak. V San Antoniu byli zatraceně hezcí kluci. Ale tady? Jsi první, kdo se mi tu líbí. A když zůstaneš až do rána, tak bychom to přece mohli využít, ne?“

„Souhlasím, Lorno. Mimochodem, jmenuju se Callahan.“

„A křestní jméno?“

Zavrtěl hlavou. „Callahan, jen Callahan. Jsi hezká, Lorno. Chceš tu zůstat napořád? Takové děvče jako ty nepatří na osamělou dostavníkovou stanici.“

Tiše se zasmála. „Nechci tu zkysnout. Je mi dvacet. Příští rok mi strýc bude muset vyplatit peníze, které jsem zdědila po matce. Není to moc, ale stačí to na to, abych mohla začít znovu. Možná v San Franciscu. Hodně jsem o tom městě slyšela. Už jsi tam někdy byl?“

„Hm, ano. Ale to už je dlouho, Lorno.“ Napil se kávy. „Řekni mi ale, co když se tvůj strýc probudí a najde tě v mé posteli?“

Mávla rukou. „Neprobudí se, Callahane. Strýc Matt spí jak zabitý. Každé ráno se probudí přesně v pět. Je to, jako by mu někde v hlavě zvonil budík. Nemusíš si dělat starosti.“

Zamyšleně na ni pohlédl. Měl pocit, jako by nebyl první muž, který ji v tom pokoji navštívil. To, co říkal její strýc a ona, nemusela být pravda.

Chvíli na sebe mlčky hleděli. Lorna měla hezký obličej s hnědýma očima, jimiž připomínala laň. Silně jí vystupovaly lícní kosti, což působilo docela exoticky. Měla smyslná ústa s klenutými, lesknoucími se rty.

Její bavlněné šaty měly malý výstřih, ovšem byly přiléhavé, takže se jí v nich plasticky rýsovala ňadra.

Náhle vstala. „Ještě mám práci,“ řekla, sklonila se, vzala jeho obličej do dlaní a políbila jej. Při polibku tiše zasténala a pohladila ho.

Pak se otočila a přišla ke dveřím. Tam se zastavila, poslala mu polibek a tiše řekla: „Dnes v noci, Callahane!“

Usmál se na ni. „Budu na tebe čekat, Lorno.“

Přišla krátce před půlnocí.

Callahan ji mezitím viděl už jen jednou, když prostírala k večeři. Mnoho příležitostí spolu promluvit neměli, protože s Callahanem seděl Matt Hellman.

Oba muži spolu ještě nějakou dobu klábosili a vypili několik whisky. V jedenáct hodin se Hellman rozloučil a šel spát.

Callahan se zcela svlékl a přehodil přes sebe deku. Kerosinovou lampu nechal svítit.

Lorna přišla jen v noční košili. Jinak na sobě nic neměla. Zůstala stát u jeho postele a dívala se na něj. Její ňadra se zvedala a klesala, oči měla zastřené. „Svlečme!“ tiše ho vyzvala.

Když jí přetáhl košili přes hlavu a dotkl se její hladké kůže, zasténala a vzdechla: „Och Callahane!“ A pak ještě jednou: „Och Callahane!“

Lehla si na postel a on chvíli pozoroval její překrásné tělo.

„Pojď, Callahane!“ lákala ho. „Nenech mě čekat! Zítra budeš pryč! Proto si tě chci užít!“

Callahan splnil její přání.

Zůstali spolu tři hodiny. Pak vyskočila z postele, zůstala před ní stát a s úsměvem pohlédla na Callahana. „Díky,“ tiše řekla. „Bylo to nádherné, Callahane! Kdybych teď neodešla, už by ses mě nikdy nezbavil. Měls mnoho žen, to je vidět. A budeš mít.“ Sáhla po své košili a vyklouzla ven.

Callahan hleděl na dveře pokoje a vrtěl hlavou. „Zvláštní děvče,“ zamumlal. „Nejdřív se toho nemůže nabažit a teď? V ženských aby se čert vyznal!“

Brzy usnul.

Kolem šesté hodiny jej probudil hluk. Hellman rachotil v kuchyni. Callahan vstal, umyl se, oblékl se, sbalil si věci a šel do hostince.

Hellman ho obsloužil. Lorna se neukázala. „Ještě spí,“ řekl Hellman, když se ho Callahan na ni zeptal. Callahan pokrčil rameny.

O hodinu později, po vydatné snídani, kterou zapil horkou kávou, osedlal svého hřebce a vyrazil. Dal Hellmanovi deset dolarů. „Moc se mi u vás líbilo,“ dvojznačně zamumlal a vyšvihl se na koně. „Možná sem ještě někdy přijedu.“

„Bude mi potěšením, pane.“

Lorna už nespala. Stála za záclonou a dívala se na Callahana, jenž jel vstříc slunci. „Škoda,“ zašeptala a otočila se.

+ + + + +

Dva dny Callahan jezdil po horách. Nejprve hledal stopy, našel ovšem pouze otisky kopyt koní těch čtyř desperátů. Jeli na západ, kde za Quitman Mountains a prérii ležela u Rio Grande Esperanza.

Straggovi, jak soudil, nejeli k řece přímo. Starý pistolník byl příliš prozíravý na to, aby těm čtyřem ničemům znovu zkřížil cestu.

Déšť smazal jel stopy. Callahan doufal, že se v pořádku dostanou do cíle. Je možné, říkal si, že Angie ještě někdy potkám. Někde u řeky. Nebo v Esperanze.

To, že jezdil po horách, mělo svůj důvod. Ti čtyři bandité chtěli vyloupit banku v Esperanze. Callahan ani na vteřinu nepochyboval o tom, že se jim to podaří.

Po loupeži určitě pojedou do hor, uvažoval. Jet do Mexika by bylo příliš nebezpečné. Od té doby, co federální pohraniční kavalerie a rangeři zesílily patroly, byl ilegální přechod hranic riskantní. A guardia rural, mexičtí četníci, se také s nikým nemazlila. Ten, koho polapili, se měl na co těšit.

Callahan hledal vhodné místo, kde by mohl tábořit. Tyto hory byly vyšší a rozeklanější než Malone Mountains. To místo našel.

Byla to nízká mesa s jeskyní a Callahan měl odtud dobrý výhled do krajiny. Když se rozplynula mlha, viděl až po Rio Grande.

Pokud by ti čtyři bandité jeli k horám, viděl by je a mohl by jim připravit vhodné přivítaní. Měl zálusk na jejích kořist. V žádném případě si ji nechtěl nechat. Vrátil by ji bance. Pravda, za odpovídající odměnu. O její výši chtěl přemýšlet, až bude vědět, jak velká je kořist banditů.

Časně odpoledne třetího dne Callahan uslyšel výstřely. Padly někde za ním v horách.

Právě seděl před jeskyní. Vyskočil. Nejprve si myslel, že bandité jeli jinudy. Některým z mnoha údolí dál na severozápadě.

Potom ale zavrtěl hlavou. To by je přece musel vidět. Odtud mohl přehlédnout i rovinu mezi Esperanzou a železnicí.

Znovu třeskly výstřely. Callahan zmizel v jeskyni, kterou se dostal nahoru a kde měl koně. Vzal pušku, opustil jeskyni druhý východem a dostal se na stezku, jež nalevo vedla dál do jeskyně, zatím napravo klesala. Serpentinami, přes suť.

Ty rány podle jeho úsudku padly někde nahoře. Někdo střílel z pušky, kdosi jiný odpověděl koltem.

A potom Callahan náhle spatřil indiána. Objevil se ani ne sto kroků od něj, na druhé straně průrvy, která je dělila.

Byl to Apač z kmene Lipanů. Callahan přemýšlel, kde se tam tak náhle vzal. Tak daleko na jihu se Lipani neobjevovali. Pravděpodobně patřil k některé potulné skupině. Callahan už několikrát slyšel o malých houfech Lipanů, kteří táhli krajinou, přepadávali osamělé ranče nebo farmy, loupili a vraždili.

Indián Callahana neviděl, protože byl k němu otočen zády.

Callahan čekal s puškou v rukou. Levou rukou ji držel za závěr, ukazováček měl na spoušti.

Lipan se otočil. Zjevně chtěl výš. Když spatřil Callahana, zarazil se a pohlédl na něj.

Pro oba byla situace bezvýchodná. Indián věděl, že nemůže dopředu ani zpátky. V obou případech by se vystavoval nebezpečí, že ho Callahan odpraví. Callahan neměl jinou možnost než střílet. Průrva mezi nimi byla příliš široká a létat neuměl.

Dlouhán nepochyboval o tom, že indián patří k nějaké skupině a že někde poblíž narazili na bělochy a zaútočili na ně. Mezi sebou indiáni neválčili.

Kdyby rudocha nechal běžet, varoval by ostatní a navíc by měli o jednoho muže víc.

Na okamžik byla Callahanova pozornost rozptýlena. Objevil se další Lipan. Stál na bradle nad nimi, téměř sto stop výš.

Callahan neměl na vybranou, indiáni mu to neumožnili.

Vystřelil na Lipana naproti. Právě včas. Indián již zvedl svou starou karabinu a namířil na něj.

K výstřelu se už nedostal. Kulka z winchestrovky ho odhodila. Pustil karabinu, zavrávoral, klopýtl, a ačkoli se pokusil udržet rovnováhu, nepodařilo se mu to. Po hlavě se zřítil do propasti, jejíž hloubku Callahan odhadoval na nějakých dvě stě stop.

Po výstřelu se druhý indián otočil. Ozvěna první rány ještě zněla ve skalách, když Lipan vypálil.

Callahan se ani nemusel krýt. Kulka narazila do skály kdesi daleko. Sám mířil přesněji.

Indián zaječel, pustil pušku a skákaje po jedné noze Callahanovi zmizel.

Dlouhán se divil, co Lipani dělají v této oblasti. Že šlo o Lipany, poznal podle účesů. Nad levým uchem měli ustřižené vlasy, zatímco na pravé straně je měli dlouhé.

Museli za sebou mít dlouhou cestu - z rezervace Bosque Redondo v Novém Mexiku až sem.

A ještě něco ho udivilo. Ti dva měli pušky. Přitom byli Lipani známí jako nejlepší lučištníci mezi indiány.

Uvědomoval si, že by ho oddělali, kdyby místo starých karabin měli luky a šípy.

Jeho myšlenky přerušil divoký jekot. Na bradle se objevili další dva rudokožci. Hleděli na něj. Když zvedl winchestrovku, zmizeli.

Potom padly další výstřely. Za skalní stěnou. Podle zvuku šlo o revolver.

Callahan se rozběhl po pěšině. Nabil winchestrovku. Chtěl střílet, hned jak se Lipani objeví.

Naváděly ho výkřiky a výstřely. Dorazil ke konci stezky, na skalní plošinu, z níž dolů vedl vymleté koryto.

Dosud se žádný Lipan neukázal. Callahan tam stál a naslouchal. Výstřely a jekot Lipanů mu napověděly, kam má jít.

Sjel dolů po zadku. Koryto bylo tak vyhlazené erozí, že musel brzdit ostruhami. Jel až příliš rychle. Na konci dopadl do jakési úžlabiny. Při tom měl velké štěstí, že nevrazil do nějakého balvanu.

„To snad není pravda,“ překvapeně vyhrkl. Slyšel dva hlasy, které mu byly až příliš dobře známé.

Úžlabinou, jež byla široká akorát tak pro jednoho, se vydal za těmi hlasy. Bylo tam šero, ale postupně světla přibývalo, až se ocitl na jakémsi skalním balkoně. Dvacet stop pod ním byli oba Straggovi.

Angiiny světlé vlasy na slunci doslova zářily. Vedle ní ležel její klobouk s plochou korunou. V ruce, kterou dokázala rozdávat něhu, držela kolt.

Její otec ležel těsně vedle ní. Měli nad sebou převislou skálu, takže bylí kryti shora. Před nimi se táhl suťový svah. Ron Stragg krvácel z rány na hlavě. Nemohlo to být nebezpečné, protože bez ustání klel.

Lipani - Callahan jich napočítal osm - byli rozmístěni kolem nich. Stáli na bradle a číhali v rozpukané skalní stěně. S puškami to příliš neuměli, to Callahan poznal na první pohled. Indiáni pálili bez míření. Pravděpodobně doufali ve šťastnou trefu. Jejich kulky však jen neškodně narážely do skal.

Za oběma Straggy Callahan viděl několik šípů. Indiáni se pokoušeli je zasáhnout, ale nepovedlo se jim to, protože ani starý pistolník, ani děvče nezvedli hlavu natolik, že by na ně mohli namířit.

„Hej, Straggu!“ zvolal Callahan a tím na sebe upoutal pozornost Lipanů. „Budu vás krýt! Pojďte sem nahoru! Nebo tam chcete zůstat až do soudného dne?“

„Callahane!“ Angiin výkřik zněl radostně.

Dlouhán vypálil a dva Lipani zmizeli.

„Odkrouhnou nás, Callahane!“ zabručel Ron Stragg.

„Nemějte obavy, k tomu se nedostanou, Straggu!“ opáčil dlouhán. „Navíc jsou Lipani mizerní střelci. Musíte se jen držet poblíž stěny. Nalevo ode mě se dá vylézt. Tak pojďte, pospěšte si!“

Zatímco hovořil, nabíjel zásobník winchestrovky. Věděl, že pro Straggy to je riziko. Ale museli z té rokle pryč. Lipani byli trpěliví, čekat uměli. Udělali jen jedinou chybu, cítili se příliš jistě, protože byli v přesile. Proto nechali volnou jednu stranu, kde se nyní objevil Callahan.

Tam žádní indiáni nebyli. A Callahan věděl, proč. Lipani by museli jít přes rokli, aby se tam dostali. Nebo by se tam museli dostat velkou oklikou, což by je stálo mnoho času. Proto kontrolovali jen dvě strany a patrně předpokládali, že ti dva běloši to vzdají sami. Až nebudou mít vodu.

Callahan viděl, jak si Stragg s Angie něco šeptají. Starý pistolník očividně nechtěl. Angie energicky trhla hlavou a levou rukou ukázala na Callahana. Potom Stragg souhlasil.

„All right, Callahane, zkusíme to!“ řekl chraplavým hlasem.

Callahan přikývl. „Až začnu střílet, rozběhněte se!“

Potom začal pálit na skalní stěny a bradlo. Angie a její otec vyskočili a rozběhli se doleva. Nic se nestalo, Lipani se ničeho neodvážili. Callahan je držel v šachu.

Když vystřílel winchestrovku, tasil oba peacemakery.

Tento krátký okamžik chtěl využít jeden z rudokožců, aby vystřelil z luku. Na poslední chvíli ho Callahan zneškodnil kulkou. Naštěstí byl ten Lipan blízko. Peacemakery neměly takový dostřel jako puška, i když Callahan používal stejné náboje.

Ron a Angie Straggovi to dokázali. Dorazili k místu, o němž mluvil Callahan. Odtud, kde předtím leželi, nebylo vidět. Shora však bylo možné přehlédnout celou rokli.

Indiáni pronikavě zaječeli, když Straggové zmizeli jejich pohledům a - chráněni suťovým svahem - lezli nahoru. Dokud Callahan stál skalním balkoně, nikdo z nich se neodvážil vystrčit nos. Byli jen slyšet.

Dlouhán věděl, že nebezpečí ještě trvá. Za prvé nevěděl, kolik Apačů je, a za druhé je mohli pronásledovat. Quitman Mountains byly nepřehledné, divoké, rozeklané, bylo tam mnoho roklí a propastí.

Když za sebou uslyšel hekání a sténání, stáhl se. Opět spatřil Rona Stragga a Angie. Jejich tváře byly zpocené a zaprášené.

„Pojďte!“ Callahan se nemínil zdržovat. Chtěl odtud pryč. Jeho dosavadní úkryt mu připadal bezpečnější.

„Kam?“ hlesl starý muž.

„Nahoru.“

„Sakra, Callahane, co to má být? Ti proklatí rudoši mohou jít stejnou cestou jako my. Stačí jen, když půjdou za námi.“

„To také možná udělají. Ale než tu budou, tak jim zahradíme cestu. Pravda, bude to trochu namáhavé. Jdeme!“

Callahan se s nimi dál nebavil a zmizel v úžlabině.

Před korytem vedoucím nahoru se zastavil. „Bude to těžké,“ usmál se, „ale musíme nahoru. Straggu, ty běž jako první! Potom tvá dcera.“

Starý pistolník si rozezleně odfrkl. „Krucinál! Kdybych to věděl, tak bych zůstal dole! Rudokožci by tam přece nemohli věčně čekat věčně!“

„Nech toho, tati,“ řekla Angie. Byla rozčilená. „Jak může být někdo tak paličatý!“

Stragg si odplivl. „Že to říkáš zrovna ty!“ Potom se pustil nahoru.

„To je jako procesí v Guadelupe!“ klel, když se po dvou yardech svezl o yard a půl dolů.

„Dej mi svou pušku!“ vyzval ho Callahan. „Když budeš mít volné ruce, půjde to líp.“

„A ty?“

Teď se rozzuřil i Callahan.

„Nežvaň a nestarej se o mě!“ opáčil. „Já už to nějak zvládnu.“

Ron Stragg ho poslechl. Bez pušky to šlo lépe, i když ho to stálo mnoho sil. Angie se zarážela patami do země, aby neuklouzla. Protože měla rukavice, vždycky se chytila skály, vytáhla se, zapřela se nohama a zase natáhla ruce. Takto pomalu lezla nahoru.

Callahan to udělal jinak. V klidu počkal, až oba budou nahoře. Potom ustoupil do úžlabiny a rozběhl se. Potřeboval velkou sílu, rovnováhu a mrštnost, aby - s puškami v obou rukou - to koryto prostě a jednoduše vyběhl. Najedenkrát, bez zastavení. Jinak by to ani nebylo možné, protože by se svezl.

Lapal po dechu, když se dostal nahoru.

„Tak,“ vyhrkl, „a jsme tady! Teď na ně můžeme plivat, Straggu!“ Ukázal šikmo nahoru. „Vidíš to, Straggu? Suť, kamení! To suťové pole je tak těsně u kraje a je tak volné, že do toho stačí jen strčit a zřítí se to dolů!“

Callahan vzal svou winchestrovku a nabil zásobník. Nábojů měl u sebe dost.

Stragg uznale přikývl. „Dobrý nápad, Callahane,“ řekl a ukázal na náboje. „Hodí se do pušky i revolveru. To je výhoda, co?“

„Jak se to vezme. Stačí jen jeden druh nábojů. To je pravda. Přesto by mi byl milejší Navy kolt, protože jsem na něho zvyklý. Ztratil jsem ho a už jsem žádný nesehnal. Můžou za to ti lumpové z Union Pacific.“

Strčil jeden náboj do komory, zvedl pušku a vypálil na kameny ležící na okraji svahu. Byly tam nakupeny jako by nějakým rozmarem přírody.

Callahan vystřelil osmkrát. Podařilo se mu zasáhnout tři spodní kameny tak, že se pohnuly. Jeden spadl dolů a ostatní následovaly.

Korytem se zřítila kamenná lavina, což bylo doprovázeno ohlušujícím rachotem.

Callahan ukázal dolů.

„Potřebovali by dny na to, aby to odklidili,“ řekl. „Spadne toho ještě víc.“

Stragg se na něj usmál. „Ty jsi ale prohnaný, Callahane! Nevěřil jsem všemu, co se o tobě vyprávělo. Teď vím, že to je pravda. Není divu, že lidi z Union Pacific vždycky dokážeš setřást. A co teď?“

„To jsou řeči, Straggu. Každý si něco přimyslí. Jasně, mnohokrát jsem jim utekl. Ale stejně tak často mě dostali. Nechme toho. Dál nahoře je dobrý úkryt. Kde jsou vaši koně? A jak to že jste vůbec v Quitman Mountains?“

Odpověděla mu Angie.

„Koně máme v jedné jeskyni. Kousek od rokle, ve které nás překvapili indiáni. A proč tu jsme? Táta chtěl několik dnů počkat. Aby nás ti čtyři lumpové nemohli vyčenichat.“

„Hm, o tom se ještě můžeme pobavit. Nevěřím, že Lipani se tak rychle vzdají,“ poznamenal Callahan a promnul si nos. „Nevyznám se tu, na rozdíl od rudochů. Takže bychom se měli snažit co nejrychleji zmizet. Vaši koně, hm! Doufejme, že je indiáni nenašli.“

Stragga zavrtěl hlavou. „Určitě ne. A když, tak jedině náhodou. Quitman Mountains jsou nepřehledné a je tu tolik jeskyní, že i za denního světla se tu dá zabloudit.“

„Uvidíme! Jdeme dál!“

Callahan si zatím Angie téměř nevšímal. Když jí nyní pohlédl do tváře, v jejích modrých očích se zablesklo. „Chci tě, Callahane!“ zašeptala, když se Stragg na chvíli otočil.

Mlčky přikývl. Callahan ji chtěl také, ale ne teď a ne tady v horách.

+ + + + +

Na starém Straggovi bylo vidět, jak je rád, že dorazili do Callahanova úkrytu. Oddechl si a posadil se.

„Kriste na nebi,“ zasténal, „tak jsem si to nepředstavoval. Člověk se chce usadit a musí se předtím honit s těmi zatracenými rudokožci.“

Angie hleděl na planinu.

„Hned jsem si říkala, že bude lepší jet vlakem. Je to pohodlnější a určitě také bezpečnější.“

Stragg se zašklebil.

„Slyšíš to, Callahane? Něco takového může říct jen ženská! K čertu, to bychom museli udělat pěknou okliku. Ve Finlay, Smallu nebo Torceru bychom beztak museli zase vysednout a jet dál na koních. Mimochodem, víš, kdo byli ti čtyři ničemové, Callahane?“

Dlouhán pokrčil rameny. „Desperáti. Lupiči. Kdo jiný?“

„Jistě,“ přikývl starý muž. „Jíká se jim Vlci ze Sierry. Znám je. Jejich vůdce, Faron Miller, pochází z Esperanzy. Ta banda byla dřív větší a měla své doupě v Sierra Blance. Odtud podnikali loupežné výpravy. Až jednoho dne narazili na modrokabátníky. Miller a tři další přežili. Ostatní postříleli.“

„Aha,“ poznamenal Callahan. „Takže se pravděpodobně stáhnou do hor, až provedou tu akci v Esperanze.“

Angie se otočila. V její tváři se zračil úžas. Také Stragg vypadal udiveně.

„Co mají za lubem? Přepadení? V Esperanze? To nemyslíš vážně. Miller se musel zbláznit. Zrovna v Esperanze!“

„Proč?“ Callahan jeho slovům nerozuměl.

„To je jednoduché. Miller přece z Esperanzy pochází. Šerif Grundy byl kdysi jeho přítel. Teď už ne. A to nejen proto, že Miller stojí na druhé straně zákona, ale i proto, že kdysi měl jakési pletky s šerifovou ženou. To ovšem ještě nebyli manželé. Jak vůbec víš, že….“

„Poslouchal jsem je,“ skočil mu Callahan do řeči. „Chtějí vyloupit banku.“

Angie zasténala.

„My o vlku a vlk za dveřmi,“ zvolala. „Tam jedou!“ Natáhla pravou ruku a ukázala na prérii.

Stragg vstal a i s Callahanem přišel k ní.

„Ti teda neztrácejí čas,“ zamumlal Stragg. „Vypadá to, že máš pravdu, Callahane. Přepadli banku a teď prchají. Sakra, vidíte to? Indiáni!“

I Angie a Callahan je viděli. Z jedné z nesčetných roklí vyjelo osm indiánů. Lipani se svými zvláštními účesy byli nezaměnitelní. Jeli směrem k banditům. Náhle se rozdělili.

„Proč ti idioti nejedou dál na sever?“ ptal se Stragg. „Tam je přece Sierra Blanca.“

Callahan se jízlivě usmál. „Co bys dělal, kdybys vyloupil banku a měl kapsy plné peněz a navíc pronásledovatele v zádech? Já bych určitě jel sem. Do Quitman Mountains!“

Bylo vidět, že dlouhán přemýšlí. Ti čtyři byli bandité, ale také běloši. A proti Lipanům neměli příliš mnoho šancí.

„Myslím, že bychom jim měli pomoct,“ poznamenal, otočil se a šel si pro pušku.

„To je blbost!“ namítl Eon Stragg. „Rudoši jsou příliš daleko.“

„No a? Tam!“ Callahan ukázal dolů. Přímo pod nimi se objevili dva indiáni. Seděli na svých malých, chundelatých koních a napjatě hleděli na jih. „Když si jejich pokrevní bratři, co mají zálusk na bandity, všimnou, co se tu stalo, odvede to jejich pozornost. Ti čtyři lotři se pak musejí pokusit jet sem. Jestli je Miller z Esperanzy, tak se v Quitman Mountains vyzná.“

Hned první kulkou srazil jednoho Apače ze sedla. „Proč jsi ho nezabil?“ zeptala se Angie, když viděla, že rudocha zasáhl jen do ramene.

„Protože nejsem zabiják, baby,“ odtušil Callahan. „Zatím mi nic neudělali. Jestli se mi ale dostanou příliš blízko k tělu, nebo budou chtít oddělat jednoho z vás, nebudu brát žádné ohledy.“

Zdola se ozvaly vzteklé výkřiky. Raněný Lipan se znovu vytáhl na koně. Spolu se svým druhem hleděli nahoru. Váhali.

Teprve, když Callahan vypálil podruhé a před kopyty jejich koní vytryskl gejzír prachu, rychle zmizeli. Ostatní indiáni zastavili, když uslyšeli výstřely. Volali na sebe cosi, čemu nahoře nebylo rozumět.

„Co jsem říkal?“ smál se Callahan. „Lipani nevědí, co mají dělat. Přemýšlejí, kolik nás je. Teď záleží na těch čtyřech darebácích.“„

Faron Miller a jeho tři kumpáni byli překvapení stejně jako Lipani, vzpamatovali se však rychleji. Odbočili na východ. Indiáni za nimi zamířili o něco později.

Jejich váhání způsobilo, že teď museli ty čtyři bělochy pronásledovat a už jim nemohli zkřížit cestu. Stalo se to, co předvídal a co si přál Callahan.

Ukázalo se, že přinejmenším Faron Miller se v horách dobře vyzná. Lépe než Lipani. Proč, to bylo jasné. Indiáni byli před více než deseti lety odvedeni do rezervace Bosque Redondo. A tito muži byli v té době pravděpodobně ještě děti a možná si na svou starou vlast ani nepamatovali. Miller tam naopak vyrostl a určitě v těchto horách strávil několik let jako psanec.

Apači stříleli, když byli dostatečně blízko. Jednoho z těch čtyři dostali. Doslova v poslední chvíli, než běloši zmizeli v jedné rokli.

Byl to, jak se později ukázalo, Ben Weldon. Kulka ho trefila do zad. Weldon se skácel z koně, převalil se a zůstal ležet na břiše.

Když k němu indiáni přijeli, probodl ho jeden z nich oštěpem, vyrazil vítězný pokřik a hnal se dál.

„Proklatci!“ klel Stragg.

Slyšeli výstřely. Zněly tlumeně, takže musely pocházet z revolverů.

„Zůstaňte tady!“ Callahan běžel do jeskyně. „Připravím indiánům slavnostní přivítání.“

„Jdu s tebou!“ zvolala Angie.

Callahan na ni krátce pohlédl. Kvůli horku si rozepnula košili. A protože nenosila korzet, jasně se jí rýsovala ňadra.

„O.K., pojď. Ale zapni si košili, Angie. Neměla bys být tak odhalená.“

Začervenala se, ale poslechla ho a pak se vydala za ním.

Starý Stragg tam zůstal. „Někdo musí hlídat,“ řekl a vytáhl malou láhev s bourbonem. Takřka něžně na ni pohlédl, pohladil ji, odšpuntoval a lokl si. Potom říhl a zase ji schoval.

+ + + + +

Callahan a Angie přišli v pravou chvíli.

Faron Miller a oba další bandité ještě byli v rokli. Teprve když dorazili na její konec a dostali se do jeskynního labyrintu, kterým vedla cesta ke Callahanovu úkrytu, byli v bezpečí. Alespoň prozatím.

Lipani zaostávali. Bylo zvláštní, že nestříleli. Přitom by i pro špatné střelce by bylo jednoduché ty tři bělochy srazit kulkami ze sedel.

Pravděpodobně se domnívali, že výstřely by přilákaly pozornost dalších bělochů v horách. To, že dva z nich jsou v jejich bezprostřední blízkosti, netušili.

„Asi ty tři chtějí dostat živé,“ zamumlal Callahan k Angie, která stála tak těsně vedle něj, že cítil teplo jejího těla, „nebo je míní vyřídit potichu.“

Pohlédla mu do očí. Její ňadra se zvedala a klesala v rytmu jejího dechu.

„Zůstaň tady!“ řekl. „Jdu dolů!“ Ukázal na pěšinu. „Až budu tam vzadu a vypálím, střílej i ty. Nemusíš trefit. Lipani by si jenom měli myslet, že jsou v pasti.“

Nečekal, až něco odpoví, a běžel pryč. Na sutí pokryté půdě se pohyboval jistě jako puma.

Stezka vedla za skalisky, dost vysokými na to, aby Callahana kryla před střelami zespodu.

Jestli si ovšem myslel, že indiáni po prvním výstřelu otočí své poníky a budou z hor prchat, tak se mýlil.

Když se objevil dobrých čtyřicet stop nad nimi a vypálil jim těsně nad hlavy, okamžitě seskočili z koní.

S tím ovšem Callahan nepočítal. Ani s tím, že indiáni budou střelbu opětovat. A to udělali. Ovšem bez efektu, protože neviděli svůj terč.

Angie si opřela hlaveň svého revolveru mezi dva kameny a několikrát vystřelila do rokle. Trefila jednoho koně, jenž se s řehtáním zhroutil, několikrát se převalil a potom zůstal bezvládně ležet. Jezdce, mohutného Lipana, zavalil, a ten se pokoušel zpod něho vylézt.

Callahan to viděl a chtěl střílet, ale potom to neudělal. Indián byl bezbranný.

Zastřelil ho Faron Miller. Bandita se skryl za jeden balvan a odtud rudocha střelil do hlavy.

Pak to koupil Sheb Darrin. Uprostřed skoku, jímž se chtěl ze sedla vrhnout za balvan, za nímž ležel Miller.

Šlo to tak rychle, že Callahan ani neviděl, který z indiánů ten šíp vystřelil. Darrin zařval, rozhodil rukama, skácel se na balvan a zůstal na něm ležet. Ze zad mu trčel opeřený šíp.

Teď si už Callahan přestal brát servítky. Navíc viděl, že dvěma Lipanům se podařilo dostat z rokle. Lezli po skalních výčnělcích a pokoušeli se vyšplhat na galerii, na které byl on a Angie.

Dlouhán zvedl winchestrovku a vypálil. Jeden z indiánů sebou trhl. Několik vteřin se držel skalní stěny, pak se pustil a zřítil se dolů.

Callahan náhle uslyšel divoký výkřik Angie a pohlédl na ni. Druhému Lipanovi se podařilo vylézt na galerii. S nožem v napřažené ruce se blížil k dívce, která byla tak zděšená, že zapomněla střílet.

Dlouhán viděl, že nemá na vybranou. Musel střílet. A musel toho indiána okamžitě zabít. Jinak by mohl Angie probodnout. Od dívky už ho dělily jen dva kroky.

Callahan vypálil od boku a za běhu. Angie pustila revolver a zakryla si tvář dlaněmi, když viděla, jak se indián zhroutil.

Nepřestala křičet. Callahan ji několikrát udeřil do tváře, než se odmlčela. Potom vzal mrtvého Lipana a shodil ho do rokle.

Faron Miller zabil ještě dva rudochy. Zbytek se dal na útěk. Snipe Kennedy už nevěřil, že by se mu něco mohlo stát, když vyhlédl ze svého úkrytu a chtěl jednoho z Lipanů střelit do zad.

Jeho nepozornost ho stála život.

U ústí rokle se objevili dva indiáni, které Callahan předtím viděl ze skály a z nichž jednoho postřelil.

První z nich si všiml, jak Kennedy míří puškou, a rychle na něho vystřelil z luku. Zasáhl banditu do hrudi. Snipe Kennedy, už s prstem na spoušti, se otočil a skelným očima pohlédl na Farona Millera, který rovněž vstal.

To, co se potom stalo, Callahanovi připadalo jako ironie osudu. Kennedy zmáčkl spoušť. Byl to jen reflex, jinak to být nemohlo.

Kulka Millera trefila do pravého ramene. Miller zavrávoral, pustil zbraň a zhroutil se. Skoro v tom samém okamžiku, kdy Snipe Kennedy dodýchal.

Callahan sejmul ještě jednoho indiána, další tři měli štěstí. Byli dostatečně rychlí a dorazili k ústí rokle.

Angie Straggová ještě pořád strnule stála u skalní stěny. Vypadala jako zhypnotizovaná.

„Je po všem, děvče!“ Callahan ji chytil za ramena a lehce jí zatřásl. „Co je?“

Do jejích očí se vrátil život. Povzdechla si.

„Proboha,to je hrozné! Ten indián… och, Callahane, na to nikdy nezapomenu!“

Callahan byl jiného názoru. Takto mluvila jen proto, že byla v šoku. Mezitím si o ní udělal obrázek. Angie nebyla první taková žena, kterou poznal.

Uměla být divoká a vášnivá, ale i něžná a jemná. To bylo dáno tím, že ve skutečnosti byla chladná a vypočítavá. Hlavně když šlo o ni samotnou.

Sténání Farona Millera ho vytrhlo z myšlenek. „Pojď, děvče,“ řekl a strčil do Angie. „Běž zpátky! Já se o něho postarám.“

Angie Straggové ho objala.

„Ne, Callahane. Nenechávej mě samotnou. Mám strach. Ty oči - ještě pořád vidím ty jeho oči.“

Dlouhán se jí vytrhl.

„Neber si to tak,“ řekl. „Běž! Cestu zpátky určitě najdeš.“

Vrhla na něj rozzuřený pohled. „O.K, O.K., Callahane! Už jdu!“ Sklonila se a vzala si svůj revolver.

Callahan se s jízlivým úsměvem díval, jak s houpáním boků odchází.

„Bestie,“ zamumlal, „mě neošálíš.“

Když přišel k Faronu Millerovi, vrhl na něho bandita vzteklý a zkřivený pohled.

„Zrovna ty,“ zasténal. „Proklatě, kdybych býval věděl, že v horách jsou ti zatracení rudoši a ty, tak…“ „Drž hubu, Millere,“ skočil mu Callahan do řeči. „Jde po vás šerif? Kolik toho u sebe máte?“

Miller přivřel oči. „Sakra, jak to že to víš? A jak to že víš, kdo jsem?“

Dlouhán se chladně usmál.

„To, že jste chtěli přepadnout banku v Esperanze, vím už dlouho. Poslouchal jsem vás. Na dostavníkové stanici. A vaše jména mi prozradil Ron Stragg. Takže kolik, Millere?“

„Asi čtyřicet tisíc. Proč bych ti to neměl říct? Asi něco budeš chtít, že? O tom si můžeme promluvit, koneckonců se to už nemusí dělit na čtyři díly. Je to v sedlových brašnách. Měli bychom odtud zmizet. Brzy se tu objeví šerif Grundy.“ Miller se rozesmál. „ Starý dobrý Jack! To by si ani ve snu nepomyslel, že se ještě někdy objevím v jeho městě a vyloupím banku.“

Callahan se k němu sklonil. „Podívám se ti na tu ránu.“

Prohlížel si ho několik minut. „No, je to dost zlé, hombre. Už to tolik nekrvácí, ale ta kulka musí co nejdřív pryč. Mohli bychom to udělat nahoře. Jestli přijede šerif, schovám tě.“

Vzal Millerova koně, nahlédl do sedlových brašen a spokojeně přikývl. Ty peníze byly tam. Hodně svazků bankovek.

„Můžeš jít?“ otázal se bandity.

Miller přikývl. „To půjde.“

„O.K., tak jdeme.“

+ + + + +

Angie Straggová se tvářila uraženě, když Callahan a Miller přišli na skalní plošinu. Koně Callahan nechal u svého hřebce.

„Stíhací oddíl už je na dohled,“ řekl starý Stragg. „Dali si na čas.“

Faron Miller pohlédl na Callahana. „A teď?“

„Zůstaneš tady. Stou dívkou.“ Callahan mávl rukou. „Neměj obavy, Millere, já Grundymu nic neřeknu. Hej, Straggu, pojď se mnou! A jedno si zapamatuj: Viděli jsme ho, jak prchá!“

„All right!“ Na Straggově obličeji se objevil chápavý úsměv. „Asi s tebou mám jít proto, že se znám s Grundym, co?“

Callahan přikývl.

„To je pravda. Jenom mi prozraď, jak to že ho znáš, amigo.“

„To je dlouhá historie, Callahane. Už jsem tu jednou byl. Než jsem se sem vydal s Angie. Koupil jsem si tu totiž takový malý ranč. Přímo u Rio Grande.“

Callahan přivřel oči. „Podívejme! Klidné místo na stáří, že? To je dobré, amigo. Až bude vzduch čistý, vezmeme Millera s sebou.“

Ron Stragg nic nenamítal. „Beru tě za slovo, Callahane,“ odvětil a opět se usmál. „Takže pojďme. Něco už šerifovi navykládáme.“

Zmizeli v jeskyni. Když dorazili do rokle, nebylo po stíhacím oddílu ještě ani památky. Čekali více než půl hodiny, než se se svými muži objevil šerif Grandy.

Lidí z Esperanzy vypadali vyčerpaně. Šerif okamžitě sáhl po koltu, když se za balvanem, za nímž se předtím kryl Faron Miller, zvedli Callahan a Stragg.

„Schovejte ten kolt, šerife!“ zvolal Callahan. „Jedete pozdě!“

Jack Grundy slezl z koně a vydal se k nim. „Straggu!“ užasle vyhrkl. „Vás bych tu nečekal. Co tu děláte? A kdo je toto?“ Ukázal na Callahana.

„Já ho znám, Jacku,“ řekl jeden muž z oddílu. „To je Callahan. Jdou po něm lidé z Union Pacific.“

Grundy zvedl obočí. „Callahan?! Tak daleko na jihu? Co máte co společného se Sierra Blancou, člověče?“

„Vůbec nic, šerife, vůbec nic.“ Callahan ukázal na Stragga. „On by vám o tom mohl říct víc.“

„O.K., poslouchám, Straggu.“

Starý pistolník mu vyprávěl o svém prvním setkání s Callahanem a o tom, jak dlouhán zahnal čtyři psance. Hovořil i o setkám na dostavníkové stanici.

„No,“ dodal, „má dcera a já jsme se skryli tady v horách. Náhle se objevili rudokožci. Callahan nám přišel na pomoc jako spásný anděl. Jen, co jsme se zbavili Lipanů, přijeli ti čtyři bandité. Došlo k boji, tady v rokli. Jenom se tu rozhlédněte, šerife, a uvidíte všechno. Jeden z nich, Miller, dokázal uprchnout. To, že je stíháte, jsme nevěděli. Nezapomeňte, že ti čtyři byli běloši a že je napadli indiáni. Snad nás nechcete zatknout kvůli tomu, že jsme jim pomohli?“

„Ne.“ Grundy zavrtěl hlavou. „To je v pořádku. Sakra, že utekl zrovna Miller!“

„Proč?“ Callahan se tvářil nechápavě.

„Proč? Ti čtyři přepadli banku v našem městě uloupili přes čtyřicet tisíc dolarů. Proto jsme tady. Hergot, přijeli jsme příliš pozdě.“

Callahan svraštil čelo. „Jak to? Zabloudili jste?“

Šerif to přiznal.

„Ano, nejdřív jsme jeli špatným směrem. K hranici. Než jsme zjistili, že ti lumpové tam jeli před přepadením, aby nás zmátli. Když jsme si toho všimli a obrátili se, už měli náskok. Prohledali jste mrtvé? A jejich sedlové kapsy?“

Stragg přikývl. „Ano. Ale ne proto, že bychom hledali peníze. Vezmete si jejich koně?“ Ukázal na koně banditů, kteří stáli u ústí rokle.

„Ano.“ Grundy přikývl. „A ti mrtví?“

Callahan mávl rukou. „Máme je pohřbít? Tady v této pustině? Přineste rýč. To stačí.“

Šerif na něj vrhl rozhněvaný pohled. „V žádném případě. Vezmeme je s sebou.“

Otočil se a dal mužům pokyny.

„Takže můžeme zmizet, co?“ zeptal se Callahan.

„Pro mě za mě,“ zavrčel Jack Grundy. Byl skoro stejně vysoký jako Callahan, jen tlustější. Tam, kde měl Callahan svaly a šlachy, měl Grundy sádlo. Jeho oči byly modré, vodnaté. Působil líně, ale Callahan se nenechal oklamat prvním dojmem. Šerif byl tvrdý muž, který v pravou chvíli dokázal projevit svou houževnatost. „Nerad bych však viděl, kdybyste se objevil v Esperanze, Callahane. Neberte to osobně.“

„Cože?“ odtušil Callahan jedovatým tónem. „A jak to teda mám brát?“

Šerif se sarkasticky rozesmál. „Kdyby vás nepronásledovali lidé z Union Pacific, tak by mi to bylo jedno. Ale nemám rád přestřelky ve městě. Chápete?“

Callahan přikývl. „Beru to, šerife. A jestli vás to uklidní: Ani jsem do vašeho krásného města nechtěl jezdit.“

„Ještě moment,“ prohodil Ron Stragg. „Šerife, měl byste být opatrný. Potuluje se tu několik Lipanů. Kromě toho nevíme, kolik jich bylo. Je možné, že v horách je jich víc. Tři unikli. Možná jsou tu ještě další.“

Grundy mávl rukou.

„S těmi už se vypořádáme, Straggu. Víme, že v okolí se pohybuje zhruba patnáct rudokožců. Stává se to pořád, že se sem dostanou až z Nového Mexika. Většinu z nich chytí kavalerie.“

Po těchto slovech se otočil a přišel ke svým lidem, kteří při vázali mrtvé bandity na jejich koně. Náhle se šerif otočil a zvolal na Stragga: „Mimochodem, ranč je volný. Ti lidé už jsou pryč. Všechny papíry leží u mě v kanceláři.

Můžete se tedy ujmout svého majetku. Dobytek, přibližně tři sta kusů, se pase na pastvinách vašeho souseda. Nechal jsem ho tam přihnat, aby nepadl do rukou desperátům. Tak zatím!“ Odmlčel se a vyšvihl se do sedla.

„Ještě bych měl jednu otázku, šerife,“ poznamenal Callahan. „Co když Millera chytím? Můžu ho potom přivézt do Esperanzy? Nebo si ty peníze mám nechat? Řekl jste přece, že mě ve svém městě nechcete vidět.“

„Callahane,“ Jack Grundy se naklonil a opřel se o hrušku sedla, „já mám pochopení pro kanadské žertíky. Ale neudělejte chybu! Jestli Millera dostanete, tak ho přivezte do Esperanzy. Živého nebo mrtvého. A s penězi. Banka vypsala odměnu. Pokud byste přivezl obojí, Callahane - Millera i ty peníze - už byste se nemusel obávat lidí z Union Pacific. Pak byste totiž byl pod mou ochranou. Rozumíme si?“

„Jistě, šerife.“ Callahan se usmál. „Už mi chybí jen Miller.“

Šerif Grundy si sáhl na široký okraj svého klobouku a vyjel.

Callahan a Stragg počkali, až lidé z Esperanzy opustí rokli. Potom jeli zpátky.

„Opravdu jim chceš Millera vydat, Callahane?“ po cestě se ho zeptal starý pistolník.

„To vypadám jako takový prevít, Straggu?“ Callahan mu nemínil prozradit své skutečné úmysly. Věřil mu stejně málo jako Angie. Čtyřicet tisíc dolarů, to byla spousta peněz. A byli lidé, kteří svého nejlepšího přítele zradili za mnohem méně.

„Hned jsem si to říkal, Callahane. Myslím, že Miller nám dá podíl. Koneckonců nám může být vděčný, ne?“

„To je pravda. Otázka je, jestli se tak na to dívá i on,“ zamumlal Callahan.

+ + + + +

Když vyšli z jeskyně na plošinu, spatřili kolt, který Miller držel v levé ruce.

„Dej to pryč, člověče,“ vyhrkl Callahan. „A trochu mysli! Mohl bys oddělat jenom jednoho z nás. Druhý by tě provrtal olovem dřív, než bys to mohl zmáčknout podruhé. A kromě toho, o co ti jde?“

Miller sklonil kolt.

„To bylo jen pro jistotu, Callahane. Jednak nejsme přátelé, jednak sem s tebou mohl přijít šerif. Ech, to zatracené rameno! Pálí to jak čert.“

Callahan se zasmál. „Tys už byl v pekle, že víš, jak pálí čert? O.K., podívám se ti na tu ránu a vytáhnu tu kulku. Až se setmí a jestli to zvládneš, vyjedeme.“

„Já to zvládnu!“ Miller si lehl. „Tak pojď už!“

Angie Straggová, jež hleděla na planinu, se otočila. „Jedou zpátky,“ řekla. „Do Esperanzy. Myslíš, že šerif na to skočil, Callahane? Možná bude se svými lidmi někde číhat.“ „To bych neřekl, Angie.“ Callahan zavrtěl hlavou. „Asi počítá s tím, že Miller už je daleko, nebo že ho odkrouhli Lipani. Kromě toho si jsem jistý, že lidé z jeho oddílu chtějí domů. Vyhlídka na boj s rudokožci se jim určitě nezamlouvá. A teď se podívám na to tvé zranění!“

Byla to náročná operace. Oheň rozdělat nemohli, takže Callahan dezinfikoval svůj nůž whisky. Měl v brašnách u sedla dvě placaté láhve, takže whisky bylo dost. Miller musel vypít půl láhve a potom se zakousl do pažby svého koltu. Když se pak přesto vzepjal, poslal ho Callahan direktem do brady do říše snů.

Angie Straggová byla celá zelená, když viděla, jak Callahan Millerovi vytáhl kulku z ramene. Stála za banditou a držela mu hlavu. Ruce měl přivázané k tělu. Starý Stragg mu seděl na nohou.

Callahan zvedl kulku. „Ten chlápek měl neuvěřitelné štěstí,“ řekl. „Kdyby to narazilo do kosti, Miller už by nikdy nemohl pohnout rukou. Angie?“ Callahan pohlédl na dívku. „Máš něco, čím bych ho mohl ovázat?“

Několikrát polkla a odvětila: „Spodní sukni. Ale je u koní.“

„Správně, vaši koně!“ Callahan se poškrábal na bradě. „Pro ty ještě musíme jít. No, aspoň se podívám, jestli máme dost obvazů.“

Vstal a šel do jeskyně ke svému koni. O několik minut později se vrátil. „To bude stačit,“ řekl. „A našel jsem i nějakou mast.“

Dívka mlčela a obdivně přihlížela, jak Callahan šikovně ošetřoval ránu.

„Tak. Teď ho necháme na pokoji. Angie, zůstaneš tady u něj. Přivedu s tvým otcem koně. Myslím, že Miller bude za několik hodin mít dost sil na to, aby mohl jet.“

Stragg a Callahan si vzali své pušky a vydali se na cestu. Opatrnost, s níž se pohybovali horami, však byla zbytečná. Nikdo na ně nečíhal. Ani Lipani, ani nikdo jiný.

Potřebovali více než hodinu na to, aby dorazili k místu, kde Angie a Stragg byli přepadeni Apači a poblíž kterého stáli oba koně. Zvířata vesele řehtala, když je odvázali.

„Potřebují žrádlo a vodu,“ řekl Callahan.

„Krmení mám.“ Stragg ukázal na vak ležící na zemi. „Ale vodu ne.“

„Ještě mi nějaká zbyla. Dvě plné láhve. To bude stačit,“ odvětil dlouhán.

Na plošinu dorazili, právě když se začalo stmívat. Callahan se nejprve postaral o koně, dal jim nažrat a napít. Několik loků dostal Miller, jenž se mezitím probral. Stěžoval si na žízeň.

Callahan je pobízel. Zatím bylo šero a oni potřebovali trochu světla, aby se mohli bezpečně dostat z hor. „K řece budeme potřebovat tři hodiny,“ poznamenal. „Kvůli Millerovi nemůžeme jet rychleji.“

„A proč bychom nemohli počkat do zítřka?“ chtěla vědět Angie.

„Za prvé musíme něco jíst. Oheň tu rozdělat nemůžeme, vodu už také žádnou nemáme. Za druhé jet přes den by bylo nebezpečné. Šerifa může napadnout pročesávat hory. Pojedeme ! Za tři hodiny bude po všem a ty si budeš moct na vašem ranči lehnout do postele. Doufám, že tam budete mít něco k snědku.“

Ron Stragg pokrčil rameny. „To nevím. Koupil jsem jenom ranč, o zásobách nebyla řeč.“

Callahan zavrtěl hlavou. „Jak to že ti vlastně ten ranč prodali, Straggu? Kolem řeky jsou přece dobré pastviny.“ Starý pistolník to potvrdil. „Máš pravdu, Callahane. Náhodou jsem slyšel o tom, že Johnsonovi chtějí prodat ranč. Měli dceru, která ranč měla převzít se svým mužem. Ani jeden z nich do toho ale neměl chuť a odjeli na východ. Vím jen, že v New Yorku přišli o život. Když se o tom Johnsonovi dozvěděli, měli Ameriky plné zuby. Paní chtěla zpátky do Anglie. Takže ranč prodali. A protože jsem měl dost peněz, koupil jsem ho. Teď mi je pětapadesát, Callahane. To je pro muže čas, aby se usadil. Nemyslíš?“

„Záleží na tom, Straggu!“ Callahan se tiše rozesmál. „Nevím, jestli to udělám i já. Ještě ani nejsem tak starý. Ale zábavné to je. Pistolník Ron Stragg jako chovatel dobytka na Rio Grande! Doufám, že tě nechají na pokoji.“

Starý pistolník chtěl vědět, co tím myslel.

„Vždycky se najdou muži, kteří budou chtít zjistit, jestli jsi tak rychlý jako dřív, Straggu,“ odpověděl Callahan. „A ty to víš.“ Stragg jen rozezleně zavrčel.

+ + + + +

Na ranč dorazili krátce před půlnocí. Naštěstí vyšel měsíc a zalil krajinu mezi horami a řekou svým stříbrným svitem.

Stragg se tam vyznal kupodivu dobře, jak Callahan zjistil. Vedl je východně od Esperanzy, jejíž světla svítila v dáli. Narazili na stezku, která od města vedla k řece a potom přímo kolem jeho ranče.

V měsíčním svitu Callahan poznal, že budovy ranče jsou udržované. Nebyl to velký ranč, ale nebyl zchátralý nebo zanedbaný.

Když potom vešli do domu a rozsvítili kerosinovou lampu, ukázalo se, že všechno je čisté a uklizené a že Johnsonovi si vzali jen to nejnutnější.

Byl tam nábytek, prádlo, nářadí a kuchyňské náčiní. Dokonce tam v malé komůrce byly potraviny: konzervy, sádlo, káva, suchary, cukr a čaj, pytel mouky a několik lahví whisky, tequily a pulque.

Faron Miller, kterého přivázali k jeho koni, Callahanovi doslova spadl do náruče. Položili ho na postel do jedné ze čtyř ložnic. Stragg jim pověděl, že Johnsonovi měli pouze dva kovboje.

„Noclehárna tu není, hoši spali v domě,“ podotkl.

„A kde jsou?“ zeptal se Callahan.

„Na jiném ranči. Johnson jim sehnal práci, když se rozhodl ranč prodat. Angie, udělej něco k jídlu. Klidně bych teď vypil vědro kávy.“

Našli ještě několik luceren a rozsvítili je. Dívka si vybrala nejodlehlejší ložnici. Callahan si všiml, že se snaží, aby spala co nejdále od svého otce.

Ty čtyři malé místnosti ležely všechny na jedné straně domu a byly chodbou oddělené od ostatních pokojů a kuchyně. Angie spala úplně na kraji, vedle ní Callahan, potom Miller a na druhém kraji starý Stragg.

„Hezky narafičené,“ tiše poznamenal Callahan k Angie, když se s ní ocitl sám v kuchyni. Stragg seděl v obývacím pokoji u stolu a hasil žízeň whisky.

Angie se přitulila ke Callahanovi a zašeptala: „Jak to myslíš, Callahane? Nejdřív mě polib! Bože, jak já po tobě šílím!“

Vyhověl jí. Byl to dlouhý polibek, který ukončil, když se dívce mírně vytrhl.

„Spím vedle tebe, baby,“ řekl. „Tvůj otec je daleko od tvého pokoje. Když tě v noci navštívím, nic neuslyší. Mám pravdu?“

Přivinula se k němu. „Ano, Callahane. Och Bože, to bude nádherné! V opravdové posteli! A nikdo nás nebude rušit!“

Tím si nebyl tak úplně jistý. „Jak to víš? Možná se probudí a potom by mohl…“

Skočila mu do řeči. „Ne, neprobudí se. Táta je podivín. Když má střechu nad hlavou, špatně se mu usíná. Venku je to jiné. Nepomáhá ani whisky. Proto mu lékař dal kapky na spaní. Ten si bere vždycky, když spí v domě.“

Callahan užasl. „Cože? I dnes? Děvče, vždyť pije. A na to si chce vzít prášek?“

Přikývla. „Uvidíš sám, Callahane! Ale teď mě nech samotnou, jinak nedostaneš nic na zub. Přijdeš potom ke mně?“

Angie byla jak kočka. Zatím se lísala, vyžadovala lásku, ale on si byl jistý, že není daleko den, kdy vytáhne drápy. Viděl jiskry v jejích očích, když se mluvilo o Millerově kořisti. Callahan věděl, co to znamená. Zatím ještě nenažral čas, Callahan si však byl jist, že jednoho dne bude chtít jednat.

Angie mu řekla pravda. Její otec zapil whisky uspávači kapky z malé hnědé lahvičky.

Když spatřil Callahanův udivený pohled, vysvětlil mu to stejně jako Angie. „Není to nebezpečné,“ řekl nakonec, „ale když to o několik kapek přeženeš, budeš chrnět celý den a celou noc. A teď si jdu lehnout! Poslední dny mi stačily!“

Zatímco Angie zmizela v kuchyni, aby se umyla, šel se Callahan podívat na Farona Millera.

Bandita tam ležel s otevřenýma očima. Otočil hlavu a vrhl na Callahana nedůvěřivý pohled.

„Jak to jde?“ otázal se Callahan.

„Jak asi? V hlavě mi hučí jak v úle. A rameno bolí. Pálí to a píchá. Kde jsou peníze, Callahane?“

Dlouhán kývl na stoličku v rohu. „Tam! Neměj strach, nikdo si nevzal ani cent, Millere. Nemáš hlad?“

Desperát zavrtěl hlavou. „Ale dal bych si whisky, člověče! Pořádný doušek!“

„Dostaneš ji, Millere!“ Callahanovi se na rtech objevil ironický úsměv. „Jestli nemůžeš spát, můžeš si posloužit Straggovými uspávacími kapkami. Ale určitě máš strach, že bychom potom zdrhli s tvými penězi.“

Miller opět zavrtěl hlavou. „Ti dva by to neudělali, ale do tebe bych to řekl, hombre! Jedna whisky stačí! Přines mi ji a pak mě nech o samotě!“

„O.K.“ Callahan ho nechal samotného. O několik minut později mu přinesl hrnek bourbonu a šel dál.

Angie již ležela ve své posteli. Měla pootevřené dveře. „Už jdeš, Callahane?“ tiše zvolala.

„Hned, baby, hned!“ odvětil. Chtěl se předtím umýt a oholit. Obojí po dlouhém pobytu v horách potřeboval jako sůl.

Když vešel do jejího pokoje, ležela na posteli nahá a svůdně se protahovala.

Toužebně k němu natáhla ruce.

„Pojď, Callahane,“ lákala ho. „Kdybys věděl, jak strašně po tobě toužím, nenechal bys mě čekat, miláčku!“

+ + + + +

Ron Stragg je probudil, sotva co vyšlo slunce. „Ven!“ vykřikl a zalomcoval dveřmi. „Ven, vy kůže líné! Hej, Callahane, můžeš mě doprovodit, jestli chceš. Do Esperanzy!“

Callahan vyšel ze svého pokoje.

„Asi zapomínáš, že mě šerif ve svém městě nechce vidět,“ poznamenal.

„Nesmysl! Jsi host na mém ranči, takže tě s sebou musím vzít. Kromě toho musím koupit různé věci a ty mi při tom můžeš pomoct. Co by šerif mohl mít proti tomu?“

Callahan pokrčil rameny. „O.K., asi máš pravdu. Kdy vyjedeme?“

„Po snídani! Možná se nám podaří půjčit si vůz. Později se pojedeme podívat na můj dobytek. Pojedeš přece se mnou?“

Callahan neměl nic v plánu, takže souhlasil. Proč by nemohl zůstat několik dnů na ranči a jít starému Straggovi na ruku? Kromě tam byly ještě další dvě lákadla, která nechtěl opustit: blonďatá Angie a čtyřicet tisíc dolarů.

Můžu na ranči zůstat, dokud se neobjeví muži z Union Pacific, říkal si. Přinejmenším do doby, než se Miller uzdraví a bude moct do sedla.

Do té doby mě něco napadne. Každopádně nechtěl banditovi nechat ty peníze. A kdyby Angie napadla nějaká hloupost, rychle by jí ji vyhnal z hlavy.

Callahan měl určité tušení. Miller v tom kraji nemohl v žádném případě zůstat. Angie toužila po životě ve městě. Ne v Esperanze, ale v San Antoniu, El Pasu nebo dokonce Austinu. Možná ji to táhlo i na východ. A jak ji znal, byla by schopná přemluvit Millera, aby s ní šel do New Yorku. Nebo na západní pobřeží do San Franciska. Kromě těchto měst existovala i jiná města, jež měla magicky přitažlivou sílu pro ženy typu Angie Straggové. Například New Orleans.

Se čtyřiceti tisíci dolarů v kapse se člověk mohl cítit jako malý král.

Objevila se Angie. Vypadala ospale a zývala.

„Tati,“ řekla, „nezapomněls, cos mi slíbil?“

Starý Stragg se usmál. „Já vím. Nemáš nic na sebe. Ale šaty ti já můžu koupit těžko. Doufám, že v tom zapadákově něco mají. Podívám se tam. Zítra je taky den. Potom pojedeme do Esperanzy oba a koupíme ti něco hezkého. A teď nám udělej snídani. Callahan a já pak pojedeme do města.“

Angie sice chvíli odmlouvala, ale potom se pustila do práce.

+ + + + +

Šerif Grundy se tvářil rozezleně, když za Ronem Straggem do jeho kanceláře vešel Callahan.

„Sakra, tak vy jste přece přijel,“ zavrčel.

„Pomalu, šerife,“ řekl Ron Stragg, než mohl dlouhán něco odvětit. „Callahan je tu proto, aby mi pomohl. Musím nakoupit nějaké věci. Proti tomu snad nemůžete nic mít.“

„No dobře,“ přisvědčil šerif. „Ale žádné problémy, Callahane. Jděte těm chlápkům, co jsou teď ve městě, z cesty. Jsou to drsní hoši z ranče Dvojité U. A jako naschvál se tu musíte objevit vy, Callahane. Ještě jednou: Jděte jim z cesty!“

„A proč? Copak koušou?“ jízlivě se otázal Callahan.

„Nekoušou. Jenom se pořád snaží najít někoho, s kým by mohli měřit své síly a střelecké schopnosti. A vy, Callahane, jste pro ně hozenou rukavicí! Jestli ti chlápci uvidí, jak nosíte kolt, budou podráždění jak chřestýš, kterému někdo šlápl na ocas.“

Callahan mávl rukou.

„O.K., šerife! Budu se držet zpátky. Ale všechno má své meze. A abychom si rozuměli správně: Není žádný zákon, který by vám dovoloval zakázat mi vstoupit do města. Jsem zatraceně mírumilovný člověk. Rozumíme si, šerife?“

Muž s hvězdou pomalu rudl. Když chtěl něco říct, předešel ho Stragg.

„Smiřte se s tím, šerife. Callahan má pravdu. Nezapomeňte, že jsme do Esperanzy přivezli peníze. Nijak by mi nevadilo, kdybych nakupoval v Torceru. I když je to dál.“

Jack Grundy povolil. Stragg měl pravdu. Těch několik řemeslníků a obchodníků by mu spílalo, kdyby Stragg splnil svou výhružku. Byli tam vděčni za každého zákazníka, za každou roli drátu nebo za každý balíček tabáku, který prodali.

Šerif si povzdechl. „AU right, Straggu. Tak jsem to zase nemyslel.“ Vytáhl šuplík z psacího stolu provrtaného červotoči a vytáhl několik papírů. „Tady,“ řekl, „ať je formálním náležitostem učiněno zadost.“

Ačkoli šerif už dál o Callahanovi a kovbojích nemluvil, předsevzal si, že bude ostražitý. Při poslední přestřelce mezi kovboji byla zraněna žena, kterou zasáhla zbloudilá kulka.

Šerif nezjistil, kdo byl ten střelec. Na to se do té přestřelky zapojilo příliš mnoho mužů. Navíc mu rančer Walther dal zřetelně najevo, že by to považoval za nepřátelské gesto, kdyby někoho z jeho lidí zatknul. To by znamenalo, že muži z Dvojitého U by již nejezdili do Esperanzy a utráceli by své peníze v Torceru. Z jejich ranče tam bylo stejně daleko jako do Esperanzy, protože se nacházel přesně v půli cesty.

Šerifovy domněnky se ukázaly být správné. Ten den neměl být klidný.

Stragg a Callahan po tom, co nakoupili, zamířili do jediného saloonu ve městě. Tento podnik všechny muže neuvěřitelně přitahoval. Ne protože byl jediný, ale proto, že patřil ženě.

A jaké ženě!

Naomi Baxterová měla zrzavé vlasy a v žilách jí kolovala i indiánská krev. Vypadala exoticky a co se týče krásy a půvabu, překonávala Angie Straggovou. Callahan viděl jen málo takto krásných žen.

Callahan si pomyslel, že musí mít nejen indiánské, ale i irské předky. Kvůli tmavě zrzavým vlasům - což byl také výsledek jejího smíšeného původu - a kvůli výšce. Byla jen o málo menší než Callahan.

Naomi Baxterová na sobě měla přiléhavé sametové šaty. Byly rafinovaně prosté a vypadaly jako druhá kůže. Odhalovaly křivky jejího těla a jejich výstřih byl co do velkorysosti těžko k překonání.

Když se pohybovala - a pohybovala se velmi lascivně - byly jasně vidět její půvabné tvary. Callahan si živě dokázal představit, že tato žena je ostatním příslušnicím něžného pohlaví v Esperanze trnem v oku.

Tiše luskl jazykem.

Do Esperanzy ho přivedla náhoda. Tak jako Naomi Baxterovou. Přemýšlel nad tím, co to bylo za náhodu. Odpověď ovšem neznal.

Pohlédl na čtyři muže, kteří stáli u barového pultu a popíjeli.

Esperanza neměla vyložený noční život jako El Paso nebo Laredo. Ti občané, kteří byli ženatí a měli malicherné ženy, do Naomina domu hříchu nechodili. Ti pili whisky doma vždycky doma narychlo, nebo když jim to doma ženy nedovolily, do sebe narychlo vždycky hodili drink v obchodě.

Muži, kteří po večerech seděli v saloonu a laškovali s Naomi a jejími dvěma děvčaty, byli buďto svobodní, nebo nebyli z města, nebo šlo o Mexičany. Aby zvýšila zájem, měla Naomi Baxterová daleko nižší ceny než jinde.

Kovbojové využili každé příležitosti, aby se v jejím saloonu mohli napít. I v takovou časnou denní dobu. Naomi věděla, jak působí na muže a že tam chodí kvůli ní. Proto je obsluhovala sama.

Ti čtyři kovbojové se neotočili, když Stragg a Callahan vešli dovnitř. Teprve když si všimli Naomina žhavého a soustředěného pohledu, otočili se k pultu zády.

Ačkoli to byli pouze kovbojové, vyznali se v lidech natolik,aby poznali, že Callahan je eso. Jeden z těch čtyř se zády a lokty opřel o pult a levou podrážkou se zapřel o mosaznou tyč, která vedla kolem baru.

„Koho to tu máme?“ rozesmál se. „Kdes ho sebral, dědku?“

Stragg mu vrátil stejnou mincí. „V pekle, synu! Je to pravnuk ďábla! Spokojen?“

„Hoho, tak on má ještě i smysl pro humor,“ provokoval kovboj. „No, to bude zábavné, chlapci! Řekni mi, čáro,“ dodal a ukázal pravou rukou na Callahanův kolt, „umíš s tím i zacházet? Nebo se poděláš, když to vystřelí?“

Naomi mu poklepala prstem na hlavu.

„Na tvém místě bych byla zticha. Drž se zpátky, Keně. Vypadá, jako by • rozuměl žertu, ale jen po určitou mez.“

„Kecy, kecy!“ Chlápek otočil hlavu a pohlédl na ni. „Líbí se ti, co? S námi nespíš, ale s ním bys ráda, co?“

Callahan nechtěl kazit hru. Když mu nějaká žena dala najevo zájem, vzal si, co se mu nabízelo. Nelíbilo se mu však, když někdo nějakou ženu bezdůvodně urazil. A to, co ten muž právě řekl, byla urážka.

„Měl by ses dámě omluvit, amigo,“ sykl.

Stragg udělal několik kroků stranou, protože vycítil, k čemu se schyluje.

Natolik už Callahana znal, aby věděl, že bude reagovat tak, jak jeho vyzývatel očividně čekal. A mladík nemínil ustoupit.

Teď už se kovboj nesmál. Byl rozčilený. Odstoupil od barového pultu a rozkročil se.

„Co to má znamenat, chlape? Já že se mám omlouvat? Proč? Protože to chceš ty? Kdo jsi, co?“

„Jmenuju se Callahan. Měl by ses omluvit, protože jsi urazil dámu, ne protože to chci já. Čekám.“

V saloonu náhle bylo naprosté ticho. Naomi Baxterová ucouvla. Znala tuto hru, věděla, že by nemělo smysl do ní zasahovat.

Ten kovboj byl nepoučitelný, divoký mladík, který se považoval za drsného muže. Vyvolal spor, a teď už nemohl ustoupit. Možná ani nechtěl.

Také ostatní tři kovbojové zmizeli. Stáli mezi prázdnými židlemi a stoly.

Callahan čekal. Věděl, že ten druhý tasí. A věděl také, že je rychlejší než on.

„Proč netasíš?“ vykřikl kovboj. „Já se nemíním omlouvat. Tak dělej!“

Dlouhán zavrtěl hlavou. „Ne, chlapče, nechci na tebe střílet. Neměl bys šanci.“

Kovbojova tvář se zkřivila ještě víc. „No dobrá, jak chceš,“ zabručel, přikrčil se a sáhl po koltu.

Callahan počkal, až ho vytáhne. Teprve potom položil dlaň na pažbu peacemakeru. Kovboj se již nedostal k tomu, aby zmáčkl spoušť.

Jeho zbraň odletěla. Callahan ji trefil do bubínku. Kulka kovboji poranila dlaň.

Mladík vykřikl vztekem a bolestí, pohlédl na svou krvácející ruku a pak na Callahana, který zase rychle schoval kolt do pouzdra.

Všechno se to udalo tak rychle, že to nikdo v saloonu ani pořádně neviděl. Jedno ale všem bylo jasné: Callahan toho mladíka mohl zabít. A každý jiný by to také udělal.

„Odveďte kamaráda k lékaři,“ prohodil Callahan ke kovbojům. „Měl štěstí, že nejsem krvelačný zabiják. Zmizte!“

Jen co se odmlčel, do saloonu vtrhl šerif Grundy. Výstřel ho vyděsil a nyní byl překvapený, že nevidí žádného mrtvého.

„Sakra, Callahane, to jste střílel vy?“ zvolal a pohlédl na mladíka a jeho krvácející ruku. „Vždyť jsem vám…“

Vložila se do toho Naomi.

„Klid, šerife. Raději dejte co pro to Kenovi. Chtěl si zase hrát na drsňáka. Callahan ho mohl zastřelit a byla by to sebeobrana. Místo toho mu jen vyrazil revolver kulkou z ruky. A tasil, až když to udělal Ken.“

Tím Grundymu vzala vítr z plachet. Rozhořčeně pohlédl na kovboje, povytáhl si revolverový opasek a zvolal na ně: „Zmizte, hoši! A ty, Keně, si zapamatuj jedno: Hodně dlouho tě v Esperanze nechci vidět! Minule jsem tě varoval! Teď už toho mám dost!“

Pak se obrátil na Callahana.

„Neříkal jsem vám, že budou problémy? Když někdo vypadá jako vy, přitahuje je. O.K., pochopil jsem. Ken začal. Nemůžu vás sice přinutit, abyste opustil město, ale byl bych rád, kdybyste to brzo udělal.“

Callahan se usmál. „Beztak jsme se tu jen chtěli napít, šerife. A to také uděláme.“

Jack Grundy mu neodpověděl. Nakvašeně se otočil a počkal, až kovbojové zmizí. Potom se vydal za nimi.

Ron Stragg se pochechtával.

„Sakra, Callahane,“ řekl, „divím se, že ještě žiješ. To jsi vždycky tak velkorysý? Ke mně by si to ten spratek dovolit nemohl.“

„Já vím, Straggu, ty bys ho zastřelil.“ Callahan zavrtěl hlavou. „Proč bych to ale dělal? V podstatě je neškodný. Jasně, chtěl mě oddělat. Jenže nevěděl, že bych mu nikdy nedal šanci. Teď ví, že není ani nejdrsnějším mužem Západu. Srazil jsem mu hřebínek. Haló, madam! Mohl bych dostat studené pivo?“

Naomi se mezitím postavila na své místo za barem. „Jak je libo, pane Callahane,“ řekla. Opět si ho změřila pohledem. V jejích očích se zračil zájem. Zvedla se jí ňadra, jak se nadechla. „Myslela jsem si, že Keňa zastřelíte. Každý jiný by to udělal.“

„To je možné, madam,“ odvětil Callahan. „Jenže já nejsem jako druzí. Zabíjení není zábavné, jak si mnozí myslí. Ale jsou situace, ve kterých člověk nemá na vybranou.“

„Jmenuju se Naomi, pane Callahane. A nejsem ani madam, ani lady. Můžete mi říkat křestním jménem. A jaké je to vaše?“

„To nezná ani on sám,“ poznamenal Stragg.

Callahan to potvrdil. „To je pravda, Naomi. Jsem Callahan. Prostě Callahan. Mimochodem máte velmi hezké jméno. Hodí se k vám.“

Mezitím načepovala dvě plné sklenice a posunula mu je. „Díky, Callahane,“ řekla. „To jste řekl hezky. Budete do Esperanzy jezdit častěji?“

Pokrčil rameny. „Těžko říct. Jednak nevím, jak dlouho tu ještě zůstanu, a jednak mě šerif ve svém městě nevidí rád.“

Naomi Baxterová se naklonila nad pult a nabídla Callahanovi pohled na svůj výstřih.

„Jack Grundy moc mluví,“ prohodila. Přitom se přiblížila ke Callahanovi, takže mohl cítit její lehce po mátě vonící dech. A poněkud sladký parfém.

Jeho pohled se upřel na úžlabinku mezi jejími ňadry. Měla bronzovou, měkkou a hladkou pleť.

„Už jste se dost vynadíval, Callahane?“ zeptala se tak tiše, že tomu Stragg nemohl rozumět. „Záleží jenom na vás, jestli toho uvidíte ještě víc. Nebo dokonce všechno.“

Přikývl. „Vyhovím vám, Naomi. Ve správný čas.“ Vzal si sklenici, naráz ji vypil a postavil na bar: „Ještě jedno prosím.“

Naomi Baxterová se pousmála. „Slovo ,prosím’ tu člověk slyší jen zřídka, Callahane.“ Opět mu načepovala. „Souhlasím.“

Dělal, že nerozumí. „S čím?“

Zase se předklonila a on znovu ucítil vůni parfému, která se linula z jejího výstřihu.

„Ve správný čas, Callahane. A doufám, že vám nejdou špatně hodinky, nebo že nemáte starý kalendář.“

„Nemějte obavy, Naomi.“

Stragg mu poklepal na rameno. „Dopij, Callahane, je čas. Jinak se dnes už nedostaneme k mému dobytku.“

Naomi Baxterová ještě Callahanovi věnovala dlouhý, mnohoslibný pohled, když se loučil. Připadalo mu to, jako by mezi nimi přeskočila jiskra. Něco takového mu nebylo neznámé. Zažil to často.

+ + + + +

Teprve večer, když se Stragg a Callahan vraceli ze sousedního ranče, se Angie dozvěděla o existenci Naomi Baxterové. Ron Stragg vyprávěl o majitelce saloonu a o extempore s horkokrevným kovbojem.

Nic neřekla, ale její pohled svědčil o mnohém. Užírala se, Callahan to viděl. Nebylo divu, protože Ron Stragg schválně přeháněl. Ten starý lišák nebyl slepý a všiml si, co je mezi Callahanem a Angie.

Ta dívka sice nebyla jeho dcera, ale cítil se za ni zodpovědný. A Callahan pro ni nebyl ten pravý muž.

To byla jedna věc. Další věc bylo to, že Stragg se zajímal o Millerovu kořist stejně tak jako Angie a Callahan. Jenom měl jiné motivy než ti dva.

Angie chtěla všechno pro sebe. Faron Miller také. Callahan měl v úmyslu kořist vrátit bance za přiměřenou odměnu a Stragg chtěl pouze podíl, který si podle svého mínění poctivě zasloužil.

Angie již dávno věděla, že vztah s Callahanem by nevydržel dlouho. Nebyl to muž, který by se vázal k nějaké ženě na delší dobu. Sám jí to včera v noci řekl.

Byl to fantastický milenec, ale to byli podle jejího mínění i jiní. Musela to vědět, vždyť Callahan nebyl první muž, s kterým se vyspala.

Chtěla ho zvát do své postele tak často, jak by chtěl. Teď si však myslela, že ho zajímá majitelka saloonu v Esperanze. To všechno změnilo.

„Mělas to vidět, Angie,“ řekl její otec, „jak na ni hleděl. Hergot, a jak ona na něho! Byl to zázrak, že se nečervenali. Sakra, to je ženská! Je v ní oheň a šarm! Kruci, kdybych byl tak mladý jak ty, Callahane, tak bych…“

„Tak dost, starochu!“ skočil mu Callahan do řeči. „Moc žvaníš. Jasně, díval jsem se na ni. Proč ne? Mám snad zavřít oči, když vidím hezkou ženu? Naomi Baxterová už patřila mnoha mužům, Straggu. Navíc mám pocit, jako by se o ni snažil šerif.“

Stragg se rozesmál. „Jack Grundy? Ten nikdy. Je ženatý. Zeptej se Millera. Zná dobře šerifovu ženu. Z dřívějška. Kdyby měl Grundy něco s Naomi Baxterovou, vyškrábaly by mu ženské ve městě oči. Vždyť zastupuje zákon, Callahane! A podle mě v Esperanze vládnou ženy. Slyšel jsem, že by majitelku saloonu nejradši poslaly k čertu. Ale to nejde.“

Angie brzy odešla do svého pokoje. Když ji Callahan chtěl navštívit, měla zamčené dveře. Na jeho tiché klepání nereagovala.

Pokrčil rameny a šel spát. Ještě nikdy se ženě nepodbízel. Když Angie nechce, prosím, říkal si.

Ráno na něho vrhala jedovaté pohledy. On se tvářil lhostejně, což ji ještě víc rozezlilo.

„Cos umě chtěl, Callahane?“ otázala se. „Mohls přece jet do Esperanzy. K té Naomi.“

Tiše se zasmál. „Možná to i udělám, Angie.“

„Tak prosím, já tě tu držet nebudu.“

„Jestli to udělám, bude to tvá vina,“ odtušil.

Zašklebila se. Dokud se Faron Miller neuzdravil, může své touhy uspokojovat s Callahanem. Za předpokladu, že se nespustí s majitelkou saloonu.

„Má vina?“ divila se.

Přikývl. „Samozřejmě. Kdo se v noci zamkl? Nediv se, že pojedu do Esperanzy, když mě k sobě nepustíš, baby!“

Angie se na něj vrhla a políbila ho s vášnivostí, která v něm vyvolala bouři pocitů. Každopádně si to dívka aspoň myslela.

Callahan se jí pustil. „O.K., baby, dnes večer přijdu. Teď raději udělej snídani, tvůj otec brzy přijde.“

„Pojedeš s ním?“

„Samozřejmě. Slib je slib. Chce přihnat dobytek na vaše pastviny. Pomůžu mu.“

+ + + + +

Následující dny plynuly klidně, pokojně a harmonicky. Mezi Angie a Callahanem panovalo něco jako příměří. Spali spolu skoro každou noc.

Callahan však už věděl, jaké plány to blonďaté děvče kuje. Angie ho neošálila. Třetího dne, když Faronu Millerovi již začalo být lépe, se mnohem víc věnovala banditovi než jemu.

Čtvrtého dne spolu seděli několik hodin na verandě na slunci a bavili se. Callahan je ani nemusel poslouchat, aby věděl, o čem si vykládají.

Do Esperanzy už nejel. Ani Angie se tam nevydala. „Nové věci si můžu koupit vždycky, tati,“ řekla Straggovi, když jí připomněl její přání. „Ještě se mi nechce.“

Callahan věděl, proč se jí nechce. Angie mu nedůvěřovala, pravděpodobně si myslela, že se chce zmocnit peněz.

To už mohl udělat dávno. Nikdo by mu v tom nezabránil.

Důvod, proč to Callahan ještě neudělal, bylo to, že chtěl, aby Faron Miller mohl zmizet. Tu šanci mu dát chtěl. To, že Miller svou kořist nevydá bez odporu, bylo jasné. Proto se měl uzdravit, aby se mohl bránit. Callahan mu chtěl poskytnout i tuto šanci. Nikam nespěchal. Po útrapách uplynulých týdnů se na ranči zotavoval. Mohl sbírat síly na další putování.

Pátého dne Miller začal cvičit s revolverem. Uzdravil se neuvěřitelně rychle. Callahan stál u okna a pozoroval, jak Miller střílí na staré plechovky a prázdné láhve. Desperát byl s levou i pravou rukou stejně dobrý. Upřednostňoval ovšem levačku, i když i s pravou rukou dovedl střílet velmi přesně. Angie tomu také přihlížela.

Stragg, jenž vešel do místnosti, řekl: „Co chce dělat, Callahane? Se všemi penězi se pryč stejně nedostane! Nebo co myslíš?“

„To samé co ty,“ dvojznačně odvětil Callahan. „Budou problémy. V rokli sice tvrdil, že se se mnou rozdělí, ale já mu to nevěřím.“

„Já také ne. Nesmíme ho spustit z očí! Mám pocit, jako by chtěl potají zmizet.“

Stejný pocit měl i Callahan. Předpokládal, že s ním chce utéct i Angie. Domníval se však, že to ještě několik dnů bude trvat. Miller chtěl podle jeho názoru počkat, až bude v pořádku.

Hned následujícího dne měl ovšem Callahan zjistit, že se ve svém odhadu mýlil.

Večer toho dne šel Faron Miller brzy spát. „Ta rána mě bolí,“ řekl. „Pálí a píchá, jako by byla čerstvá a ne už skoro zahojená!“

Angie mu nalila sklenici whisky, kterou také vypil. Když o něco později přišla ke stolu, u něhož seděli a bavili se Stragg a Callahan, postavila na stůl dvě sklenice. „I já jdu spát,“ podotkla. „Jestli se chcete napít…“

„To bys nám. musela přinést i láhev, Angie,“ zasmál se starý pistolník. „Dáš si whisky, Callahane?“

„Jistě.“

Láhev, kterou děvče přineslo na stůl, nebyla ta samá, ze které pil Miller. Callahan ani Stragg si však toho nevšimli.

Každý z nich vypil dvě sklenice a šli do postele. Stragg si vzal do pokoje ještě bourbon, do kterého si nakapal několik kapek svého uspávacího prostředku. Že mu trochu ubylo, si nevšiml.

Callahan se svlékl, aby potom naslouchal u dveří Straggova pokoje. Spokojeně se usmál, když uslyšel chrápání.

Noc lásky byla krátká. Velmi krátká. Angie sice jako vždy ležela ve své posteli nahá a dávala na odiv svou krásu, ale Callahan ji ani nestačil políbit. Padl vedle ní, několikrát povzdechl a usnul.

Angie se zasmála, vstala a oblékla se. Potom si sbalila své věci, připnula si opasek s revolverem a opustila pokoj s chrápajícím Callahanem.

Faron Miller už na ni čekal. „V pořádku?“ zeptal se jí.

Přikývla. „Ano. Tak rychle se neprobudí, Farone! Jeďme!“

„Jsi si jistá, že se neprobudí?“ ujistil se bandita ještě jednou.

„To teda ano.“ Angie se jízlivě rozesmála. „Slavný Callahan se svalil do postele jak žok otrub. Ten se asi probere dřív. Můj otec si určitě ještě vzal pár kapek. Nevěděl, že už jich předtím několik vypil ve whisky.“

„Tak jdeme!“

Ani Ron Stragg, ani Callahan neslyšeli, jak Angie a Miller sedlali koně a opouštěli ranč.

Dívka jim už odpoledne sbalila věci a trochu potravin na cestu.

„Kam pojedeme?“ otázala se Angie, když urazili tři míle.

„Nejdřív znovu do Quitman Mountains. Vyznám se tam. Jestli máš pravdu a ti dva se neprobudí tak brzo, budeme mít slušný náskok. Kromě toho se Callahana nebojím. Jenom ze sebe dělá velkého pistolníka, to je všechno.“

„A Apači?“

Oba jeli vedle sebe, pomalu, jako by si jen tak vyjeli. Miller se na dívku zasmál.

„Snad si nemyslíš, že rudoši jsou ještě v horách? Ti už dávno zmizeli. Najdeme si hezké místečko, zlato, a tam si na chvíli odpočineme. Už jsme tam jednou čekali. My se přece domluvíme, kotě…“

„Přestaň!“ vykřikla. „Přestaň! To máte vy chlapi v hlavě pořád jen to jedno? Dobrá, dobrá, můžeš mě mít. Pro mě za mě třeba každou noc! Ale nejdřív odtud musíme pryč. Nepodceňuj ho!“

„Neboj se. Myslíš, že nás bude pronásledovat?“

„Jo!“ vykřikla. „To bude. Chce ty prachy.“

„Dobrá! Jen ať přijde. Já už se s ním vypořádám!“

Faron Miller se rozesmál, vytáhl kolt a zvedl jej. „S tímto, Angie! Ještě jsem neviděl člověka, který by byl nezranitelný vůči kulkám! Já toho zatraceného psa vyřídím!“

Angie Straggová se nechala přesvědčit. Koneckonců byli ve výhodě. Jestli je Callahan chtěl pronásledovat, musel je nejdřív hledat. A to už budou někde v norách a číhat na něj jako kočka na myš. Ani na jednu vteřinu nepřišlo na mysl, co Faron a jeho tři kumpáni mínili provést s ní a s jejím otcem, když je přepadli v horách. A že to byl Callahan, kdo jim to překazil. Pro ni byly důležité jen peníze.

Farona Millera brala jako nutné zlo. V podstatě jí bylo jedno, komu vydává své tělo.

Muž je muž a musí mít hodně peněz. Callahan byl sice v posteli dobrý, ale nic neměl. Na rozdíl od Farona Millera, který vezl u sedla čtyřicet tisíc dolarů. Že tyto peníze pocházely z bankovní loupeže, Angie ani v nejmenším nezajímalo.

+ + + + +

Callahan otevřel oči, sáhl vedle a chtěl pohladit nahou Angie. Nic tam však nebylo. Hučelo mu vhlavě. Před očima měl mlhu. Nebo se mu to aspoň zdálo.

Jen pomalu se mu vracely vzpomínky. Mlha před jeho očima se začala rozplývat. Hodně pomalu. Posadil se, nahlas zasténal, když ucítil bodavou bolest v hlavě a v krku, a náhle se mu chtělo zvracet.

„Sakra - krucinál!“ zaklel, trhl sebou, dal nohy na zem a vstal.

Málem znovu spadl na postel. Točila se mu hlava, žaludek mu vypovídal poslušnost.

Callahan zavrtěl hlavou, jako by se tak mohl probrat z malátnosti. S napřaženýma rukama vrávoral ke dveřím. Otevřel je, dopotácel se do obývacího pokoje a vyšel na dvůr.

V rouše Adamově přišel ke studni. Studená voda ho probrala. Dlouho na sebe lil vodu, až zase jasně viděl a myslel.

„Sakra!“ zaklel. „Tak mě přece jen převezla, ta mrcha!“

Přiběhl ke stáji a uviděl, že chybějí dva koně: Millerův tmavohnědý plavák a ryzák, který patřil Angie. Zaklel a běžel zpátky do domu. Pokusil se probudit Stragga, ale ten se neprobral. Pořád chrápal, jako by pilou řezal.

Callahan prohledal pokoje Angie a Farona Millera. Jeho tušení bylo správné. Ti dva si nevyjeli na ranní vyjížďku, vzali roha i se čtyřiceti tisíci dolary.

„To teda ne,“ zamumlal Callahan. „Já vás dostanu, na to se spolehněte!“

Dával si na čas, nijak nespěchal. To samozřejmě neznamenalo, že by se loudal. Oblékl se, připravil si rychlou snídani, pojedl a šel se podruhé podívat na Stragga. Ten však pořád spal jak dudek.

„Dělej si, co chceš,“ zavrčel Callahan.

Potom se sbalil, překontroloval si zbraně, osedlal svého hřebce a vyjel.

Bylo mu naprosto jasné, kam má jet: do hor. Krátce před polednem našel stopy obou koní. Callahan předtím neponechal nic náhodě a tak věděl, že ryzák má zdeformovanou podkovu a zanechává za sebou nezaměnitelné stopy.

Tak jak předpokládal, jeli do Quitman Mountains. Callahan se domníval, že Miller ho chce ošálit.

Zřejmě si myslel, že Callahan je bude stopovat. V horách však na kamenité půdě žádné stopy nezůstávaly. Proto by Callahan nic nenašel.

Callahan však nebyl greenhorn, vždycky se snažil vžít do myšlení svého protivníka. A Faron Miller byl jeho protivníkem.

Půda v horách byla kamenitá, bylo možné tudy jezdit křížem krážem a nezanechat za sebou jedinou stopu. Callahan si vzpomněl na to, že Millerova banda si kdysi říkala Vlci ze Sierry. Co mohlo být pravděpodobnější, než že Miller s Angie odjedou do pohoří Sierra Blanca?

Tam bandita bezpochyby znal mnoho úkrytů. Dozajista se tam vyznal mnohem lépe než v Quitman Mountains.

Callahan proto zamířil k údolí mezi Malone Mountains a Quitman Mountains, projel jím a u Lasky dorazil k železnici. Jel dál a zmizel mezi výběžky Sierry. Pochopitelně to byla hra vabank. Faron Miller se mohl rozhodnout i jinak. Callahanův odhad však byl správný. Miller zůstal den a noc v Quitman Mountains a vyrazil ráno hned po východu slunce.

Desperát mířil do El Pasa. Chtěl s Angie jet na sever od železnice přes kopce a východně od Hudspeth překročit hranici oblasti El Paso.

Že na ně Callahan už čeká v Sierra Blance, netušil.

+ + + + +

Angie byla velmi spokojená. „Callahan pukne zlostí, až zjistí, že jsme pryč,“ řekla. „Jsi si jistý, že nás nenajde, Farone?“

Utábořili se v jeskyni v Quitman Mountains. Měli tam i koně. Miller je odsedlal. Leželi na dekách, hlavy měli opřené o brašny s penězi. Když Miller začal dívku svlékat, nejdřív se vzpírala, ale potom Miller řekl: „Jedeš se mnou, kotě. Chceš žít z mých peněz. O.K., tomu rozumím. Ale jestli teď neuděláš, co chci, miláčku, tak tě pošlu k čertu. Pojedu dál sám a ty z kořisti neuvidíš ani cent. Spávalas s Callahanem, a ten neměl ani vindru. Tak co?“

Podvolila se. Teď leželi vedle sebe a mluvili o budoucnosti. Angie Straggová měla své představy. Nevadilo jí, že s ní Miller chtěl do San Franciska. Hlavně že to bylo velké město, ve kterém se něco dělo.

Netušila ovšem, že Miller se s ní nemíní dělit. I on měl své představy. Buďto ji chtěl někde opustit, nebo by s ní udělal krátký proces, pokud by neviděl jinou možnost. Krátký proces - to znamenalo kulku. Faron Miller se s nikým nemazlil.

Ano, Angie byla milá. Nebo to aspoň předstírala. Proč by se k ní ale měl nějak vázat? Až se pro mě stane přítěží, uvažoval, tak se jí zbavím. Tak či onak.

+ + + + +

Callahan si v pohoří Sierra Blanca našel místo, odkud měl výhled do daleka. Na rozdíl od Quitman Mountains byly tyto hory zalesněné. Ne moc, ale občas tam člověk rostly shluky pinií, zakrslých borovic a cypřišů.

Úzký pruh lesa na hřebeni se Callahanovi zdál být obzvlášť vhodný. Byl tam hustý podrost, ve kterém mohl zmizet, a bylo odtud vidět hodně daleko. Až do Lásky a k železnici.

Teď už musel být jen trpělivý. A to byl. Stopu těch dvou ztratil na kamenité půdě před Quitman Mountains a ani se nepokoušel ji znovu najít.

Nejbližším velkým městem bylo El Paso. Předpokládal, že Miller a Angie zamíří právě tam. Callahan nevěřil, že by Miller jel na východ,. To spíš do Kalifornie. San Francisco bylo magnetem pro mnoho lidí. Zvlášť pro ty, kdo měli nějaký ten vroubek a prchali před zákonem. Frisco bylo velkoměsto, kde člověk mohl zmizet a žít anonymně.

Callahan by na Millerově místě jel na západ. Teprve v Arizoně se desperát mohl cítit relativně bezpečně.

Callahanův úsudek byl správný. Druhého dne - brzy odpoledne - spatřil dva body, které se pohybovaly od železnice směrem k horám.

„Aha,“ zamumlal. „To musejí být oni. Miller je všemi mastmi mazaný. Nejdřív se schoval v Quitman Mountains a počkal, až bude vzduch čistý. Teď bych jenom rád věděl, co udělá starý Stragg. Ten se bude divit, až se probudí a uvidí, co se stalo.“

Vytáhl dalekohled a pohlédl jím na ty dva jezdce. Ještě byli příliš daleko, moc se toho nedalo rozeznat. Teprve po čtvrthodině získal jistotu, že to jsou Faron Miller a Angie.

Předpokládal, že jedou k úžlabině, kterou přijel i on.

Callahan si lehl na břicho a sundal si klobouk. Jeho tmavé vlasy v podrostu nebyly vidět.

Zatím nechtěl zasáhnout. Nejdřív se chtěl dívat, co ti dva dělají. Z hřebene je mohl pozorovat dlouho. V případě potřeby si mohl najít ještě vhodnější místo a překvapit je.

Angie a bandita nic netušíce projeli kolem něho. Bavili se spolu tak nahlas, jako by byli na světě úplně sami.

Tak přece, pomyslel si Callahan, když slyšel, jak hovoří o Kalifornii a San Francisku. Ale tam se určitě nedostanete, pomyslel si. A jestli ano, budete se divit, jak rychle se tam dají peníze utratit. Čtyřicet tisíc se ve Frisku dalo prohrát za noc.

Oba mu zmizeli z dohledu. Callahan tam však zůstal, protože věděl, že se brzy zase objeví. Úžlabina opisovala oblouk. Callahanovi stačilo otočit se a čekat.

Uplynula půlhodina.

Pak se Angie a bandita zase objevili. Připadalo mu to, jako by byli blíž než předtím. A skutečně to tak bylo, protože křivolaká úžlabina se na jednom místě blížila až na sto yardů k lesu, v němž ležel.

Díval se na ně dalekohledem. „Aha,“ poznamenal, „sesedli! Dobré místo.“

Angie a Miller dorazili k jedné dolině. Úzké údolí se v tom místě rozšiřovalo a svažovalo se. Nalevo tekl potok, který se dál vzadu řítil v kaskádách dolů.

Callahan nad nimi jen vrtěl hlavou. Podle jeho názoru to bylo místo pro krátký odpočinek, ne pro táboření. Miller přece musel počítat s tím, že je pronásledován. A tam by se neměl kam ukrýt.

Potom však Callahan uviděl, že Miller nemíní v dolině zůstat. Odvedl koně doprava, zabočil za skalní výběžek a zmizel.

Krátce na to se znovu objevil. Sám. Vypadalo to, že někde tam je skrytá jeskyně nebo rozsedlina ve skále, která je dost velká na to, aby do ní mohl schovat koně.

Miller vzal sedlo a mávl na Angie, ať jde za ním. Šel směrem, odkud se ozývalo hučení peřejí.

Miller ukázal na vodu. Callahan byl zvědavý, co teď přijde. Angie přikývla a přebrodila potok. Na druhém břehu zůstala stát před mesquitovým houštím.

Bandita jí znovu něco řekl. Angie ukázala pravou rukou na křoví. Miller přikývl a vlezl do něj. Za ním - jak Callahan viděl - zelo ústí jeskyně. Nebylo moc velké, takže se museli sehnout. Po chvíli se Miller znovu objevil a přinesl druhé sedlo. A když pak opět zmizel za mesquitou, nic neukazovalo na to, že tam ještě před chvílí byli lidé a koně.

Callahan několik minut přemýšlel. Skutečnost, že Miller koně odvedl na jiné místo, svědčila o tom, že jeskyně byla buďto příliš malá, nebo že šlo jen o jakýsi přírodní tunel, kterým se s koňmi nedalo projít.

Dlouhán usuzoval na to první. Předpokládal, že Miller tam dřív pobýval s celou svou bandou. V takovém případě se dala dobře bránit, pokud ten úkryt nikdo neznal. Nedalo se vyloučit, že z jeskyně vede ještě jeden východ. Callahan se rozhodl, že už nebude déle čekat. Nemohl vědět, jak dlouho tam ti dva zůstanou. I kdyby to mělo být jen do zítřka - Callahan tak dlouho čekat nechtěl.

+ + + + +

Přišel soumrak. Obloha na západě zrudla a zežloutla a objevily se na ní bílé pruhy. Callahan hleděl na západ. Za dvě hodiny se setmí.

Vzal hřebce za uzdu a opustil hřeben. Po dvou stech yardech se vyšvihl na koně a rozjel se do kopce. Podle jeho názoru musela existovat nějaká možnost, jak Millera a děvče překvapit.

Pokud se Miller rozhodl ukrýt ve svém starém doupěti - a o tom dlouhán nepochyboval - měla ta jeskyně i druhý vchod. Callahan ještě neviděl bandu, která by si neponechávala otevřená zadní vrátka.

O půl hodiny později se dostal na plošinu, z níž vedl úzký přírodní most na jednu terasu. Její svah byl vysoký přibližně třicet stop a končil na další sutí pokryté plošině.

Callahan si musel promnout oči, aby tomu uvěřil. Za touto druhou plošinou z trhliny ve skále stoupal kouř. Stoupal nahoru a ztrácel se kdesi mezi skalisky.

Tam musel být druhý východ z jeskyně. Callahan nedůvěřivě pohlédl na úzký skalní most. Pro koně nebyl dost široký. Člověk po něm ale přejít mohl, pokud ovšem netrpěl závratěmi.

Začal hledat vhodné místo pro svého hřebce. Netrvalo příliš dlouho a našel dostatečně velkou puklinu ve skále. Byla čtyřicet yardů vysoká a široká dost na to, aby se do ní vešli tři koně.

Zavedl tam svého koně a poplácal ho po krku. „Bude to jen na chvíli, amigo! Zůstaň hezky tady!“

Hřebec tiše zařehtal, zafrkal a drcnul mu hlavou do ramene - na znamení, že rozumí.

Callahan odvázal pytel a nasypal mu na zem ovsa. Pak ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku, posunul do komory náboj a vydal se na cestu.

Napravo a nalevo od skalního mostu zela hlubina. Callahan se odvážil do ní pohlédnout, ale moc toho neviděl.Pravděpodobně musela být hodně hluboká, možná dosahovala až na úroveň úpatí hor.

Když dorazil na plošinu, byl zpocený. Rukávem si utřel obličej. Za skalním výběžkem se plošina zužovala.

Callahan opatrně vyhlédl zpoza výčnělku, ale hned se zase stáhl, když spatřil trhlinu ve skále. Vypadalo to, jako by tam čert vytrhl kus skály. S trochou fantazie se ta škvíra dala přirovnat ke Míčové dírce. Opravdu ji připomínala.

Callahan se protáhl kolem výběžku a několik vteřin čekal, než šel opatrně dál. Občas vzhlédl. Ještě pořád bylo vidět kouř.

Callahan dorazil k trhlině a nahlédl dovnitř. Vidět nic nebylo, byla tam tma jak v pytli. Slyšel však hlasy. Jeden ženský a jeden mužský. Byly to hlasy Farona Millera a Angie Straggové.

Chodba působila jako zvukovod. Callahan vlezl dovnitř. S puškou v pravé ruce a ukazováčkem na spoušti, aby mohl okamžitě střílet, kdyby to bylo nutné.

Jeho oči si postupně navykaly na tmu. Čím dále se dostával, tím toho viděl víc. A hlasy byly silnější a zřetelnější.

V poslední chvíli si všiml ohbí a zastavil se. Se zatajeným dechem naslouchal.

Slyšel, jak se Angie směje. „Bude to skvělé, Farone,“ řekla, „my dva a tolik peněz! Není to fantastický pocit, mít kapsy nadité penězi?“

Miller odpověděl. Callahan poznal, že jí. „Jasně, Angie, to je něco! Musíme jen dávat pozor, aby se nám nerozkutálely.“

„Och, na co to jenom myslíš, Farone! Ještě jsme v Texasu. Na něco takového můžeš myslet, až budeme v Kalifornii. Jak dlouho ještě budeš jíst?“

Callahan se posunul dál a přitiskl se ke skále, protože před sebou na stěně spatřil zář ohně. Odněkud tam muselo pronikat denní světlo. Callahan viděl pruh slunečního svitu.

„Co je s tebou, baby?“ zabručel Miller. „Proč bych se nemohl najíst dosyta? Zapomnělas už, že jsem několik dnů pořádně nejedl?“

„No dobrá,“ odvětila dívka. „Jenom jsem si myslela, že - och Bože - Callahan! Farone, on nás našel!“

Callahan se z chodby do jeskyně připlížil neslyšně jako puma a teď stál za Millerem. Angie vyděšeně třeštila oči.

Faron Miller pustil chleba a slaninu na zem, otočil se a chtěl sáhnout po koltu. Ten však nebyl tam, kde být měl. Jeho revolverový opasek ležel za Angie. Kolt by mu beztak nepomohl, protože se díval do ústí hlavně Callahanovy winchestrovky. Zvedl hlavu a pohlédl do Callahanových tvrdých očí.

„Jak - jaks nás našel?“ zeptal se užaslý bandita.

„Našel? Já jsem vás tu čekal, Millere.

„Čekal? Jak jsi věděl, že přijedeme sem? To přece není možné.“

Callahan se jízlivě zasmál. „Ale ano, je, amigo. Jenom jsem přemýšlel, co bych asi udělal na tvém místě. Pokud bych pocházel z tohoto kraje a byl kdysi bossem Vlků ze Sierry. No, v takovém případě bych se schoval ve své staré skrýši. A přesně tos ty udělal. Převezl jsem tě. Jel jsem rovnou sem.“

„Kruci!“ Miller si odplivl. „Angie měla pravdu! Měla ti podříznout krk, a ne tě jenom uspat.“

„Pozdě. Ale tys to taky neudělal. Proč?“

Miller se chtěl zvednout. ‘

„Zůstaň sedět, amigo!“ zavrčel Callahan. „Nemám tu pušku jenom na okrasu. Dostaneš svou šanci. Neměj obavy.“

„Sakra, co to má být? Přece chceš peníze, ne? Prosím, vezmi si je!“

Callahan udělal krok stranou. „Můžeš vstát! Řekl jsem, že dostaneš svou šanci. A aby nedošlo k nějakému nedorozumění: Ty peníze vrátím bance. Samozřejmě za tučnou odměnu.“

„Co?“ vykřikla Angie. „Zbláznil ses? Banka jich má dost!“

„Má pravdu, Callahane.“ Miller si povytáhl kalhoty. „Proč jsi šerifovi neřekl, že…“

„Jedno si zapamatuj, Millere: Nejsem taková krysa, abych někoho zradil,“ skočil mu Callahan do řeči. „Byl jsi zraněný. Vždycky jsem byl pro férovost, amigo. Chtěl jsem, aby ses uzdravil. Teprve potom jsem si s tebou chtěl promluvit o těch penězích. Sice by z toho nic nebylo, ale chtěl jsem to aspoň zkusit. Jenže jste mi to překazili.“

Bandita se levou rukou plácl do stehna a rozesmál se. „To snad není možné! Člověče, ty musíš mít v hlavě slámu. Jak může být někdo tak tupý?“

„Tak dost, amigo! Angie, vstaň! A ke zdi! Ne, tam!“

Chtěla jít doleva, kde ležely zbraně. „Jsi blbec, Callahane,“ sykla a poslechla ho.

„To je možné, děvenko,“ usmál se. „Zůstaň stát tam a nehýbej se. Jestli uděláš nějakou hloupost, budeš toho litovat.“

„Nech ji na pokoji!“ vykřikl Miller. „Co s tím má co společného? Copak vzala ty peníze?“

„Ne. Jestli se tu má někdo držet zpátky, pak je to ona. Millere, jdeme ven. Zvedni svůj opasek a dej mi ho. Ale nepokoušej se vytáhnout kolt.“

Faron Miller skřípal zuby.

„Ty zatracený hajzle,“ vyhrkl. „Asi si myslíš, že jsi kdovíjak silný, co? S winchestrovkou v ruce bych to dokázal taky!“

„Nežvaň, Millere.“ Callahan prudce mávl puškou. „Pospěš si, nebo se seznámíš s pažbou mé pušky.“

Dlouhán byl vzteklý. Věděl, o co Millerovi jde. Chtěl získat čas, odpoutat jeho pozornost a ve vhodnou chvíli použít nějaký špinavý trik.

Desperát viděl, že Callahan nerozumí žertům. „O.K., O.K.! Takže si to chceš rozdat na kolty. Jak chceš.“

Sklonil se, vzal revolverový opasek a podal jej Callahanovi. Ten si ho vzal a hlavní pušky ukázal do chodby. „Běž, dělej! Angie, běž za ním! Varuju vás naposledy: žádné hlouposti!“

Dorazili na plošinu. Callahan nechal svou pušku v jeskyni. Teď by mu jenom překážela. Angie se musela postavit k ústí pukliny. Miller stál nalevo od ní, zhruba deset kroků daleko.

Callahan mu hodil opasek. „Připni si ho, Millere. A ať tě ani nenapadne sáhnout po koltu dřív, než řeknu!“

Pomalu se otočil a šel opačným směrem. Nebyl ještě ani tři yardy daleko, když Angie vykřikla: „Dělej, Farone, na co ještě čekáš?! Střel toho parchanta do zad!“

Callahan svým vytříbeným sluchem zachytil zvuk, který vznikl, když Miller neuvěřitelnou rychlostí tasil revolver.

Dlouhán se vrhl k zemi a vytáhl z pouzdra pravý peacemaker. Viděl, jak se Millerovi zablesklo u tváře, a proletěla nad ním kulka. Ve stejném okamžiku vypálil.

Bandita se nadzvedl, vypadalo to, jako by kousek vyrostl. Kulka ho trefila do levé poloviny hrudi. Na košili se mu začala rozšiřovat krvavá skvrna. Chtěl ještě jednou vystřelit, stále držel kolt v ruce. Měl rozšířené oči, bělma mu nepřirozeně svítila.

„Ty hajzle! Ty zatracená kryso!“ zasípal Miller. Potom mu revolver vyklouzl z prstů. Otočil se a udělal dva toporné kroky. Přímo k okraji plošiny. Tam ztratil rovnováhu a zřítil se do propasti.

Angie Straggová stála u skalní stěny a před ústy si držela dlaň. Teprve když se z propasti po chvíli ozvalo žuchnuti, dala ruku pryč a začala křičet. Třásla se po celém těle a dupala.

Když k ní Callahan chtěl přistoupit, plivla mu před nohy a zvolala: „Nedotýkej se mě, Callahane! Jestli to uděláš, vyškrábu ti oči! Neměl proti tobě žádnou šanci!“

Callahan zůstal stát těsně před ní.

„Že neměl šanci? To tys mu ji vzala! Neměl jsem na vybranou, musel jsem ho zabít. Přinutil mě k tomu, protože mě na tvůj příkaz chtěl střelit do zad. Kdyby se konal férový souboj, ještě by žil.“

Hleděla na něj, jako by spadl z Marsu. „ Co? To říkáš ty? Zrovna ty? Vždyť jsi rychlejší, než on kdy byl. Toto byl důkaz.“

Dlouhán zavrtěl hlavou. „Mýlíš se, děvče. Nezabil bych ho. Vůbec by se nedostal ke střele. Trefil bych ho do pravé ruky. A to tak, že by ho na střílení jednou provždy přešla chuť. Asi mě považuješ za krvelačného zabijáka. Jenže to já nejsem, Angie. Ale neznám slitování, když se někdo uchyluje ke špinavým trikům, nebo není fér. Možná je to takto dobře. Beztak bys ho opustila, až by neměl peníze. Mnoho radosti by si s tebou neužil. Běž dovnitř! Zítra vyrazíme. Zpátky na ranč.“

„Ano, na ranč. Tam ti otec napálí kulku do hlavy. Povím mu, žes se mnou utekl a že Miller nás pronásledoval.“

Callahan zavrtěl hlavou. Nechápal ji. Něco s ní nebylo v pořádku. Ale to se ho, koneckonců, netýkalo.

„Řekni mi, co chceš. Dělej, hned teď.“

Otočila se, chvíli tam stála a potom se zeptala: „A co s Millerem? To ho necháš tam dole mrchožroutům?“

„Ale?“ Callahan nevycházel z úžasu. „Že by i dravec v sobě měl trochu lidskosti? Jak si to představuješ? To se mám dolů spustit na laně? Určitě bys…“

„Nesmysl!“ skočila mu do řeči. „Miller mi vyprávěl, že se tam dá sejít. Dřív tam často ukrývali koně.“

„No dobrá. Pak ho zítra vytáhneme. Teď už je příliš tma. Vlastně máš pravdu. Jack Grandy bude rád, když mu Millera složím k nohám.“

Kopl banditův kolt do propasti a postrčil Angie k puklině. Kráčela pomalu a se skloněnou hlavou. Callahan se však jejími kajícnými gesty nenechal oklamat. Nevěřil jí ani nos mezi očima.

V jeskyni ukázal na její sedlo. „Posaď se tam, Angie! A nalij mi trochu kávy.“ Vzal několik suchých větví a přiložil.

Nespouštěl Angie z očí. Pošilhávala po svém revolverovém opasku, který ležel u stěny. Vedle něj stála Millerova puška. Callahan tam šel, vytáhl z obou zbraní i z opasku náboje a strčil je do sedlových kapes s penězi.

„Tak to bude lepší,“ řekl.

Podala mu kávu. Callahan se posadil a vzal si ten hrnek.

„Bylo to od tebe hloupé, Angie. Miller by tě jednoho dne nechal být. Možná by ses ani do Kalifornie nedostala. Cesta tam je daleká. A lemovaná hroby.“

Děvče hledělo do ohně. Ve tváři jí cukalo. „Tím chceš říct, že by mě možná i zabil?“

„Ano, Angie.“ Callahan postavil hrnek vedle sebe. Z kapsy vytáhl váček s tabákem a začal si válet cigaretu. „To je jisté. Nebyl to člověk, který by se chtěl dělit. Kromě toho zapomínáš, že vás se svými kumpány přepadl. Co myslíš, že by se stalo, kdyby se jim to podařilo Znásilnili by tě. Jeden po druhém.“

Mlčela. Možná má pravdu, pomyslela si, ale ty peníze! Čtyřicet tisíc dolarů! To mu nenechám!

Callahan si opřel pušku o stehno. Když udělal neopatrný pohyb, spadla mu na zem. Angie po ní neuvěřitelně rychle hmátla, zvedla ji, chytila ji za hlaveň a udeřila Callahana do hlavy. Když puška spadla, sklonil se pro ni.

Callahan zasténal, pustil tabák, papírky a cigaretu na zem a zvedl obě ruce.

Angie bleskově otočila winchestrovku a chtěla pákovým nabíjením posunout náboj ze zásobníku do komory. Nešlo to, což znamenalo, že v komoře už jeden náboj je. Vypálila.

Kulka Callahanovi provrtala levé nadloktí, aniž zasáhla kost. Palčivá bolest Callahana probrala a rozzuřila. Jako přes mlhu viděl děvče a winchestrovku v jejích rukou.

Vrhl se na ni a v tom okamžiku přestal vnímat bolest. Pravou rukou chytil Angie za nohy a ji strhl ji k zemi.

Dívka se svalila na zem a Callahan jí vyrval winchestrovku z rukou.

„Tak, teď toho mám dost! Jsi pěkná mrcha, Angie! Opravdová šelma. Škoda, co? Trefilas mě jenom do ruky.“

Plivla mu do obličeje. Okamžitě jí dal facku. Nebyla příliš tvrdá, ale stačilo to.

Vzal své dva kolty a vysypal z bubínků náboje. Spolu se svým nožem je dal do sedlových kapes. Chtěl si o ně ve spánku opírat hlavu.

+ + + + +

Už se rozednívalo, když se Angie Straggová pohnula, otevřela oči a rozhlédla se kolem sebe.

Oheň byl skoro vyhaslý, byl tam už jen žhavý popel. Opatrně, aby neprobudila Callahana, vstala a vytáhla z pouzdra peacemaker.

„Jenom to zmáčkni, děvče,“ náhle řekl Callahan. „Do toho, udělej to.“

Natáhla pravou ruku a levou si ji podepřela. Namířila mu na hlavu.

Ukazováčkem zmáčkla spoušť. Úderník narazil na prázdnou komoru.

Callahan vyskočil a vzal jí peacemaker z ruky. „Tušil jsem to, ty bestie!“ zavrčel. „Ty se asi nikdy nevzdáš, co?“

Začal se oblékat. Angie stála vedle něj a dívala se na něho. V její tváři se zračil hněv a zklamání.

„Myslela sis, že tu nechám ležet nabitý kolt, děvenko?“ smál se. „Vždyť sis musela všimnout, že není nabitý.“

Výraz její tváře se náhle změnil. Objevil se v ní strach, ba přímo hrůza. „Callahane - za tebou - indián!“

Otočil se. Ani na zlomek vteřiny si nemyslel, že by to mohl být trik. Na to byl děs v jejím obličeji příliš opravdový.

Z chodby skutečně vyšel Lipan. Měl koženou košili a mastné kožené kalhoty. V rukou držel luk. K napjaté tětivě přiložil šíp.

Možná byl překvapen tím, že vidí bílou ženu. Příliš dlouho váhal. Callahan se vrhl stranou - tam, kde ležely sedlové brašny. Potřeboval náboj. Nebo nůž.

Mezitím indián vystřelil. Mířil na Angie a také ji trefil.

Dívka tam strnule stála a hleděla na šíp, který jí trčel z hrudi. Callahan se otočil, když uslyšel přidušený výkřik. V ruce se mu blýskal nůž. Indián však už byl pryč, zmizel tak tiše, jak se tam objevil.

Dloubán rychle nabil jeden revolver a přiskočil k Angie, které už se podlamovaly nohy.

Jemně ji položil na zem.

„Sakra,“ zamumlal, „na Apače jsem opravdu nepomyslel! Jestli jsou to ti, kteří uprchlí do rokle, tak jsou na nás tři!“

Viděl, že s dívkou to jde z kopce. V jejích modrých očích již byly stíny smrti.

„Callahane,“ zašeptala, „teď už se odtud nedostanu do Kalifornie! Měls pravdu, měla jsem zůstat na ranči. Ale tys - tys nikdy neudělal chybu? Ach, já hořím, Callahane - och Bože - stůj při mně - já…“

Callahan, jenž klečel u ní a podpíral ji, ji pustil a položil jí hlavu na sedlovou brašnu.

„Je mi tě líto, Angie,“ zamumlal. „Přes to všechno.“

Potom vstal a pohlédl na ni. Ze zamyšlení ho probral až šramot. Bleskově se otočil.

Indián tam byl znovu.

Callahan ho nenechal vystřelit. Vypálil z peacemakeru a kulka srazila Lipana k zemi. Rudoch se zhroutil do chodby a pustil luk. Když k němu Callahan přistoupil, byl už mrtvý.

Pokud nebyl sám, ostatní ten výstřel museli slyšet. Callahan tiše zaklel. Jeho situace nebyla zrovna záviděníhodná, navíc nevěděl, kolik jich doopravdy je. Mohli to být ti tři, kteří předtím přežili přestřelku v rokli a kteří se skryli v Sierra Blance. Stejně tak dobře to ale mohla být i jiná horda.

Vrátil se do jeskyně a oblékl se. Potom nabil druhý peacemaker a pušku. Angie tam nechal ležet, pouze ji přikryl dekou.

Chtěl ji vzít s sebou do Esperanzy a Farona Millera také. Věděl, že to nebude zrovna lehké, ale pokusit se o to chtěl každopádně.

Znovu vešel do chodby, odstrčil nohou mrtvého Apače a vydal se k plošině. Pohyboval se pomalu, opatrně kladl nohu před nohu a čekal, že se před ním každou chvíli objeví další Lipan.

Když dorazil na plošinu, s údivem zjistil, že nevidí žádného rudokožce. Přesto cítil, že tam jsou. Rozhlédl se, šel ke skalnímu výběžku a chtěl vyhlédnout za něj, když jeden Apač udělal to samé z druhé strany.

Rudoch divoce vykřikl a vyrazil proti němu. Ve zvednuté pravé ruce držel nůž s dlouhou čepelí a vyřezávanou rukojetí.

Callahan několik kroků ustoupil a zvedl kolt, ale indián byl rychlejší. Pravým panteřím skokem se vrhl na něj. Callahan se spasil jen díky tomu, že hlavní revolveru Lipana zespodu udeřil do ruky, v níž držel nůž.

Díky tomu získal čas. Rudoch zařval bolestí, zavrávoral a málem se zřítil do propasti. Na poslední chvíli se však zachytil a vylezl z okraje propasti na plošinu.

Callahan k němu přiskočil a pravou nohou ho kopl do boku tak silně, že indiána znovu odhodil až k okraji propasti. Tentokrát se již neudržel.

S řevem se zřítil dolů. Přestal ječet, až když dopadl.

„Sakra!“ zaklel Callahan. „Teď bych rád věděl, kolik jich je. Doufám, že ne příliš mnoho, jinak se z hor nedostanu. Každopádně ne živý.“

Obešel výběžek a nic se nestalo. Neukázal se žádný Apač. Callahan zůstal několik minut na plošině, čekal, rozhlížel se a pozoroval skály, terasu a skalní most. Bezvýsledně.

Přesto cítil, že není sám. Někde určitě číhal minimálně jeden indián. Určitě už věděl, že jeho pokrevní bratři jsou mrtví, a teď trpělivě čekal na svou šanci.

Když se vrátil do jeskyně, přinesl na místo, kde končila chodba, Millerovo sedlo. Kdyby se tam plížil nějaký Lipan, musel by to sedlo odvalit, nebo přelézt, a určitě by způsobil nějaký hluk.

Potom zabalil Angie do deky, naložil si ji přes rameno a vynesl ji z jeskyně. Tentokrát zvolil druhý vchod.

U mesquitového houští, těsně u potoka, mrtvou dívku složil, vrátil se zpátky a přenesl tam nejdřív jedno a potom druhé sedlo.

Mezitím začalo být horko. Slunce stálo nad horami, vzduch se tetelil. Callahan se potil a oblečení se mu lepilo na tělo. V ráně v rameni mu tepalo, ale nebolelo to.

Callahan přemýšlel. Musel pro koně. To znamenalo cestu zpátky jeskyní přes planinu a most. Pohlédl na mrtvou Angie. Ležela ve stínu za houštím, těsně u potoka. Nechtěl, aby byla vystavena slunci.V následujících dvou hodinách to místo zůstane ve stínu.

Vzpomněl si na indiána v chodbě. I toho chtěl vzít s sebou. Snad by to šerifu Grundymu pomohlo, kdyby mohl jeho tělo předat federální pohraniční kavalerii. Callahan věděl, že mrtvý indián by mohl být argumentem pro trestnou expedici. Kromě toho by mu to pomohlo. V Esperanze totiž někoho mohlo napadnout, že Angie zabil on. Vzpomněl si na jeden takový případ v Arizoně. Tam běloch zabil ženu komančským šípem. Jenom náhodou vyšlo najevo, že vrahem nebyl indián, ale běloch.

Věděl, že ho čeká namáhavá cesta, protože chtěl přivézt i tělo Farona Millera. Věděl, že Jack Grundy sice nebude příliš rád, že mu ho veze mrtvého, ale hlavní bylo, že banka dostane své peníze zpátky.

Po tom, co do údolí dovlekl i Lipana, šel pro svého koně. Trvalo mu to déle než hodinu. Bez potíží dorazil k puklině ve skále, v níž stál jeho hřebec. Poplácal ho po krku a řekl: „Jenom se chvíli proběhneš, staroušku, a potom dostaneš vodu. Kolik budeš chtít!“

Callahan vjel do úžlabiny, jež vedla do údolí k potoku. Po cestě našel dva chundelaté indiánské koně, kteří se pokojně pásli. Vzal je s sebou. Pravděpodobně patřili oběma mrtvým Lipanům. Pomyslel si, že indiáni možná byli jen dva. Jistý si tím však nebyl.

Nechal všechna tři zvířata pást se u potoka a pak šel hledat koně Angie a Millera. Stáli opodál v jeskyni za údolím, jak předpokládal. Měli žízeň a sami od sebe se rozběhli k potoku, jen co je odvázal.

Callahanovi kručelo v břiše, ale raději se snídaní nezdržoval. Chtěl odtud pryč. Pořád se nemohl zbavit pocitu hrozícího nebezpečí. Sice dosud žádného dalšího rudocha nespatřil, ale to nemuselo nic znamenat. Indiáni mohli být kdekoli. A bylo docela možné, že si dávali na čas a vyčkávali. Na planinu to ještě bylo daleko a po cestě tam měli spoustu možností, kde mohli udeřit.

Takže si vystačil s douškem vody a kouskem chleba. Potom osedlal koně a přivázal Angie a indiána ke koním.

Angie řekla, že na dno propasti, do níž se zřítil Miller a druhý indián, vede cesta. Teď, když už znal hory lépe, přemýšlel, kudy by asi mohla vést.

Během jízdy si prohlížel krajinu po pravé ruce a objevil rokli, jež začínala za skupinou limb.

+ + + + +

O půl hodiny později našel mrtvé a naložil je na koně. Ještě stále se nikdo neukázal. Doprovázelo ho jen několik supů. I když dva z nich zastřelil, ostatní zůstali. Naopak, po nějaké době přibyli další tři.

Svázal koně. Jel jako první, potom zvíře s Angie a pak kůň s Millerem. Za nimi kráčeli oba indiánští poníci.

Callahan zabalil i desperáta do deky, indiány nikoli.

Stalo se to těsně před tím, než chtěl Callahan opustit hory. Nebyl však nepřipraven, protože těsně předtím zahlédl na převislé skále před sebou pohyb.

Nebylo toho vidět moc, jen něco bílého, co náhle zmizelo. Krátce nato se něco zalesklo, jako by se slunce odrazilo od kovu.

Aha, pomyslel si Callahan, tak přece.

Jel dál, vytáhl však winchestrovku ze sedlového pouzdra a položil si ji na stehna.

I tak ho skoro dostali. Na krátký okamžik pohlédl doleva, protože tam něco zašelestilo. Pravděpodobně nějaké zvíře.

Indián na převislé skále využil příležitost. Běloch byl dost blízko na to, aby ho mohl vyřídit šípem.

Callahan však Lipana spatřil koutkem oka, instinktivně se vrhl ze sedla a několik kroků běžel vedle svého koně, zatímco nad ním přeletěl šíp.

Pak se opět vyšvihl na koně a vypálil z winchestrovky. Indián byl patrně jeho reakcí překvapen. Stál a proto ho kulka zasáhla. Zemřel tak rychle, že ani nestačil vykřiknout. Zřítil se ze skály a zmizel Callahanovi z dohledu.

Callahan si již chtěl oddechnout, když se objevil další indián. Předtím ležel vedle svého druha na skále a teď se vrhl dolů.

Callahan ho spatřil, zaklel, zvedl winchestrovku a rozmáchl se jí.

Povedlo se mu Lipana praštit ve skoku.

Indián zařval a spadl vedle Callahanova koně. Byl houževnatý jako kočka, hned byl na nohou. Ačkoli musel mít velké bolesti, zaútočil na Callahana nožem.

Dlouhán ho zabil kulkou z winchestrovky.

Potom jel dál. Chtěl do večera dorazit do Esperanzy. A ještě se nedostal z hor. Nebyl si jist, zda tam nečíhají další Apači.

Jeho obavy se ukázaly jako neopodstatněné. Dorazil na planinu, aniž se něco stalo.

Po dvou mílích zastavil a ohlédl se. Štíty a hřebeny byly zality sluncem. Nad nimi se klenula azurová obloha.

Idylický obrázek, který byl v kontrastu s tím, co se v horách právě odehrálo.

Angie byla mrtvá. Chtěla ho zabít, ale pak ale zahynula sama. Snila o krásném životě v přepychu a za tento sen musela zaplatit životem.

Také Faron Miller již nežil. Dostal šanci a prohrál ji.

Callahan přemýšlel, co řekne Straggovi. Angie se nikdy nedozvěděla, že nebyla jeho dcerou. Možná to bylo dobře. Callahanovi nebylo jasné, jaký byl vlastně vztah starého pistolníka k té dívce. Možná jím její smrt ani tolik neotřese, pomyslel si.

Po cestě do města měl dost času na to, aby mohl přemýšlet o svých dalších plánech.

Několik dnů chtěl zůstat v Esperanze. A možná i na ranči starého Stragga. To ale záviselo na tom, jak se starý pistolník zachová.

Pak chtěl dál. Na jih. Už dlouho nebyl v Laredu.

+ + + + +

V Esperanze nastalo pozdvižení, když tam Callahan přijel. Šerifa Grundyho vylákal ten rozruch před úřadovnu.

Široce rozkročen tam čekal s palci zaháknutými v revolverovém opasku.

„Myslím, že mi toho musíte hodně vysvětlit, Callahane,“ řekl, když Callahan slezl z koně. „Co máme dělat s těmi mrtvými rudokožci?“

Callahan se chladně usmál.

„V horách leží ještě další dva mrtví Lipani. Tyto dva jsem vzal s sebou, abyste je viděl. Jste přece muž zákona.“

„No a? To ještě neznamená, že jsem tu od toho, abych pohřbíval mrtvé Apače,“ zavrčel Grundy.

„Člověče, copak to nechápete? Měl byste vzít na vědomí, že v oblasti je horda Lipanů! Ti dva jsou toho důkazem. Informujte kavalerii, ta to má na starosti. Nevím, kolik indiánů ještě…“

„O.K., jistě,“ skočil mu šerif do řeči. „A kdo jsou ti dva další?“

Callahan přišel ke koni a nadzvedl nejdřív jednu a potom druhou deku. Grundy vytřeštil oči.

„Faron Miller! K čertu, kde jste ho dostal, Callahane? A to děvče? Není to Straggova dcera? Vy jste je oba zastřelil?“

Callahan zavrtěl hlavou.

„Ne, šerife. Jen Millera. To děvče zabil šíp. Chtěli zmizet s těmi penězi.“

„A kde jsou ty peníze?“

„V Millerových sedlových brašnách. Moment, šerife, moment.“ Callahan zvedl dlaně, když se šerif přitočil k brašnám.Tak jsme se přece nedomluvili. Myslíte, že jsem riskoval život, abych vám ty peníze teď jenom tak dal?“

Grundy chtěl sáhnout po koltu, ale v tom okamžiku pohlédl do ústí hlavně Callahanova peacemakeru.

„Callahane, vy jste se musel zbláznit!“ zavrčel šerif. „Víte, co děláte?“

Callahan se usmál.

„To si pište, že to vím šerife! Poslouchejte: Vystopoval jsem ty dva. Miller dostal šanci, ale promarnil ji. Angie Straggová mě chtěla zabít. Nepodařilo se jí to. Mohl jsem jí zastřelit, ale neudělal jsem to. Potom se objevili Lipani a zabili ji šípem. Sejmul jsem celkem čtyři indiány. Dva z nich jsem přivezl sem. Nejen pro kavalerii, ale i jako alibi. Víte, šerife, už jsem viděl ledacos a jsem velmi opatrný. Koneckonců vás možná ještě napadne, že jsem ty Lipany jen našel a Angie jsem sám vrazil šíp do hrudi.“

Jack Grundy zrudl zlostí.

„To nemyslíte vážně, Callahane! Podsouvat mi něco takového! Nechme toho! Pojďme k těm penězům. Co chcete dělat?“

„Přemýšlejte,“ odvětil Callahan a dal peacemaker do pouzdra. „Miller a jeho přátelé je uloupili v bance. Já jsem je přivezl zpátky. Jak jsem řekl, dal jsem při tom v sázku svůj život. Musel jsem se bránit proti dvěma bělochům opojeným penězi a proti čtyřem krvelačným indiánům. Myslíte, že jsem to dělal zadarmo? Ty peníze předám v bance osobně. A dostanu odměnu, jejíž výši si určím sám!“

„Hm.“ Šerif Grundy pro to, jak se zdálo, měl pochopení.

„No tak, šerife,“ řekl Callahan. „Banka by nic nedostala, kdyby se těm dvěma podařilo to, co měli v úmyslu. Měli namířeno do Kalifornie.“

Šerif považoval za vhodné diskusi na ulici ukončit. Mávl na výrostka, který stál mezi zvědavci. „Řekni panu Mallorymu! Ať odveze mrtvé. Apači budou pohřbeni za městem. Bez rakví, samozřejmě. A vy, Callahane, pojďte se mnou do mé kanceláře. Ach, to je pan Calhoun!“

Přišel k nim vysoký, hubený muž se sněhobílými vlasy. Byl to majitel banky.

Callahan odepnul sedlové brašny z Millerova koně a hodil si je přes rameno. Svého hřebce přivázal k zábradlí před úřadovnou.

Jack Grundy mávl na bankéře a vešel s ním do své kanceláře. Callahan je následoval.

„To je Callahan, pane Calhoune,“ začal šerif. „A v těchto sedlových brašnách jsou ty peníze.“

Bělovlasý muž překvapením zvedl obočí. „Tím máte na mysli těch čtyřicet tisíc dolarů, které byly uloupeny při přepadení?“

Grundy přikývl. „Callahan si nárokuje odměnu. Ale to vám řekne sám.“

Bankéř se posadil ke stolu, vytáhl z náprsní kapsy doutník a zapálil si jej. „Takže,“ řekl, když si několikrát potáhl, „vy jste tedy Callahan. Už jsem o vás slyšel. Nic dobrého. Union Pacific, že ano?“ Tiše se zasmál, když uviděl Callahanův zaražený obličej. „Hodně cestuji a to člověk ledacos zaslechne. Takže vy chcete mzdu?“

Callahan zavrtěl hlavou. „To slovo neslyším rád. Odměna zní lépe.“ Stručně mu pověděl, co měl za sebou. „Jistě připustíte,“ řekl nakonec, „že třetina je přiměřená. A nezapomeňte, že jste ty peníze vůbec nemusel vidět. Miller chtěl do Kalifornie. A já? Co kdybych s těmi prachy zmizel?“

Calhoun uvažoval. Točil doutníkem mezi palcem a ukazováčkem, hleděl střídavě na jeho žhavý konec a na popelník.

„No,“ řekl po chvíli, „vaše argumenty jsou pádné. Souhlasím. Bylo to přesně 41175 dolarů. Takže dostanete, moment - ale co, zaokrouhlíme to na 14 tisíc dolarů. Souhlasíte?“

Callahan byl pro. „O.K. Vy jste svědek, šerife!“ Sundá sedlové kapsy z ramene a pak spočítali ty peníze. Nechyběl ani cent. Nebylo divu. Faron Miller neměl příležitost utrácet.

Callahan si vzal svůj podíl, bankéř se rozloučil a odešel.

„A vy, Callahane?“ chtěl vědět šerif. „Co uděláte vy? S tolika penězi v kapse?“

„Nejdřív si dám drink. Potom se najím. A obleču. A umyju se, ať smyju všechnu tu špínu. Řekněte, ukázal se Stragg vůbec ve městě?“

Grundy zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Trochu mě to udivilo, když se ptáte. A ještě něco - jak jste věděl, že Miller a to děvče jsou v Sierra Blance?“ V jeho tváři se náhle zračila nedůvěra.

Callahan se zašklebil. „Miller byl na Straggově ranči, šerife. Byl zraněný. Chtěl jsem počkat, až se trochu dá dohromady. Vidíte, nejsem muž zákona jako vy, ani lovec lidí. Chtěl jsem mu dát férovou šanci. Peníze bych v každém případě vrátil bance. Jenže Miller se spikl s Angie. Bylo to hezké děvče a omotalo si ho kolem prstu. Když náhle zmizeli, vydal jsem se za nimi. To je všechno.“

„Jste zatracený lump, Callahane,“ zaklel šerif. „Navykládal jste mi báchorky. Když jsme na vás v rokli narazili, byl Miller nablízku! Chtěl jste tu odměnu, takže jste ho schoval. Kdybyste mi ho předal, odměna by vám unikla. A Stragg? Jel v tom také? Proč?“

„Uvažujte přece, šerife,“ opáčil Callahan. „Myslel si, že se rozdělíme. Stragg by ty peníze určitě nevrátil.“

To bylo šerifovi jasné. A v jistém ohledu mu i rozuměl. Stragg kdysi býval pistolníkem a neustále se pohyboval na pokraji zákona. Proč by si teď nemohl přilepšit?

„A vy, Callahane? Vy jste přece s těmi penězi mohl zmizet. Proč jste to neudělal?“

Dlouhán si ubalil cigaretu.

„Nejsem lupič. Ani zabiják, jak si leckdo myslí. Vaši banku ta ztráta určitě zase tolik nebolela. Ten, kdo může vyplácet takové velkorysé odměny, má dost. Ale…“ Zarazil se a ukázal na ulici. „Stragg!“

Šerif vstal a přistoupil ke Callahanovi. „Opravdu. Jak to že se tu tak náhle objevil? Zrovna teď.“

„To hned zjistíme,“ zamumlal Callahan.

+ + + + +

Starý pistolník přijel k šerifově úřadovně, slezl ze sedla, pohlédl na Callahanova koně a přivázal své zvíře. Pak šel dovnitř.

„Callahane!“ řekl, když stanuli tváří v tvář. „To jsem si mohl myslet?“ „Co tím chceš říct?“ Callahan měl zlé tušení. Nevěděl, o co jde, byl to jen svíravý pocit. Varovalo ho něco ve Straggových očích.

„Viděl jsem Angie. A Millera. Před chvílí. U funebráka. A ty žiješ!“ Hovořil přerývaně. Poslední tři slova zdůraznil. „To je zvláštní.“

„Straggu, co to má znamenat?“ ozval se šerif. „Chcete ho snad obvinit ze smrti své dcery?“

Stragg na něj vrhl ledový pohled. „Vy se držte zpátky! To je jenom mezi mnou a Callahanem! Pojď ven, Callahane! Myslím, že si musíme promluvit! Zvědavé šerify nemám rád.“

Callahan pokrčil rameny.

„AU right,“ řekl. „Pro mě za mě. To je v pořádku, šerife.“ Prošel kolem Stragga ke dveřím. „Millerovy věci si můžete nechat. Předpokládám, že funebrák už je prohledal. Měl u sebe víc než tři sta dolarů, šerife. Myslím, že to je víc, než co stojí pohřeb na hřbitově.“

„Co? Tolik?!“ Grundy sáhl po klobouku a dal si ho na hlavu. To by se mu tak hodilo. Ty peníze patří městu!“

Prodral se mezi Callahanem a Straggem a opustil kancelář. Také Callahan se Straggem šli ven.

„Callahane!“ řekl Stragg, který se zastavil. „Jsi vinen smrtí Angie! Ano, ano, vím to!“ Zvedl pravou ruku, protože Callahan chtěl něco namítnout. „Viděl jsem ji. Nezabils ji přímo, to byl jeden z těch zatracených Apačů. Ale vehnals ji do náruče Millerovi!“

Callahan si poklepal na čelo.

„Zbláznil ses? Chtěla ty peníze. Od začátku.“

„Ale? A proč potom spala s tebou a ne s Millerem? Chtěla tě! Nejsem slepý. Myslíš, že jsem si nevšiml, jaks k ní chodil? O.K., chtěla se pobavit a pobavila se. Nejednou jsem ji chtěl varovat, protože tě znám, Callahane. Ale neudělal jsem to. Jak to že se tak vrhla kolem krku Millerovi?“

„Poslouchej, Straggu!“ Callahana jeho paličatost doháněla k vzteku. „Hlavně si ji teď neidealizuj! Byla podlá a zákeřná a myslela jenom na sebe. V horách mě chtěla zastřelit. Nejdřív na mě poštvala Millera, ale ten byl příliš pomalý. Pak to zkusila sama. Měla smůlu, že mě trefila do ruky. Potom se tam objevil ten Apač. Nemohl jsem nic dělat.“

Straggova tvář se zkřivila do rozzuřené grimasy. „Nebyla to moje dcera, Callahane, ale přesto jsem ji měl rád, jako by byla má vlastní. Vím, proč se potom dala dohromady s Millerem. Protožes měl od začátku v plánu něco jiného. Jasně, šlo ti o tu kořist, ale nechtěl ses dělit semnou a s Millerem! Jsi zatracený bastard, Callahane! Angie nemusela zemřít. Kdybys byl čestný, nedala by na Millera!“

„Víš, co mi můžeš, Straggu!“ Callahan toho měl dost. Otočil se a šel pryč. Starého muže mu bylo líto. V jistém ohledu mu dokonce rozuměl. Stragg byl celý život sám. A teď, když koupil ranč a chtěl se usadit, byl jediný člověk, s kterým chtěl strávit podzim života, mrtev. Přesto - Stragg ho přece nemohl vinit ze smrti Angie.

Callahan už byl hodně daleko, když se za ním ozval Straggův hlas.

„Zůstaň stát, Callahane! Otoč se a vytáhni kolt!“

Callahan udělal ještě krok a pomalu se otočil. Starý pistolník tam stál lehce předkloněn. Pravou ruku držel jako pařát nad pažbou koltu.

„Co to má být?“ zeptal se Callahan. „Zbláznil ses?“

„Ne! Možná je Angie v pekle! Pošlu tě za ní, ať jí můžeš líbat nohy, Callahane! Tas!“

„Ne, starochu, to neudělám. Jestli tasím, zemřeš. A ty to víš.“

Callahan uviděl šerifa, který se objevil za Straggem.

„Straggu, schovejte ten kolt!“ zvolal Grundy. „Callahan je rychlejší než vy!“

„Co? To ještě uvidíme, šerife! Nemíchejte se do toho! To je naše věc.“

„To se mýlíš, Straggu, moje věc to není,“ namítl Callahan.

„O.K., nechceš! Takže začnu já!“

Ron Stragg tasil. A udělal to bleskurychle, připomněl, že kdysi býval obávaným pistolníkem. Možná si skutečně myslel, že Callahan ho neporazí.

Ale to se mýlil. Callahan tasil teprve, když měl Stragg kolt vytáhnutý z pouzdra. Peacemaker v Callahanově pravé ruce však přesto třeskl o zlomek vteřiny dřív než Straggův revolver.

Ron Stragg dostal zásah. Callahanova kulka ho trefila do pravé ruky, zatímco Straggova střela se zavrtala do písku tři yardy před Callahanovýma nohama.

+ + + + +

Dva muži odvedli Stragga k lékaři a Callahan šel do saloonu.

„Zdravím, Naomi!“ řekl. „Platí ještě váš slib?“

Pohlédla na něho, lehce naklonila hlavu a zeptala se: „ Slib? Já - ach ano, už vím! Platí, Callahane.“

„Fajn. Měla byste tu i pokoj k pronajmutí?“

Rozuměla.

„Ubytování neposkytujeme. Ale nahoře jsou dva pokoje pro hosty. Pro dobré přátele.“ Ani slovem nezmínila souboj na Main Street. Měla oči jen pro toho vysokého muže. „Pojďte, Callahane. Jste jistě hladový. Můžete se najíst a já vám zatím připravím lázeň. Same….“

Objevil se starší muž, který měl kolem pasu zástěru. Byl to barman. „Převezměte to, Same. Já se musím postarat o jednoho hosta. A to bude trvat dlouho.“ Tiše dodala: „Velmi dlouho.“

Skutečně to trvalo dlouho. Pro Naomi takřka příliš dlouho. Když s ní odešel z lázně a šel nahoru, věděla, že toho muže se jen tak brzy nezbaví.

Nebylo divu, že Callahan uvažoval podobně. Už dávno se rozhodl, že si svůj pobyt v Esperanze protáhne do té doby, než marshalové Union Pacific opět narazí na jeho stopu…