John Kirby

Colorado western 131. Odpadlík

Slim Blue byl boss Texaské bandy. Postaral se o to, že jeho horda si na jihu získala drsnou pověst. A nyní byl se svými dravci na cestě na sever.

Slim Blue ukázal dopředu. Když se otočil ke svým jezdcům, měl na svých tvrdých, tenkých rtech spokojený úsměv.

Čtyři muži za ním rovněž zastavili své koně. Jejich větrem ošlehané tváře zastíněné okraji klobouků byly propadlé, neholené, opálené.

Desert Station, cíl jejich jízdy, ležela před nimi. Malá, nevýznamná osada uprostřed bezútěšné, prašné pustiny…

A jsme tady, chlapci,” řekl Slim Blue. „Desert Station! No, jak se vám ta díra líbí?”

Ed Fisher, štíhlý chlapík s rybíma očima, popojel na svém poníkovi dopředu.

„Vypadá to tu pěkně mrtvě,” nevrle odvětil a Happy Price přikývl.

Blue se usmál. „Mrtvě? Well, tak to také je. Je to bývalá zlatokopecká osada. Když diggeři už nic nemohli najít, zmizeli a nechali tu tuto osadu jako vzpomínku na své pohřbené naděje. Zůstala tu jen přepřahací stanice Butterfield Overland Stage Company. Starají se o ni jeden starý muž a jeho dcera. Jinak jsou v Desert Station jenom chřestýši a kojoti. To je místo jako stvořené pro nás.”

„Odkud to všechno víš, Slime?” zeptal se Sidney Stones, jenž byl po Slimovi Blue nej starší.

„Prostě to vím. Odkud, to nehraje roli,” zazubil se boss banditů. „Tak, chlapci, jdeme dolů a podáme si toho dědka a tu malou. Dostavník přijede za několik hodin. Až zastaví, aby vyměnil koně, ukážeme vozkovi a všem ostatním, kteří budou při tom, naše kolty. Bude z toho takových dvacet tisíc babek. Čistá, hladká věc a bez rizika.”

Stones jako by pořád nebyl spokojený. „Kdo by byl dneska takový blázen a vozil s sebou dvacet tisíc dolarů?” zavrčel.

Blue se rozesmál. „Ty jsi ale nedůvěřivý, Side. Allright, copak jsem vás někdy balamutil? Jsou prostě hlupáci, kteří to dělají naštěstí pro nás! Tentokrát je to nákupčí chicagské dobytkářské společnosti, který chce v Denveru a udělat životní obchod. Však mu to osladíme, chlapci. Čtyři tisíce pro každého z nás to už za to stojí, ne?”

„Slime, ty víš, že já hledám něco jiného. Mě ty vaše zatracené peníze nezajímají,” ozval se čtvrtý jezdec, který dosud nepromluvil ani slovo.

Blue se na něj zamračil. „No jasně, Tome zapomněl jsem, že jsi příliš fajnový na to, aby sis špinil ruce od uloupených peněz. V pořádku, hledej toho svého muže. Jestli bude v tom kočáru, můžeš si s ním dělat, co chceš.”

Tom Hom neodpověděl. Slimův pohled však vydržel. Byl nejmladším členem bandy a nevypadal jako desperát. Jeho tvář byla tvrdá, ale nezračila se v ní chamtivost jako ve tvářích jiných mužů, kteří mysleli jen na peníze, ženy, karty a uloupený dobytek.

Byl to vysoký, štíhlý mladík s mohutnými rameny, úzkými boky a dlouhými stehny rozeného jezdce. Měl černé vlasy a světle modré oči, což byla pravá texaská směsice.

Vypadal tak, jako by se spíše hodil do sedla kovbojského poníka, než do sedla desperátského koně. Ale pak tu bylo něco, co tento dojem rušilo: plameny v jeho očích a to, jak nosil svůj těžký kolt v pouzdře na pravém stehně. Tom Hom byl sice bandita, ale velmi neobvyklý.

Souhrou náhod se dostal k Slimově bandě. Většinou se od ostatních držel zpátky a z uloupené kořisti si bral pro sebe jen tolik, kolik potřeboval na živobytí a pro svého koně.

Nepatřil k nim, to věděl, a jeho kumpáni mu to dávali najevo. Nijak ho však neprovokovali. Znali jeho příběh a tušili, že je s koltem neuvěřitelně rychlý.

Blue položil ruce na hrušku sedla. „Jeď zpátky a pozoruj cestu, Tome! Najdi si místo mezi kopci, odkud budeš moct dostavník vidět, aniž by si tě všimli. Až přijede, dej nám kouřové znamení. Potom se budeme moct včas připravit na slavnostní přivítání.”

Tom Hom svraštil čelo. „Oheň? A co když ho lidé v dostavníku uvidí a začnou něco tušit?”

Blue mávl rukou. „Nezačnou nic tušit,” odsekl. „Kansas je bezpečný, od té doby, co tu je jeden ostrý federální marshal. Jmenuje se Gallagher. Well, nemůže být všude a než sem přijede, už dávno potáhneme údolím Lodgepol do Cheyenne. Jestli lidé uvidí kouř, budou si myslet, že to jsou lovci, kteří se tak dorozumívají.”

Hom pokrčil rameny. „Jak myslíš, Slime. Ty jsi tu boss.” Otočil svého koně a jel zpátky po jejich stopách.

Ed Fisher za ním hleděl. „Náfuka!”

Happy Price, jeho kumpán, přikývl: „Ano, je namyšlený. Nepatří k nám. Bossi, já toho chlápka nemůžu vystát. Proč se s ním vlastně ještě vláčíme?”

Blue se rozesmál. „Trpělivost, Happy. Až přijde jeho čas, zbavíme se ho. Zatím ho můžeme potřebovat. Má čistou minulost a ďábelsky rychle střílí.”

„Bossi, to zvládneme i bez toho rádoby pistolníka,” namítl Fisher. „Dřív jsme se také obešli bez něho. Čím dřív se ho zbavíme, tím lépe. Brzy…”

„Ty si asi myslíš, že jsi hrozně moc chytrý, Eddie, co?” poznamenal vůdce bandy. „Říkám ti, že Tom je zatraceně dobrý střelec a že ho budeme potřebovat, jestli se nám někdy přilepí na paty marshal Gallagher, o kterém jsem právě mluvil.”

„Ty chceš Horná postavit mezi nás a toho Gallaghera?” zeptal se Fisher s nadějí v hlase.

„Přesně to chci! A říkám ti, že jeden z nich při jejich setkání zemře.”

„Ty myslíš, že Hom?”

„Nemyslím si vůbec nic. Když bude marshal rychlejší, zbaví nás Horná.”

„Ale když se Homovi podaří Gallaghera vyřídit, co potom?”

„Potom?” Slim Blue se zasmál. „Well, už jsem řekl, že pojedeme údolím Lodgepol do Cheyenne, až tu věc budeme mít úspěšné za sebou. Wyoming je divoký a hodně velký a je daleko od Texasu. Dobytkářská městečka v Kansasu už mají své divoké roky za sebou. Wyoming teprve čekají. A v takových drsných městečkách je obvyklé, že tam občas nějaký návštěvník zůstane. Na krchově, šest stop pod zemí.”

„Ty chceš Torna poslat do věčných lovišť?” ozval se Stones, který ještě nebyl tak zpustlý jako ostatní. „Slime, k čertu, to není fér! Hom byl vždycky dobrý kumpán a spolehlivý chlap, když na to přišlo. Koneckonců nemůže za to, že pochází z jiných kruhů než my.”

Slimovi ztvrdly oči. „Side, drž se zpátky! “ varoval ho. „Hom se k nám přidal jen proto, aby mohl provést svou pomstu. V nitru je to ještě pořád jeden z těch nafoukaných dobytkářských baronů, pro které ty neznamenáš víc než špínu pod kopyty jejich koní! Až najde muže, kterého hledá, opustí nás a možná nás potom ještě vydá.”

„Slime, tomu přece sám nevěříš!” obořil se na něj Stone. „Tom to myslí upřímně. Něco takového by nikdy neudělal!”

Slim Blue položil ruce na hrušku svého sedla. Rysy v jeho snědé supí tváři ztvrdly. Jasně byly vidět vrásky kolem jeho úst.

„Side, nějak moc si Homa považuješ. Možná si jednoho dne vzpomenu na to však ty víš…”

Stone zpopelavěl. Znal svého bosse a věděl, že je čas mlčet. Blue byl nemilosrdný a neštítil by se odstranit z cesty své vlastní lidi, kdyby mu byli nepohodlní.

„No dobrá, Slime,” zamumlal pobledlý Stones. „Jenom jsem to tak řekl. Sakra, proč musíš všechno hnát na ostří nože?”

Blue se usmál. „Dobrá, takže se shodneme, ano? Hom zůstane s námi, dokud ho budeme potřebovat. Potom musí zmizet, tak nebo tak.“

Uchopil uzdu a dodal: „A teď jedeme, musíme se postarat o šéfa stanice a jeho dceru. Dostavník přijede brzy. Nesmíme jim dát možnost jej varovat.”

Pobídl svého koně a vydal se dolů ze svahu. Happy Price i Ed Fisher následovali svého bosse.

Sidney Stones jel nakonec. To pokoření ho rozčílilo. Opět před Slimem Blue couvl jako už tolikrát. K čertu, neměl by proti Slimovi šanci, kdyby mezi nimi došlo k souboji. Ale někdo jiný by ji měl: Tom Hom. Rozhodl se, že toho mladíka upozorní na nebezpečí.

Blue a oba další bandité již byli u prvních domů, když dorazil na cestu. Zastavil. Mohl by vzbudit podezření, kdyby nejel s ostatními, a on věděl, jak by na to Blue reagoval. Kulkou.

Desert Station byla opravdu mrtvé město, v němž žili jen kojoti, krysy a chřestýši. Stál tam tucet zchátralých zděných domků s propadlými střechami a rozpukanými hliněnými stěnami. Okna byla vybitá a u většiny domků chyběly také dveře.

Dlouhá ulice, jež vedla z kopců a pak pokračovala na severozápad, nebyla nic jiného než pás po kotníky hlubokého prachu rozbrázděného nesčetnými stopy kopyt a kol. Vítr, který činil vedro snesitelnějším, vířil oblaka prachu a hnal je pryč. Ve vybitých oknech a vchodech domů skučela meluzína.

Jedna budova na pravé straně se však z toho obrazu zkázy vymykala. Byla velkoryse vybudovaná a udržovaná. Kolem ní stály kůlny, stáje a ohrady. Ve stáji za domem stáli koně. Mezci pili z dlouhého žlabu.

Slim Blue zastavil svého koně. Hleděl na ten dům a přemýšlel. Bezpochyby šlo o stanici dostavníkové společnosti, jejíž trasa tudy vedla. Všechny tyto společnosti Wells & Fargo Company, Butterfield Overland Stage Company, Pioneer Stage Line a jak se všechny jmenovaly na svých trasách budovaly stanice, na nichž se měnili koně a kde mohli cestující pojíst nebo dokonce přenocovat.

Blue pobodl svého koně ostruhami a přijel blíž.

Na verandě viděl houpací křeslo, ve kterém seděl muž s bílými vlasy. Tvář měl zakrytou novinami „Kansas News”. Vedle něj u zábradlí seděla dívka v modrých džínách a šedé blůze a nedůvěřivě hleděla na blížící se jezdce.

Blue mávl na své lidi a sesedl. Starý muž zpozorněl a vstal. Přišel ke schodům a změřil si zaprášené muže pohledem.

Tom Hom seděl na zemi a pozoroval šedýpruh cesty, jež se ztrácela na východě mezi kopci. Kdesi tam jel dostavník společnosti Butterfield a v něm seděl jistý muž. Muž, kterého už rok pronásledoval a kvůli kterému se dostal na šikmou plochu. Stopa vedla z Texasu na sever přes Nové Mexiko a Oklahomu až sem, do severního Kansasu. To byl důvod, proč se Tom přidal ke Slimovi a jeho bandě.

Tomův kůň stál v dolině za ním. Tom navršil malou hromádku suchých haluzí ze stromů a ocotill. Hodil na ni několik větví se zeleným listím, aby z ohně stoupal kouř. Všechno bylo připravené.

Opět musel pomyslet na dostavník. Představil si jeho cestu od chvíle, kdy opustil Smith Center za Republican River. V duchu viděl kočího na kozlíku, průvodce s těžkou brokovnicí

v náručí a agenta dobytkářské firmy z Chicaga, který byl tak hloupý, že s sebou na Divoký západ vezl dvacet tisíc dolarů. Dvacet tisíc dolarů, to znamenalo rozsudek smrti pro něj a pro ostatní pasažéry, protože Slim Blue nemínil nikoho nechat naživu. Nikoho, kdo by proti nim mohl vypovídat.

Nad kopci na východě již bylo vidět oblak prachu, který se rychle pohyboval. Netrvalo to dlouho a spatřil tmavá těla koní a těžký, houpající se kočár Concord.

Tom počkal, až na kozlíku rozezná vozku. Potom vylezl na vrchol hřebene, škrtl sirkou o nehet palce a rozdělal oheň. Na suchých větvích rychle vzplály plameny. Přiložil haluze se zeleným listím a pak natrhal trávu a hodil ji na oheň, aby vznikl kouř.

Když těžký povoz prorachotil kolem něj, svlékl si kabát a začal jím mávat nad ohněm, takže se k nebi ‘ vznesly tři obláčky kouře. Pak oheň rozkopal, nalil na něj vodu ze své láhve a pečlivě zadupal poslední doutnající uhlíky.

Dostavník právě zmizel za poslední zatáčkou, zahalen oblakem prachu. Jel vstříc své záhubě a Tom Hom to věděl. Polil ho pot, když na to pomyslel.

Pak si však vzpomněl na to, co mu a jeho rodině udělali, a lehké rozrušení, které se ho předtím zmocnilo, rázem zmizelo.

Šel ke svému koni a posadil se do stínu skály. Nespěchal. Věděl, co Slim Blue hodlá provést, a neměl chuť se na tom podílet.

Po několika minutách uslyšel vzdálené práskání jako by někdo házel hrách na plech….

Výstřely…

Vytáhl z kapsy košile pomačkanou cigaretu a začal kouřit. Prsty, jimiž jindy dokázal s ledovým klidem tasit revolver, se mu lehce chvěly. Z brady mu kapal pot. Srdce se mu sevřelo po

citem viny, těžko se mu dýchalo. Teprve když vzdálená střelba ustala, trochu se mu ulevilo.

V rachotícím kočáru byl těžký a vydýchaný vzduch. Pootevřeným oknem dovnitř pronikal prach a cestující jej vdechovali.

Muž v rohu, který byl oblečen jako dobytkář a na pravém boku nosil v opotřebovaném koženém pouzdře kolt, zavřel okno a zaklel sice tiše, ale s nebezpečnou mrazivostí v hlasu. Měl jižanský přízvuk.

Druhý cestující klímal se zavřenýma očima. Byl oděn do šedého, městského obleku a neměl u sebe žádnou zbraň, aspoň ne viditelně. Pravděpodobně však měl v náramenním pouzdře pod módním kabátem dvouhlavňový derringer nebo krátkohlavňový revolver Bulldog. Muž beze zbraně byl na Západě oněch divokých, krvavých dnů jako nahý.

Dostavník se otřásl, když předním kolem narazil do kamene, a to toho muže vytrhlo z dřímoty. Tuhý klobouk se mu svezl po tváři, když se chvatně narovnal.

„To vedro! “vzdychl a zase si upravil klobouk. „Už tam brzy budeme?”

Vysoký chlápek v rančerském oděvu se pousmál.

„Přijde na to, kam jedete, pane! “

„Do Denveru, kupovat dobytek. Coloradský dobytek tuto zimu zvládl velmi dobře.”

Rančer se rozesmál. „Do Denveru? Well, to máte před sebou ještě dvá dny cesty. Ale nemějte obavy. Za chvíli jsme v Desert Station. Tam můžete vystoupit a trochu se protáhnout. Kromě toho má starý Ábel McLean vždycky dobré pivo a jeho dcera Milly vaří zatraceně silnou kávu.”

Dobytkářský agent si sundal klobouk z hlavy a utřel si pot z čela.

„Jezdíte touto trasou často?”

Na tváři hubeného dobytkáře se objevil stín.

„Ne příliš často. Před rokem jsem tudy hnal stádo. Proto to tu trochu znám.” Náhle přivřel oči. „Vy tedy chcete nakoupit dobytek? A v tom dřevěném kufru pod vaším sedadlem, který ani na okamžik nespustíte z očí, asi vezete peníze, co? Řeknu vám, že to je zatraceně lehkomyslný způsob přepravy peněz. Mnohé už stál krk.”

Tlustý nákupčí dobytka si povzdechl. „Já vím. Ale rančeři v Coloradu jsou paličatí. Chtějí jenom hotovost. Mohl bych jim ty peníze převést na bankovní účet, ale čas tlačí, protože jsem slyšel, že na cestě už jsou další nákupčí, kteří mi ten dobytek chtějí vyfouknout. Musel jsem to udělat takto, pane, ale ani mně z toho není dvakrát dobře.” Opět si kapesníkem otřel čelo. „Vy jste z Texasu, že ano? Poznal jsem to podle vaší řeči.”

Rančer přikývl. „Jo a rozumím dobytku tak, jak mu člověk v naší zemi rozumět musí a možná i trochu víc.”

V jeho tvrdých očích se objevil chladný lesk. „Pane, co byste dělal, kdybych teď tasil revolver, přemohl vás a zmizel i s tím kufrem plným peněz?”

Agent sebou trhl. V jeho tváři strhané po dlouhé cestě se objevil strach.

„To to se neodvážíte!” hlesl. „Na kozlíku sedí dva muži a oba jsou ozbrojení. Provrtali by vás olovem! “

Texasan se zasmál. „Možná. Možná ne. Stačilo by jen jednat rafinovaně. “

Druhému cestujícímu se rozšířily oči strachem.

„W přece jen žertujete, že ano?” hlesl. ,‘,Řekněte přece, že jen žertujete!”

„Samozřejmě to byl jen žert!” Rančer se opět zasmál, ale ten smích se projevil pouze na jeho tváři. Jeho oči zůstal ledově chladné, tvrdé a bez jakéhokoli výrazu

„Samozřejmě to byl jen žert,” opakoval. „Buďte bez obav. Opustím vás za dvě hodiny, ještě než dorazíme na hranici Kansasu. Buduju si v tomto odlehlém koutě ranč. A natrefím zrovna na vás s vašimi penězi. Doufám, že dorazíte do cíle v pořádku.”

Zabubnoval tenkými, opálenými prsty pravé ruky po zaprášeném plátně svých kalhot a kývl na kufr. „Kolik tam je, jestli se můžu zeptat.”

Agent se už zase vzpamatoval. Vyhlídka na to, že se brzy zbaví toho podivného spolucestujícího, mu zvedla náladu.

„Dvacet tisíc,” odvětil.

„Dvacet tisíc? Pane Bože! “ Texašanovi začalo cukat ve tváři. „To jsou pěkné peníze. Kvůli nim už se vyplatí ledacos risknout. Well, pane, musíte asi hodně věřit ve své štěstí, když jste se odvážil něčeho takového. Všichni bandité v kraji by se vydali na válečnou stezku, kdyby se dozvěděli o něčem takovém! “

Opřel se o opěradlo, zkřížil si ruce na prsou a zavřel oči.

Myslel na ty peníze. Dvacet tisíc to bylo zatraceně silné lákadlo pro někoho, kdo už tasil kolt kvůli menším částkám. Brzy měli přijet do Desert Station. A pak to bylo ještě dvě hodiny na místo, kde musel vystoupit. To by už měla být tma. Stačilo jenom zvednout zbraň a dvacet tisíc dolarů by bylo jeho! Sakra, to by byl kšeft! Největší kšeft jeho života!

Dusot vytrhl Torna Horná z myšlenek. Pustil nedopalek cigarety na zem a položil pravou ruku na pažbu svého koltu. Pochmurné myšlenky, jež ho sužovaly od chvíle, kdy utichla vzdálená střelba, byly pryč.

Zpoza skalního útvaru vyjel Sidney Stones.

Seskočil ze sedla a řekl: „Ahoj, Tome! To jsem já. Na stanici jsme hotovi.”

Hora neurčitě mávl rukou. „Side, já se o vaše záležitosti nestarám.”

Stones přikývl. Na tváři se mu objevil stín. „Já vím, chlapče. K čertu, nebylo to hezké.”

„Jak to dopadlo, Side?” otázal se mladík.

„Jak to dopadlo? Jako vždy? Ti chlápci v dostavníku sáhli po zbraních. Nechtěli uvěřit, že padli do pasti. Well, a potom…”

„Co potom?”

Stones zvedl ruku. „Však znáš Slima. Ed a Happy právě pohřbívají mrtvé. Za domem.”

„A šéf stanice?”

„Ten je také mrtvý. Chtěl varovat dostavník. To Slim samozřejmě nemohl připustit. “

„Samozřejmě.” Hom trpce přikývl. „Jinak ještě něco?”

„Ano. Máme jednoho zajatce. Je to děvče, možná osmnáctileté nebo trochu starší. Je to dcera šéfa stanice. Myslím, že se jmenuje Milly McLeanoyá.” Torna polil horký pot. Zrudl.

„Co chce Slim s tou dívkou dělat?” chraplavě se zeptal.

Sidney Stones zoufale pokrčil rameny.

„To nevím a Slim to očividně sám neví, řekl bych. Děvče, to nám tak ještě scházelo! Znáš Slimovu zásadu, nenechávat po sobě živé svědky. Ale myslím, že ji tentokrát poruší. “

„To bych řekl i já, příteli Side,” zamumlal Tom Hora, „a doufám i za Slima, že to opravdu udělá. Jestli tomu děvčeti zkřiví jen vlásek, tak ho sejmu! Jeho i ostatní.”

„Měl bys být opatrný, Tome,” varoval ho Stones. „Ed a Happy nejsou tvoji přátelé. Chtěli tě oddělat už dnes. Ale Slim byl proti. Myslí si, že by tě ještě mohl potřebovat. Ale až při j de tvůj Čas, až mu už nebudeš užitečný <well, Tome, co myslíš, že se pak stane?”

„Vím to, Side, a děkuju ti za varování,” odpověděl mladý Texasan. „All right, vždycky jsem věděl, že jsi jediným kamarád mezi těmi dravci. Budu se mít na pozoru. Není snadné mě překvapit, když jsem varován. Slime a jeho dva kumpáni se budou divit! “ Usmál se. „Side, to tě sem poslal Slim, abys mě varoval?”

Stones zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne. Mám tě vystřídat a hlídat cestu. Tome, Slim na tebe čeká. Máme totiž ještě jednoho zajatce!”

„Ještě jednoho zajatce?”

„Jo! Jednoho chlápka z jihu. Chtěl předstírat, že je dobytkář, ale není.

Nás neoklame. Je to hombre, co má temnou minulost přesně jako my. Slim ho ušetřil, protože nám dal tip, kam ten zatracený dobytkářský agent ukryl své peníze. Slim si myslí, že to možná je tvůj člověk.”

„Side, proČs to neřekl hned?” vykřikl Tom Horn, zatímco se mu do tváře nahrnula krev. Chopil se uzdy svého koně a vyskočil do sedla, aniž by použil třmeny. Hnědák se pod tlakem jeho stehen prohnul a vyrazil dolů ze svahu.

Slim Blue si pohrával s těžkým koltem v ruce.

„Vlastně bych vás měl nechat běžet,” řekl vysokému, hubenému muži v dobytkářském oděvu, který před ním stál se zkříženýma rukama. „Jenže to je proti mým zásadám. Nerad nechávám naživu někoho, kdo mě viděl při práci a kdo by mohl mužům zákona popsat můj obličej. Rozumíte, co tím myslím?”

Dlouhán přikývl. „Dobře rozumím. Vy jste Texaská banda, co? Prozradilo vás vaše nářečí i vaše chování, Blue.”

Boss banditů se usmál: „Hned jsem si říkal, že jsem se ve vás nemýlil! I vy jste psanec, že ano? Well, možná bychom se mohli dohodnout. Vždyť jste nám dal ten tip. Rád bych vám ukázal, že jsem uznalý, ale to nemohu, než vás uvidí Tom.”

„Tom, pořád jen Tom!” namítl Ed Fisher. „Slime, já už to jméno nemůžu slyšet! To se rozhoduješ podle něho?”

„Ne, to ne, ještě pořád jsem tu boss! ” Slimovi naběhla žíla na čele. „Ale nestojím o rozbroje mezi svými lidmi. Proto tomuto hombremu nebudu nic nabízet, dokud ho neuvidí Tom. Znáš ho, Eddie! Jestli je tento chlápek jeho muž, tak by si ho podal, i kdybych ho desetkrát přijal do naší bandy.”

Otočil se ke svému zajatci. „Čemu bys dal přednost, chlape: Jít s námi, nebo zemřít tady? Už jsem ti jednou řekl, že nemůžu zanechávat svědky. “

Dlouhán se rozesmál. „Samozřejmě, že bych šel s vámi. Blue, já chci žít a zrovna jsem se chystal, že se zmocním těch dvaceti tisíc babek. Smůla, že jste mě předešli. Well, kdo je ten Tom, na jehož rozhodnutí musíte čekat?”

Blue chtěl něco odpovědět, ale k tomu se již nedostal.

Tom přijel mezi ně a seskočil ze sedla, ještě než se hnědák vůbec zastavil. Pak tam strnule stál, jako by srostl se zemí. V očích mu plály plameny a jejich pohled byl upřen na košili zajatce, který byl k němu otočen zády.

„Slime, chci vidět tvář toho muže!” zavrčel, protože nejistá předtucha se měnila v děsivé podezření.

Blue zaklel, ale potom o krok odstoupil.

„Hombre, otočte se!” řekl.

Texasan poslechl. Jeho tvář byla bledá, ale vyrovnaná. Prozrazovala víc, než chtěl. Byl to jeden z oněch drsných mužů, které zrodil Západ.

Slim Blue poznal, že tento muž by mohl být cenným členem jeho bandy. Rozhodl se, že se vloží mezi něj a Horná, za předpokladu, že to jel Homův člověk.

„Tome, já…“ začal, ale mladý Texasan ho mávnutím ruky umlčel.

„Z cesty, Slime!” vykřikl Tom.

Slim zbledl. Vyznal se v lidech a věděl, že by teď pro něj bylo lepší, kdyby se klidil. Tiše zaldel a odešel.

Tom Hom udělal tři rychlé kroky. Potom se zastavil tak prudce, j ako by narazil do neviditelné stěny. Upřeně hleděl do tváře zajatce.

Tam stál muž, kterého už tolik měsíců hledal!

„Dave!” tiše zašeptal. „Dave McCormicku poznáváš mě?”

VTexasanově propadlé tváři se objevil stín. Krvavé obrazy minulosti v něm ožily a objevily se před ním. Zavrávoral a zbledl.

Ten hlas! Kde už ho slyšel?

„Kdo kdo jste?“ vyhrkl.

Tom si sundal zaprášený klobouk z hlavy a hodil ho do písku. Uprostřed hustých, černých vlasů se mu táhl šedivý pruh.

„Už mě poznáváš, McCormicku?“ nahlas zdolal.

Texasan vrávoravě ucouvl, jako by ho někdo práskl bičem. Střídavě bledl a rudl, zatímco se jeho tvář pokryla krůpějemi potu.

„ Silvertip pro všechny svaté!“ zasténal.

„Ano, Silvertip! “ zvolal Tom Hom. „McCormicku, vzpomeň si na Pueblo Bonito! Nosíš ještě kolt na pravém boku!”

Po chvíli napětí se během několika zlomků vteřiny odehrálo všechno podstatné.

McCormick byl tvrdý chlapík a pravý Texasan. Potřeboval jedinou vteřinu na to, aby překonal šok. Jistým instinktem muže, jenž mnoho let žil z koltu, poznal, že tentokrát nemá na vybranou. Mohl přežít jedině tehdy, kdyby toho zatraceného Silvertipa zastřelil a přidal se ke Slimovi.

Ve chvíli, kdy pochopil, jaká je situace, se zcela soustředil na tento cíl. Všechno ostatní se zahalilo neproniknutelnou mlhou. Zůstal jen mladík s šedivým pruhem v černých vlasech.

David McCormick si přikrčil. Sáhl po koltu a vytáhl jej. Na slunci se zaleskla dlouhá ocelová hlaveň jeho

těžkého koltu.

Tom Horn tasil a přes záblesk u hlavně svého vlastního revolveru uviděl plamen v ústí hlavně McCormickovy zbraně. Jeho kulka však byla o rozhodující zlomek vteřiny rychlejší.

V McCormickových očích vyhasl život. Podlomila se mu kolena a skácel se na zem. Zemřel tak, jak žil tolik let svého života: s kouřícím koltem v ruce.

Slim Blue ostře hvízdl. V jeho chladných očích se objevil výraz uznání.

„Chlapče, ty jsi s koltem opravdu hodně rychlý! K čertu, ještě jsem nikoho neviděl tasit tak rychle jako tebe! Ten chlápek byl pistolník a rozhodně ne špatný. Už měl kolt v ruce. Přesto mu to nic nepomohlo.”

Slim Blue kopl do McCormicka.

„To je ten hombre, co má na svědomí tvou rodinu?” zeptal se.

Horn žachmuřeně přikývl. „Ano. On a ještě několik dalších. Teď jsou všichni mrtví. Všechny j sem j e vystopoval. McCormick byl poslední a nejhorší. Slime, můj úkol je dokončen.”

Blue svraštil čelo. „Chceš tím říct, že nás teď necháš ve štychu?”

„Samozřejmě že ne.” Mladý muž zavrtěl hlavou. „Nemůžu zpátky do Texasu, tam jsem mimo zákon. Zůstanu, jestli mě ještě budeš potřebovat.”

„Tebe?” Blue se usmál. „Chlapče, někoho, kdo umí tak zatraceně rychle a přesně střílet, přece nemůžu nechat běžet.”

Pomyslel při tom na federálního marshala Gallaghera, který byl výtečným střelcem. Kdyby se mu povedlo mladého Horná postavit mezi marshala a bandu, well, to by byla příležitost, jak Gallaghera zastavit. Jednou provždy!

Tom Horn vyměnil náboj v bubínku svého revolveru a strčil zbraň zpátky do pouzdra.

„Co teď, Slime? Co chceš dělat?“

Blue se zašklebil a ukázal na mrtvého Texasatia. Ostatní oběti přepadení již zmizely.

„Musíme teď trochu udělat pořádek. Nemusí každý, kdo tudy pojede, hned vidět, co se stalo. Ede, Happyodtáhněte McCormicka pryč! Tome, ty bys mohl vypřáhnout koně a odehnat je pryč. Potom se pokus spálit dostavník.”

„Spálit? Slime, to nepůjde. Ten zatracený dostavník je celý z dubového dřeva,” namítl Eddie Fisher.

„Přesto to musíme zkusit,” rozzlobil se Blue. „Chlapci, Kansas je poměrně civilizovaná země od té doby, co vymizeli bizoni. Několik lidí a dvacet tisíc dolarů tu nezmizí bez pozdvižení. Za několik dnů budeme mít na krku všechny slídiče, které vláda má. Ale do té doby už dávno potáhneme údolím Lodgepol na Cheyenne.”

„Takže chceš ještě pořád jet na sever?” zeptal se Tom Hom.

Blue přikývl. „Ano, to je nejjistější cesta. Za několik dnů budeme v Coloradu. Potom nám můžou šerifové a marshalové z Kansasu vlézt na záda. Ale ani tam ještě nebudeme v bezpečí. Protáhneme severovýchodním cípem Colorada a vydáme se do Wyomingu. Na nově objevených prériích u Powder River nebo na Sweetwateru prý nenarazíš na člověka. Kromě toho tam není zákon. Tam bychom mohli zmizet a nikdo už by nás nenašel. Chlapci, jedeme na sever. Od té doby, co Union Pacific postavila železnici do Cheyenne, je to prý země zaslíbená.”

Bandité se pustili do práce. Vyhlídka na zlaté časy, které je čekaly, jim dala křídla.

Vzali McCormicka a odvlekli ho za dům, kde dokončili svou chmurnou práci. Slim Blue vylezl do sedla svého koně, aby odjel pro Stonese.

Slunce se již sklánělo k západu. Museli být rychlí, aby to stihli, než se setmí.

Tom Hom jel s dostavníkem kousek dál po ulici. Potom vypráhl koně a odehnal je. Zvířata však měla žízeň a neustále se vracela blíž ke studni. Po chvíli to vzdal a věnoval se dostavníku.

Kočár byl jako ze železa. Tom ho nedokázal podpálit. Nadával, ale myslel na něco jiného. Na dívku, kterou někde držel Blue. Chtěl ji vidět a promluvit si s ní.

Všiml si, že boss bandy jede pryč.

Na rohu domu narazil na Eddieho Fishera.

„Kampak?” nedůvěřivě se otázal bandita.

„Hledám nějakou slámu. Ten zatracený dostavník nechce hořet,” chladně odsekl Hom a vrhl na Fishera ledový pohled. „Mimochodem, nevěděl jsem, že ti musím skládat účty, Eddie. Jenom Slim je tu boss, nikdo jiný.”

Sel a nechal tam malého banditu, stát. Uši však měl nastražené a byl napjatý jak struna, aby se při jakémkoli podezřelém pohybu mohl obrátit a tasit revolver. Nic se však nestalo.

Obešel dům a vstoupil do něj zadními dveřmi. Na konci velké haly byly v podlaze padací dveře. Horn zvedl poklop a nahlédl do sklepa, v němž muselo být příjemně chladno. A pak spatřil to děvče: štíhlou dívku v modrých džínáeh a pokrčené šedé blůze. Měla světlé vlasy a úzký obličej , nyní zalitý slzami.

Tomu Homovi bylo jasné, že všechno ví. Všechno, co se stalo s jejím otcem a s dostavníkem. Jeho srdce zaplavila lítost.

Slezl dolů a uvolnil jí provaz, jímž byla za zápěstí přivázaná ke skříni, aby nemohla utéct. Uzel však nebyl příliš utažený. Žena byla na Západě tabu, které dokonce i bandité porušili jen málokdy. To ovšem Tomovy chmury nijak nerozehnalo.

„Pojďte, slečno,” řekl a nabídl jí ruku, aby jí pomohl nahoru.

„Co se mnou chcete dělat?” ustrašeně se zeptala a pohlédla mu do tváře.

Hom viděl, jak před ním ucukla. Nechytila se ho za ruku, o níž si musela myslet, že na ní lpí krev jejího otce.

Mladý Texasan zesmutněl. Vůbec poprvé proklínal okamžik, kdy se přidal k Texaské bandě. Samozřejmě, že se jí musí hnusit. Copak je něčím jiným než zpustlým banditou?

Vylezl ze sklepa a podal jí ruku podruhé, ale ona opět odmítla. Byla hrdá a statečná. Toto poznání ho uklidnilo. Aspoň bude to, co ji čeká, snášet snáze.

Uvažoval nad tím, co s ní Slim Blue chce dělat. Žena, to bylo na Západě něco docela jiného než muž. Nebylo možné ji ohrožovat koltem nebo na ni střílet. To nedovoloval kodex cti, kterým se řídili i bandité.

Vyšel s dívkou po boku na verandu ve chvíli, kdy se Slim Blue vrátil z kopců. Za ním cválal Sidney Stones.

„K čertu!” zaklel boss banditů a přitáhl uzdu. „Tome, kdo ti dovolil pustit zajatkyni?”

Na rohu domu se objevili Eddie Fisher a Happy Price. Pohlédli na Torna a rychle se rozestoupili. Tomovi to neuniklo. Strnul a položil dlaň na pažbu svého koltu.

„Já jsem si to dovolil, Slime,“ chladně odtušil. „Zajímalo by mě, co s ní chceš dělat, bossi?”

Slimovi se začalo jiskřit v očích. Na dívce mu nezáleželo. Záleželo mu pouze na vlastním bezpečí. Poznal, že v tomto případě narazila kosa na kámen.

„Já já to sám nevím,” váhavě řekl.. „Eddie, nebylo by to něco pro tebe?”

Tom bleskově tasil. „Slime, toho dravce vynech!” řekl hrdelním hlasem. „Při všech svátých, provrtám tebe i jeho olovem, jestli mu ji vydáš!”

Slim zbledl. „No dobrá, Tome, dobrá,” nejistě zamumlal. „Sakra, jenom jsem tak přemýšlel. Pochopitelně by

se jí nic nestalo. Well, nikdy jsem si nemyslel, že bys někdy proti mně tasil. To je něco nového. Takže ty si myslíš, že bychom ji měli vzít s tebou?”

„Samozřejmě. Jiná možnost není. Vezmeme ji s sebou a necháme ji bě’ žet, j akmile nám už nebude moct být nebezpečná.”

„Bossi,” ozval se Ed Fisher, „odkdy posloucháš nějakého rádoby pistolníka, který si to s tebou chce rozdat?”

Hom se otočil. „Ty to chceš zkusit, Ede?” zamumlal.

Fisherova arogance pod Homovým tvrdým pohledem roztála. Zbledl a sklopil zrak. Poznal, že na mladého pistolníka nemá. Ne v souboji tváří v tvář.

Ta strašlivá jistota ho ochromila. Olízl si oschlé rty a snažil se najít nějaké východisko.

„Čekám Ede!“ ostře řekl Tom Hom.

Fisher ucouvl. „Já si zvolím okamžik sám,” zašeptal. „Netasím, když se to hodí tobě.”

„Tak a dost,” rozhodl Slim. „Zbláznili jste se? Šetřete náboji. Budete je ještě potřebovat. “

Ed si otřel zpocenou ruku o kalhoty.

„Zapomeňme na to, Tome,” hlesl.

Tom přikývl a strčil si revolver do pouzdra. „O.K., zapomeňme na to.”

Pomyslel při tom na Sidneyho varování. Slim a jeho kumpáni ho chtějí odkrouhnout. Ti se ještě budou divit.

O půl hodiny později vyrazili. Slim Blue zvolil severozápadní směr, ke vzdáleným hřebenům coloradských hor, jež se tyčily na obzoru. Vedli s sebou několik soumarů, kteří nesli všechno, co člověk na dlouhém pochodu divočinou potřebuje. Blue se chtěl vyhýbat lidským sídlům, dokud nedorazí do Cheyenne ve Wyomingu. Bylo jim totiž jasné, že krveprolití, které právě způsobili, zalarmuje všechny šerify a marshaly v Kansasu.

Tom Hom jel na konci, před ním na pintoví za jatkyně. V kalhotách, tlustém kabátě a klobouku s širokým okrajem vypadala jako štíhlý, hezký chlapec.

Slunce se sklánělo k obzoru a Tom se již smířil s dlouhou noční jízdou. Rychle se stmívalo. Koně opatrně kladli nohu před nohu. Nevysoké kopce se střídaly s údolími a prašnými písečnými úseky, v nichž se koním bořily nohy do písku až po spěnky.

Hodiny plynuly. Bylo již po půlnoci. Už museli být za hranicí Colorada.

Koně otupěle kráčeli, jezdci klímali v sedlech. Jen Blue, který jako bývalý honák dobytka znal cestu na sever, bděl a držel směr.

Zamířili do kaňonu, vytvořeného tisíci lety eroze. Hučel tam vodopád, který přehlušil dokonce i klapot okovaných kopyt.

To byla příležitost! Tom přijel k dívce. Vzal nůž a přeřezal provaz, jímž byla přivázaná k hrušce sedla. Pohlédla na něj. V očích měla strach.

„Zmizte!” hlesl Tom a sklonil se k ní. „Zůstaňte tu stát a počkejte, až budeme pryč. Nikdo vás tu neuslyší.”

Její obličej bledě svítil v temnotě.

„A vy?”

„Já zůstanu s nimi, patřím k nim,” odvětil tvrdý tónem. „Dělejte, myslete jenom na sebe! Jeďte přímo na východ, až narazíte na řeku. To je Republican. Jeďte podél ní až k velkému brodu, u kterého stojí ukazatel. Odtud to už není daleko ke Smith Center. Možná už po cestě narazíte na lidi, kteří vám pomohou.”

Vyklonil se ze sedla a jemně ji pohladil po jejím úzkém obličeji.

„Hodně štěstí, mladá dámo!” zamumlal.

„Vy vy nejste opravdový bandita! “ zoufale prohodila. „Proč nejedete se mnou?”

Zavrtěl hlavou. „To by bylo zbytečné. Stojím mimo zákon. Každý šerif by mě mohl zatknout jako člena Texaské bandy. Nemám na vybranou. Musím jet s ostatními na sever. Tam mě nikdo nezná. Možná tam budu moct začít nový život.”

„Jak se jmenujete?” chtěla vědět.

Mávl rukou. „To teď nehraje roli.”

Chytila ho za ruku. „Ten hrozný muž, který je vaším bossem, o vás mluvil jako o Tomovi. A tak si vás budu pamatovat. Hodně štěstí Tome…”

Chopila se uzdy a pinto zastavil.

Tom se neohlížel. V srdci však měl bolest. Bylo mu, jako by s tou ženou za sebou nechal všechno dobré, čím byl kdysi naplněn jeho život.

Ještě chvíli naslouchal tichému dusot, který za ním utichal. Hukot vodopádu přehlušil jakýkoli zvuk. Půda tam byla kluzká.

Mezi skalami rostlo vysoké kapradí.

Koně zneklidněli. Vzduch byl plný vodních kapiček, jež se usazovaly na skalách a kapradí, na tvářích mužů a hřbetech jejich koní. Hladká kopyta na mokrém kamení klouzala. Jezdci měli plné ruce práce, aby nespadli na zem.

Kleli a každý z nich se snažil neztratit v temnotě z očí muže před sebou.

Tom Hom se usmál. Potom se začal připravovat na střet, který ho čekal, až se bandité dozví, že dívka uprchla

Jim Gallagher, světlovlasý federální marshal, seděl před chatou a užíval si slunce.

Měl za sebou tvrdé týdny. Týdny, kdy spolu se svou věrnou klisnou Thunder nevěděl, co je to klid. Teď, když svůj úkol splnil, si od guvernéra 0’Hallorana vyžádal několik dnů volna, které trávil v odlehlé lovecké chatě na horním toku Republican River.

. Gallagher se opřel o teplý trám chaty a zapálil si doutník. Kouřil se zavřenýma očima a vyhříval se na slunci.

Cítil, jak z něj opadá napětí. Neměl u sebe zbraň, protože tam zabloudil jen málokdo. Do Smith Center to bylo pětatřicet mil, do Nortonu osmnáct a do Desert Station, té staré, opuštěné zlatokopecké osady ve výběžcích coloradských hor, dvaadvacet. Kromě toho tam ještě leželo několik rančů a farem. S městy je spojovaly vymleté, hrbolaté cesty, při špatném počasí takřka nesjízdné.

Gallagher otevřel oči. Jeho bystré uši zachytily jakýsi vzdálený zvuk. Bylo to tiché, pravidelné klapání jako dusot cválajícího koně.

Zvedl hlavu a rozhlédl se. Z kraje lesa vyrazil houf srnek, které proběhly údolím, přebrodily potok a zmizely kdesi mezi kopci. Něco je vyděsilo.

Pohlédl na Thunder, jež se pásla v ohradě u chaty. Nyní strnula a hleděla do údolí. Stříhala ušima a chvěly se jí nozdry. Vtom trhla hlavou a varovně zafrkala.

Gallagher vstal a šel do domu. Když znovu přišel ke dveřím, měl již připnutý velký revolver. Winchestrovku měl opřenou o rám dveří, pro všechny případy.

Dusot již byl zcela zřetelný. Ten jezdec svého koně nešetřil a byl sám!

Gallagher si oddechl a uvolnil se, když ho spatřil. Kdo mohl mít tak napilno?

Jezdec, štíhlý muž, stál ve třmenech, avšak tvář měl zastíněnou okrajem klobouku a kromě toho byl zakryt vlající hřívou. Dával svému zpěněnému koni co proto. Gallagher nevycházel z údivu. Ten chlapík, jak se zdálo, měl nějaký hodně pádný důvod, proč své zvíře nešetřil.

Nyní ten jezdec uviděl jeho. Zvedl ruku a vykřikl. Jeho hlas připadal federálnímu marshalovi povědomý, i j eho postava a způsob, jak seděl na koni.

Když nyní zvedl svůj klobouk a Gallagher tak uviděl jeho tvář, poznal ho.

Byl to Chuck Burnett!

O okamžik později Chuck dorazil na malou planinu nad řekou. Seskočil ze sedla, ještě než jeho uřícený kůň vůbec zastavil. Podrážky jeho vysokých holínek se zabořily do měkké hlíny. Pustil koně a ten se hned rozběhl k Thunder.

„Chucku ty?“ divil se federální marshal. „Co tě sem přivádí?”

Burnett se unaveně usmál. Jeho tvář byla pokryta vrstvou prachu a potu. Bezpochyby měl za sebou dlouhou a tvrdou jízdu.

„Jime, nejdřív se musím napít, ať spláchnu ten zatracený prach z hrdla! “ zaskřehotal Burnett a posadil se na lavičku. Svůj zaprášený klobouk hodil na zem a natáhl si nohy.

Gallagher se usmál a šel do chaty. Když vyšel ven, měl v ruce hrnek a pomačkanou, začazenou konvici. Nalil do hrnku trochu silné černé kávy a podal ji Búrnettovi.

„Tady máš, pij. V tomto vedru je to na žízeň to nejlepší.”

Burnett sáhl po hrnku a na ex jej vypil. Potom ho vrátil federálnímu marshalovi. „Jime, mám pro tebe depeši. Tady, čti!”

Vytáhl z kapsy kabátu pokrčený kus papíru, uhladil jej a podal ho marshalovi. Gallagher si vzal a začal luštit maličká písmena.

Okamžitě uvědomit mdrshala Gallághera stop převzít pronásledování Texaské bandy stop za každou cenu bandity zneškodnit.

0’Halloran, guvernér státu Kansas.

Gallagher vrátil depeši příteli a svraštil čelo. „Co to má být? Co se stalo?”

Bumett pokrčil rameny. „Není toho málo. Texaská banda přepadla pravidelný dostavník Butterfield Overland Stage Company v Desert Station, zabila šéfa stanice McLeana a všechny lidi v dostavníku a unikla s dvaceti tisíci dolarů, které u sebe měl jeden cestující.”

„Kdy se to stalo?” Gallagherova otázka byla ostrá a jasná jako výstřel z koltu.

„Včera.”

„Jak je možné, že už se o tom ví?“

„Ten McLean měl dceru. Bandité ji unesli s sebou. Po cestě se jí podařilo uprchnout. Přijela do Nortonu a zalarmovala šerifa. Náhodou jsem byl zrovna u něj, ptal jsem se na tebe. Poslal jsem depeši starému, well, a tady je odpověď.”

. Gallagher svraštil čelo. „Už se něco podniklo?”

„Ano. Šerif hned odjel se všemi svými zástupci do Desert Station. Moc toho tam ale nepořídí.”

„Proč si to myslíš?”

„Well, ta holka Milly McLeanová se mimochodem jmenuje, je jí osmnáct a je to krasavice řelda, že jí jeden z banditů při útěku pomohl. Měl to být nejmladší člen bandy a jmenuje se Tom. Údajně není tak zlý jako ostatní. Od něj také slyšela, že banda chce na sever, kde míní se svým lupem zmizet.”

Gallagher se zamyšleně poškrábal na bradě.

„Texaská banda to jsoů přece Texasané! Jak to, že se dostali až sem? Chucku, jsi si jistý, že to je ta banda?”

„Ta holka uvedla jméno jejich bosse: Slim Blue. Slyšela to při jedné hádce, když ji Blue chtěl dát jednomu ze svých Udí, a ten mladý muž toipu zabránil. Šerif prolistoval všechny zatykače a zprávy z Jihozápadu. Existuje jenom jeden Slim Blue, a to je boss obávané Texaské bandy. A svědčí o tom i styl jejich práce.”

„Kolik jich je?”

„Čtyři abosspodle údajů tédívky.”

„Hm…“ Gallagher vzal větev a začal čmárat na zem mapu území severně od Republican River.

„Chucku, my jsme tady. To je neuvěřitelné štěstí, že jsem chtěl dovolenou strávit právě v tomto koutě Kansasu. Well, tady se stýkají hranice našeho státu s hranicemi Colorada a Nebrasky. Kdybys byl bandita, který má v kapse dvacet tisíc babek a chce na sever kam bys jel?”

Chuck Burnett se usmál. „To je prosté. Od té doby, co Union Pacific postavila železnici vedoucí Wyomingem, začíná toto teritorium prosperovat. To je ideální příležitost, j ak vydělat. Když má někdo trochu základního kapitálu, může být během několika let za vodou. Navíc je, hlavně v západním Wyomingu, ještě zatraceně málo šerifů. Jime, kdybych byl ničemou v situaci Slima Blue, jel bych do Wyomingu. “

„Já taky. A kudy bys tam jel?”

Chuck Bumett se zazubil ještě víc. „No, vydal bych se na severozápad přes tento cíp Colorada a zamířil bych do Cheyenne. “

Vzal Gallagherovi z ruky větev a udělal přes jeho mapku čáru. „Někde tudy přes Haigleř, Sterling a Hereford. To by měla být nejkratší cesta.”

Gallagher přikývl. „Taky si myslím. Chucku, pojedu tou samou trasou do Cheyenne.”

Chuck Bumett se zatvářil kysele. „ Zapomínáš, příteli, že tvé pravomoci končí na hranici Colorada. A tito hombres jsou už dozajista za ní.”

„Na to jsem nezapomněl! “ Marshalovi se ve tváři objevil tvrdý výraz. „Přesto je budu pronásledovat a podám si j e. Až je najdu, požádám u příslušného šerifa o zatykač.”

„A když ti ho odmítne dát?”

Gallagher si poklepal na náprsní kapsu. „To neudělá. Koneckonců u sebe mám pověřovací listinu státu

Kansas. Dostatečný důvod pro to, aby mi byl každý smírčí soudce ve všech teritoriích Unie nápomocen. “

Burnett přikývl. „Máš pravdu. Co teď chceš dělat?”

„Vyrazím, a to hned. Nejdřív do té Desert Station. Chucku, kolik lidí ta Texaská banda zabila při tom posledním přepadení?”

Chuck Burnett se zachmuřil. „Starého McLeana, potom vozku a jeho průvodce, toho s těmi penězi a ještě jednoho cestujícího. Nenechali naživu nikoho kromě toho děvčete. Ale to pravděpodobně jenom díky tomu mladíkovi, který se jmenuje Tom.”

„Tom to jméno si budu muset zapamatovat,” zamumlal Gallagher. Ukázal na Bumettova koně. „Chucku, dáš mi svého koně?”

Chuck Burnett byl překvapený. „Proč?”

„No, musím šetřit Thunder a zároveň musím být rychlý. Proto ji chci vzít s sebou a každých pět mil se střídat v sedle. Tak se dostanu do Desert Station nejpozději za tři hodiny.”

„Jenže není příliš odpočatý. Na jednom ranči jsem ho vyměnil za jiného koně a potom jsem ho hnal, co to šlo. “

„To nevadí. Prvních pět mil pojedu na Thunder a na něho přesednu až potom. Tak se bude moct trochu vzpamatovat.”

„A já? Co bude se mnou? To mám těch osmnáct mil do Nortonu jít po svých?” Chuck se při této představě zatvářil kysele. Jako většina mužů Západu cestoval i on raději v sedle, než pěšky.

Gallagher se usmál. „Samozřejmě ne. Pošlu ti z Desert Station zástupce s čerstvým koněm. Udělej si tu pohodlí a vyspi se. Jídla je tu dost. Kromě toho máš pušku a můžeš s ní jít na lov.”

„Díky za nabídku. Radši bych tě ale doprovázel,” odpověděl Chuck.

Federální marshal zavrtěl hlavou. „To nejde. Jednak potřebuju tvého

koně a potom na tobě vidím, jak jsi vyřízený. Po cestě bys usnul v sedle.”

Burnett zívl. „Myslím, že máš pravdu. Můžu aspoň jet za tebou, až budu zase fit a mezi stehny budu mít odpočatého koně?”

„Samozřejmě. Znáš přece směr. Řekněme, že se za dva týdny sejdeme v Cheyenne?”

„Dohodnuto.”

Gallagher jel rychle. Za hodinu dorazil na starou silnici. Tam přesedl do sedla Chuckova koně, aniž by zastavoval. Thunder vedl dál vedle sebe.

Dorazil do Desert Station, ještě než slunce zapadlo.

Ze všeho nejdřív spatřil řadu koní přivázaných k plotu. Všichni byli osedlaní a měli pušky v sedlových pouzdrech. Šerif z Nortonu se svými pomocníky byl tedy ještě tam. To Gallaghera uspokojilo.

Šerif byl starý, šedivý pionýr Západu s tvrdou tváří, na níž se podepsal dlouhý život v divočině, a ostrýma, světlýma očima. Byl to jeden z těch mlčenlivých, ocelových šerifů s koltem, bez nichž by Západ nikdy nebyl zkrocen nebo alespoň ne v tak krátké době.

Gallagher slezl ze sedla a ukázal svou stříbrnou pěticípou hvězdu, kterou nosil v kapse kabátu.

Šerif se usmál. „Vy jste Gallagher, že ano? Váš přítel Burnett právě seděl u mě, když přijela ta dívka. Vyptával se mě na jednoho chlápka, který žije v horách kdesi na sever od Republican River v lovecké chatě. Slyšel jsem o vás, a tak jsem mu popsal cestu. Ale

nevěděl jsem, že jste federální marshal.“

Gallagher se usmál. „To ví jen málokdo, šerife.” Rychle zvážněl. „Našli jste nějakou stopu?”

Šerif si odkašlal. „Žádnou stopu, kromě mrtvých, napůl shořelého dostavníku a koní, kteří se honili kolem studny. Ta banda je zatraceně prohnaná. Trvalo by nám dlouho, než bychom zjistili, co se vlastně stalo, kdyby se tomu děvčeti nepodařilo uniknout. Víte o ní?“

Gallagher přikývl. „Ano. Pan Burnett mi všechno vyprávěl.”

Šerif si prohrábl knír. „Chudák holka. Znal jsem její rodinu. Ábel McLean byl dobrý chlap. Gallaghere, byla to pro mě rána, když jsem slyšel, jak skončil.”

„Najdeme jeho vrahy, šerife, a potrestáme je,” odpověděl Gallagher tvrdě. „Zjistil jste, kam banda odjela?”

„Zrekonstruovali jsme trasu jejich útěku podle výpovědi Milly McLeanové. Slim Blue se svými lidmi jel přímo na severozápad, přes coloradskou hranici, a jel celou noc. Může mít už dost velký náskok. Milly nám vyprávěla, že unikla v nějakém kaňonu s vodopádem. Jeden z mých lidí tu rokli zná. Říká, že už je za hranicí.”

Gallagher pozorně naslouchal. „Přiveďte ho sem!” vyzval šerifa.

Šerif mávl na jednoho z mužů, kteří pohřbívali mrtvé. „Mikeu, na okamžik!”

Muž přišel. Vypadal jako jeden z těch honáků dobytka, kteří se svými stády táhli Západem, od Rio Grande po kanadskou hranici a znali každou stezku a každý kout.

„To je Mike Carrigan,” představil ho šerif. „Bývalý kovboj a honák. Teď je zástupcem v Nortonu. Mikeu, můžeš marshalu Gallagherovi podat ruku.”

Mladík to udělal. „Co byste rád, marshale?”

„Mikeu, vy znáte tu rokli, ve které uprchla Milly McLeanová?” opatrně se zeptal Gallagher.

Carrigan přikývl. „Samozřejmě. Je to stará honácká cesta na sever. A dobrá trasa útěku. Půda tam je tvrdá a nezůstávají na ní stopy.”

Gallaghera něco napadlo. „Ten kaňon je poměrně klikatý,” zamumlal. „Najede se tam mnoho mil. Existuje nějaká kratší cesta, než ta rokle, Mikeu?”

Bývalý kovboj přikývl. „To jsem vám právě chtěl navrhnout, marshale. Jeďte po cestě do Haigleru. Pak brzy překročíte hranici. Kaňon leží těsně za ním. U jeho ústí stojí skála ve tvaru hlavy indiána. Držte se napravo od rokle. Tak se dostanete na náhorní planinu a budete moct jet kratší trasou. Získáte tak přinejmenším dvě hodiny. Na jeho konci přebrodíte přítok South Platte River a dorazíte na cestu do Sterlingu. To je nejkratší cesta na sever a já sním svůj klobouk, jestli Slim Blue nepojede po ní.”

„Díky, to stačí,” s úlevou řekl Gallagher. „Mikeu, jestli Texaskou bandu dopadnu, bude to i vaší zásluhou. “ Otočil se k šerifovi a dodal: „Můžete mi dát čerstvého koné? Nechávám tu za něho jiného.”

Starý honák se usmál. „Chcete pořád střídat koně, že? Dobrý nápad! Mladý muži, přál bych si, abych mohl jet s vámi, ale povinnosti mě drží vKansasu.”

Vybral si mezi zvířaty poníka, který byl nej silnější, a nechal jim za to koně Chucka Bumetta.

„Šerife, nezapomeňte poslat jednoho z vašich lidí s tímto koněm k mé lovecké chatě,” připomněl Gallagher šerifovi, než nasedl. „Jinak by se mohlo stát, že tam můj přítel Chuck Bumett bude muset strávit zimu. Ten chlap je příliš líný, než aby ušel jediný krok pěšky.”

Šerif se rozesmál. „To je v pořádku, nedělejte si starosti. Zítra tam pošlu někoho s koněm.”

Galíagher vzal uzdu svého druhého zvířete a otočil Thunder. Desert Station, koně a muži, zničená stanice a mrtví zůstali za ním.

O dva dny později Galíagher dorazil na místo, kde Texaská banda strávila poslední noc. Popel jejich táborového ohně sice už byl studený, ale když v něm Galíagher trochu kutal větví, našel několik žhavých uhlíků. To znamenalo, že tábor opustili teprve nedávno.

Galíagher šel zpátky ke svým koním. Přemýšlel. Teď, když se štvanice dostala do posledního stádia, mu druhý poník mohl být na obtíž. Thunder měla dost sil. Mohl klidně pokračovat v pronásledování jen s ní.

Když jeho myšlenky dospěly k tomuto bodu, začal okamžitě jednat. Odsedlal koně, kterého mu nechal šerif z Nortonu, schoval sedlo a ohlávku do křoví a pustil zvíře na svobodu.

Pouze s Thunder se cítil, jako kdyby se zbavil koule na noze.

Na strmých svazích na obzoru se modraly lesy, nad nimiž se tyčily holé hnědé skály. A někde tam před ním v té divočině byli muži, které pronásledoval: pět vrahů z Texasu! Nebo možná jen čtyři, když odečte mladíka jménem Tom.

Posadil se do sedla a v tom okamžiku spatřil krátké zablesknutí, které vzniklo, když sluneční paprsky dopadly na nějaký kovový předmět. Například na hlaveň zvednuté pušky.

Galíagher nepřemýšlel a instinktivně jednal. Zkušenosti mnoha divokých let vytříbily jeho reflexy. Seskočil ze sedla, převalil se a vytáhl kolt z pouzdra na levém boku.

Spatřil červený záblesk nad trávou a o zlomek vteřiny později vysoko nad ním přeletěla kulka. Slyšel třesknutí a hvízdnutí.

Ozval se čísi hlas. „Vy jste marshal Galíagher, že?“

Galíagher se divil. Někdo na něj střílel a ptal se ho na jeho jméno. A ten hlas! Nebyl mu nesympatický.

Jeho protivník, bez pochyby někdo z Texaské bandy, se zasmál: „Nechcete mi odpovědět? Well, nevěřte, že vás chci zastřelit. To bych udělal už dávno! Jestli jste Galíagher, pak vás zastavím ale po svém! “

Galíagher přemýšlel. Ten muž měl pravdu. Mohl by ho bez jakéhokoli rizika zastřelit. To, že to neudělal, svědčilo jen o tom, jak nebezpečný je ten chlápek a jak si věří. Určitě to je nejrychlejší střelec z Texaské bandy.

Pokusil se zvednout hlavu a najít ho někde nad travou. Třeskl další výstřel a kulka mu provrtala střechu klobouku. Znovu se ozval ten mladý, sympatický hlas, tentokrát zněl ironicky a jízlivě.

„Hombre, měl byste být opatrnější. Takto nikoho z Texasu nechytnete!”

Gallagherovo přesvědčení, že má co do činění s člověkem z Texaské bandy, ještě vzrostlo. Tento muž znal jeho jméno. To bylo zvláštní.

Galíagher nebyl člověk, který by se dlouho nechal držet v šachu.

Kousek stranou od něj byl nevelký březový a topolový háj. Tam musel ten neznámý mít koně. Bylo jasné, že nezůstane v trávě ležet věčně. Jednou se musel vrátit ke svému zvířeti a tam narazí na něj, na federálního marshala Gallaghera.

Galíagher zvedl kolt a namířil přibližně tam, kde tušil banditu, načež dvakrát vystřelil. Potom rychle chvátal po čtyřech pryč, až se dostal za mírnou terénní vlnu. Thunder tam ještě pořád stála a poulila na něj oči.

Dal jí znamení, aby zůstala tam, kde je, a dobře cvičené zvíře poslechlo.

V úkrytu za kopcem se opatrně narovnal. Ve vzdálenosti padesáti kroků viděl pohyb v trávě a poznal stín muže, který se blížil k zrzavé klisně. Teď by na něho mohl vystřelit, ale to nebylo to, co chtěl udělat. Jeho úkolem bylo předávat padouchy zákonu, ne je popravovat.

Topolový háj nebyl příliš daleko. Jako každý správný Texasan se i tento muž nerad vzdaloval od svého koně a měl ho tak blízko, jak to jen šlo. Gallagher objevil zvíře, jež stálo vedle vyvráceného stromu, když se plazil podrostem. Narovnal se, posadil se na práchnivý kmen a položil si kolt na klín. Jeho muž přijde. Brzy!

Nemusel čekat dlouho. Po chvíli se ozvalo praskání lámaných větviček. Gallagher se schoval za strom. Na mýtinu přišel mladý, vysoký muž se světle modrýma očima a černými vlasy. V ruce držel těžký kolt a tvářil se nedůvěřivě a vážně.

Bylo to jasné: Zneklidnilo ho náhlé zmizení jeho protivníka. Jiskřilo se mu v očích. Mladík vypadal jako některý z oněch pravých texaských kovbojů, kteří byli pokladem Západu. Jak se jen mohl dostat do takové společnosti, jako byla Texaská banda?

Gallagher si ho změřil pohledem. Byl si jist, že má před sebou onoho Torna, a podle toho, co o něm slyšel, to musel být zatraceně dobrý střelec.

Pomalu vstal a namířil na mladíka kolt.

„Ruce vzhůru, Texasane!“

Bandita se s úžasnou rychlostí otočil. Spatřil marshalův kolt, který mu mířil na hruď, a pustil revolver. Ten spadl na zem. Mladík zbledl.

„Gallaghere k čertu, vy jste mě přelstil!“

Federální marshal se usmál. „Musíte se ještě hodně učit, mladý muži, chceteli zastavit něktóho z nás.“

„Well, co teď se mnou uděláte?” zeptal se mladík.

„Zatknu vás a odvezu do Kansasu.“

Texasan se zazubil. „Zatknete? Marshale, tady jsme v Coloradu. Vaše pravomoci končí na hranici Kansasu. Tady už nikoho zatknout nemůžete.”

„Odvezu vás k nejbližšímu šerifovi, dejme tomu ve Sterlingu, řeknu mu, kdo jsem, a on mi vydá zatykač na vás. No, co řeknete teď, mladý příteli? Tak chytří jako nějaký hombre z Texaské bandy j sou federální marshalové už dávno.u

Na tváři mladého bandity se objevil stín.

„Takže to víte,“ zamumlal. „Víte, kdo jsme a co jsme udělali. Well, marshale, potom víte také to, že se nikdy nevzdám. Horn z Texasu na šibenici nikdy neskončí! “

„Opatrně, mladíku! “ vykřikl Gallagher, ale už bylo pozdě.

Pistolník se přikrčil a skočil za svého koně, načež vytrhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Marshal slyšel cvaknutí, když pákovým nabíjením posunul náboj ze zásobníku do komory. Gallagher vypálil mladíkovi na nohy, které viděl pod břichem koně. Minul však, protože zvíře zneklidnělo a on nechtěl trefit nevinného poníka. V následující vteřině se pod tělem koně zablesklo a Gallagher ucítil úder do hrudi. Bylo to jako rána kladivem. Vyrazila mu dech, v uších mu hučelo a před očima měl rudou mlhu. Skácel se do tmy.

Když se probudil, ucítil na tváři cosi vlhkého. Otevřel oči. Nad ním bylo modré nebe a stříbřitá zeleň topolů. Stála u něho Thunder a hleděla na něho. Měla skloněnou hlavu a olizovala ho.

Gallagher se pokusil posadit se. Cítil bolest v hrudi. Vlastně měl být mrtvý, když to koupil do hrudi. Jenže žil. Byl to zázrak.

Ryzka radostně zafrkala, když viděla, jak se její pán pohnul. Gallagher ji něžně poplácal po krku. Ještě pořád seděl trávě. Ještě nikdy nebyl blízkostí svého koně tak dojat jako teď.

Bolest v hrudi mu stěžovala dýchání. Svlékl kabát a pohlédl na svou košili.

Žádná rána! To poznám mu dodalo nové síly.

Kabát! V jeho kabátě muselo být něco, od čeho se Homova kulka odrazila !

Probral kapsy a pak vytáhl stříbrnou marshalskou hvězdu. Uprostřed byla promáčklá.

Gallagherovi teď bylo všechno jasné. Kulka vypálená šikmo zespodu a ze strany sjela po tvrdém kovu. Odhodil ho pouze její náraz.

Vědomí, že není smrtelně zasažen, ho probralo. Roztrhl si košili. Na hrudi měl modřinu velkou jako pěst. Dýchání ho bolelo, cítil tu bolest v celé hrudi. Jinak však byl v pořádku.

Pokusil se postavit. Šlo to, ale třásla se mu kolena. Opodál ležel jeho kolt. Byla to hrozná dřina ho zvednout a strčit do pouzdra.

Tom zmizel, považoval ho za mrtvého.

Well, ten se ještě bude divit!

Gallagher zvedl z trávy svůj proděravělý klobouk a chytil se hrušky sedla. Teprve napotřetí se mu podařilo dostat do sedla. Bolest v naražené hrudi byla takřka nesnesitelná. Polevila však, když se konečně posadil a ryzka opatrně vykročila.

Gallagher ji vedl po stopě Torna Horná, jež se táhla jako nepřehlédnutelný tmavý pás ve vlnícím se moři trávy.

Stopy se ztrácely v tmavém kraji lesa, který se zelenal v horách tyčících se nad prérií. Někde tam tedy musel být ten mladý bandita Tom

Hom, kterému se málem podařilo poslat proslulého federálního marshala Gallaghera k čertu.

Kopyta Tomova koně začala klapat, když opustil prérii a vjel do malého kaňonu, v němž se Texaská banda utábořila.

Pomyslel na ráno, když Ed Fisher, jehož Slim vyslal na výzvědy, vtrhl do tábora.

„Nějaký jezdec jede po našich stopách!”

Slim Blue vyskočil. „Jak vypadá?”

„To nevím. Neviděl jsem ho zblízka. Vypadá to, že má světlé vlasy a zrzavého koně! K čertu, takového koně jsem ještě neviděl, a to se v koních vyznám!”

„To je Gallagher, ten zatracený federální marshal! “

Blue si byl jist. Znal všechny slavné pistolníky té doby stejně jako lumpy.

„ Well, Tome, Gallagher je tvůj! Teď ukaž, co v tobě je! Budeš muset tasit proti neproslulejšímu střelci celého Západu.”

„Slime, to on to všechno má na svědomí! Osvobodil to děvče, a proto teď máme v patách toho čmuchala!” zavrčel Ed Fisher.

Tom by mu nejraději jednu vrazil, ale odpustil si to. Šel ke svému koni a vydal se po jejich stopách zpátky, aby marshala Gallaghera vyřídil.

Teď minul skalní výčnělek. Za ním byl tábor jenže prázdný. Z ohniště se však ještě kouřilo.

Sesedl a uvolnil podbřišník.

„Slime, můžete vyjít. To jsem já Tom!”

Chvíli panovalo mlčení. Pak se objevil Slim Blue a jeho muži. V rukou drželi zbraně. Blue měl v očích podivný lesk. .

„Tome viděls marshala Gallaghera?“

Horn přikývl. „Viděl jsem ho a mluvil jsem s ním.“

„Co říkal?”

„Chtěl mě zatknout. Hned věděl, že patřím k tvé bandě, Slime.”

„Zatknout? Well, proč to neudělal? Ten nikdy nemluví do větru.”

„Byl jsem proti,” klidně odvětil Tom.

„On byl proti! Chlapci, slyšeli jste?” Slimovi klesla čelist. „Well, Tome, kdyžs byl proti, jak to, že ještě žiješ?”

Tom sundal sedlo ze zpoceného hřbetu svého koně a položil jej na jeden balvan.

„Gallagher a já jsme si to rozdali,” chladně odvětil. „Stál jsem za svým koněm. Proto mě minul. Ale já jsem ho trefil!”

Slimovi málem vylezly oči z důlků.

„Pane Bože, tys ho opravdu sejmul?”

Tom se usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, žije a ani není poraněný. Myslím, že ho brzy zase máme za námi! “

Boss banditů pohlédl na své lidi. „Buďto je šílený on nebo já!” zvolal. „Rozumíte tomu, co řekl, chlapi?”

Opět se obrátil k Hornovi. „Tome, k čertu, nevoď mě za nos! Co se stalo? Nemluv v hádankách! “

Mladý bandita přišel k ohni, vzal začazenou konvici, nalil si do hrnku kávu a pomalu jej vypil.

„Zabil jsem ho, venku na prérii,” odpověděl klidným hlasem. „Well, Slime, nedokážu někoho odpravit, aniž bych mu dal šanci. Vystřelil jsem na něho, jenže jsem minul. Rychle se vrhl ze sedla a zmizel. Je protřelý.

Když jsem na něho čekal, připlížil se k mému koni, kterého jsem nechal v lese.”

Znovu se napil a utřel si ústa rukávem. Cítil, jak ho všichni propalují pohledem. .

„Dál, Tome!” vyzval ho Blue. „Sakra, pročs toho hombreho nesejmul hned? Neřekl jsem ti, jak je nebezpečný?”

„V tom se naše názory rozcházejí, Slime,” tvrdě odtušil Horn. „Well, samozřejmě mě polil studený pot, když už jsem ho neviděl. Rozběhl jsem se k mému koni a pak se náhle objevil a mířil mi na hrud. Pustil jsem kolt na zem, to by udělal každý. Potom řekl, že mě zatkne a vezme zpátky do Kansasu. Takže jsem skočil za mého koně a vytáhl pušku. Vystřelil a minul. A pak jsem byl na řadě já. Koupil to do hrudi.”

„Do hrudi? To bude po něm.“

„Není. Když se svalil na zem, šel jsem k němu. Neviděl jsem žádnou krev. Proto jsem mu sáhl do kapsy. Měl v ní hvězdu, od které se kulka odrazila.”

„A pak? Když tak ležel před tebou? Tos ho nedorazil?”

„Ne,” klidným hlasem odvětil Tom.

Slim zrudl. „Proč ne?” zavrčel.

„Protožejsem to nedokázal. Protože já nikdy nebudu střílet na bezbranné lidi, Slime!”

Boss banditů obrátil oči v sloup. „On to nedokázal!” vyhrkl. „Chlapci, víte, co to znamená? Ten hombre měl na mušce nejnebezpečnějšího marshala celého Západu a nechal ho běžet!”

Ed Fisher vyskočil. Přestal se ovládat.

„Slime, tos ještě nepochopil, o co tu jde?” vykřikl. „Horn nás chce vydat! Nejdřív osvobodil tu holku a teď se spikl s marshalem. Gallagher mu slíbil velkou odměnu to je ono! “

Tom pustil konvici na zem a udělal jeden krok od ohně. To gesto bylo jednoznačné.

„Eddie, drž se zpátky! “ varoval Fishera a sáhl pravou ruku k pažbě koltu. „Ještě jednou řekneš něco takového a pošlu tě za tvými předky!”

Ed Fisher však byl tak rozzuřený, že ho ta slova nezastavila. Vyměnil si pohled s Happy Pricem a spatřil v jeho očích souhlas. Happy stál poněkud stranou od svého kumpána. Měli toho proklatého frajera v kleštích. Tentokrát jim neunikne, protože nemůže zároveň střílet dvěma různými směry. Malý bandita s chladnýma očima se přikrčil.

„Myslíš si, jak jsi dobrý, co?” sykl.

Tomovi se na tváři obj evil stín. Slyšel chvatné kroky Slima Blue a Sidneyho Stonese, kteří se klidili z místa přestřelky. Pohlédl na Price a odhadl své šance.

„Well, Ede, opravdu to chceš zkusit?” otázal se klidným hlasem.

„Chci konečně vidět tvůj kolt, ty náfuko! “ vykřikl Fisher a tasil.

Tom jednal bleskově. Vytáhl revolver a ještě během Fisherova pohybu vypálil. Fisher zavrávoral a skácel se na zem. Když spadl na zem, jeho zbraň vystřelila.

Price vypálil, ale jeho kulka nezasáhla. Mladík se rybičkou vrhl za oheň a převalil se. Nato dvakrát vystřelil z revolveru.

Happy Price udělal vrávoravý krok dopředu, přičemž ještě jednou vypálil. Potom se zhroutil na zem. Vlasy měl v plamenech.

Sto nes k němu přiskočil, zvedl ho a vytáhl z ohně.

Tom Hom se obrátil a namířil ještě kouřící revolver na Stonese a bledého bosse banditů.

„Nelíbí se ti něco, Slime?”

Slim Blue byl bledý jak stěna.

„Co by se mi nemělo líbit, Tome?” odvětil a křečovitě se snažil, aby jeho ruce zůstaly klidné. „Ti hlupáci! Dostali, co chtěli!”

Zavrtěl hlavou. „Tasit proti tobě je sebevražda! Schovej už konečně ten revolver. To už je podruhé za tři dny, cos na mě namířil.”

Tom Hora pomalu vstal a strčil si kolt do pouzdra. Byl však ostražitý jako člověk, který si nemůže dovolit chybu, pokud chce zůstat naživu. Nevěřil Slimovi ani slovo. Byl u té ban. dy dost dlouho na to, aby mu bylo jasné, že ten lotr neví, co to je věrnost, čest nebo upřímnost vlastnosti, které ctily každého slušného člověka. Šlo mu jen o jediné: o vlastní výhody a zisk. Kvůli tomu by bez váhání obětoval kohokoli z vlastní bandy .

Stones ukázal na mrtvé. „Co s nimi uděláme? Myslím, že by měli co nejrychleji zmizet.”

Blue se usmál. „Necháme je tu ležet. Nebo je snad chceš zahrabat? Tady, v té kamenité půdě?”

Promnul si bradu a jeho úsměv se rozšířil. „Well, teď už budeme kořist dělit jen na tři díly a to už bude hezká suma.”

„Slime, já s tebou do Cheyenne ne, pojedu. A na ty peníze kašlu,” opáčil Tom.

„Co?” Slimovo překvapení bylo nefalšované. „Co chceš dělat, Tome?”

„Pokusím se dostat přes Gallagher Mountains do Kalifornie. Naše cesty se tu rozdělí, Slime, a doufám, že navždy.”

„A ty nechceš svůj podíl?”

„Ano. Vždyť jsem se k vám nepřidal kvůli těm penězům. Potřebuju jen soumara a nějaké zásoby. To je všechno.” .

„Můžeš je mít,” rychle řekl Blue. „Vezmi si všechno, co potřebuješ a pak odtud zmiz, než se objeví ten proklatý marshal Gallagher. Nedokážu pochopit, Tome, pročs do něho nenapumpoval olovo.”

„Slime, myslím, že jsou věci, které ty nikdy nepochopíš, “ pousmál se mladý Texasan.

Otočil se ke Stonesovi. „Side, musím ti poděkovat, žes byl neutrální. Vždy jsi byl dobrý kamarád. S kým teďpojedeš?“

Stones váhal. Instinkt mu radil, aby jel s Horném. Pak však převážila jeho závislost na Slimovi, k jehož bandě již mnoho let patřil.

„Řekl bych, že pojedu s bossem,” slabě a nerozhodně zamumlal.

Tom přikývl. „Jak chceš. Doufám, že toho j ednoho dne nebudeš litovat. “

Blue se zamračil. „Co tím chceš naznačit, Tome?“

Mladý Texasan si jej změřil pohledem. „To, co říkám,” odvětil. „Doufám, že Sid nebude jednoho dne litovat, že se přidal k tobě. Slime, ty jsi dravec. Mně nemusíš nic nalhávat.”

Otočil se a šel ke koním.

Blue skřípal zuby, ale ovládal se. Myšlenka, že těch dvacet tisíc dolarů bude muset dělit jen na dva díly, ho opojila. A Stones well, kdo říká, že Stones bude naživu tak dlouho, aby se mohl o ty peníze zajímat? A pak bude celá kořist patřit jenom jemu! Jenom jemu!

Tom Horn osedlal svého hnědáka a naložil na soumara něco z potravin, které banda uloupila v Desert Station. Pak nasedl a vyjel po úzké stezce, která vedla k okraji kaňonu.

Když se ještě jednou ohlédl, uviděl, že Slim Blue a Sidney Stones odjíždějí na sever.

Když Gallagher cválal přes prérii, spatřil supy, kteří se vznášeli nad úzkým kaňonem.

Zastavil Thunder a svraštil čelo. Muselo tam ležet něco mrtvého nebo něco, co už nebylo daleko od smrti. Svědčili o tom ti supi.

Opřel se rukama o hrušku sedla a přemýšlel. Neslyšel předtím náhodou slabou ozvěnu výstřelů? Ignoroval to, protože ten zvuk byl tak nezřetelný a vzdálený, že mu připadalo, že nemá cenu tam jezdit. Ale teď když viděl ty supy to bylo něco jiného.

Výstřely! To znamenalo lidi. A lidé v této divočině znamenali Texaskou bandu. Někdo jiný by těžko putoval tou divokou, osamělou krajinou daleko od hlavních cest.

Gallagher zvedl uzdu a Thunder pomalu šla dál. Stříhala ušima a její oči byly ostražité.

Gallagher ostražitě pozoroval svého koně, když jel k hornímu okraji kaňonu. Jeho ryzka však byla klidná a bez známek nervozity. Pokud v té rokli předtím byli nepřátelé, pak již odtáhli. Jenom tam zanechali něco, co přitáhlo pozornost supů.

Federální marshal dorazil ke kaňonu a na strmém svahu zastavil. Stezka se klikatila po skalní stěně a tráva, jež na ní rostla, byla udusána okovanými kopyty. Dolů vedla něčí stopa: stopa Torna Horná, kterou sledoval. Další stopy vedly z kaňonu a takřka v pravém úhlu odbočovaly na západ. Byly to stopy dvou jezdců nebo jednoho jezdce se soumarem.

Gallagher se rozhodl, že sjede do kaňonu. Musel vědět, co leželo na dně rokle a co přilákalo pozornost supů.

Thunder natáhla hlavu a opatrně začala kráčet po zvětralé skále.

Náhle se zastavila, jako by narazila do neviditelné zdi. Rozkročila se a ostře a varovně zafrkala. V následujícím okamžiku se Gallagher bleskově vrhl z jejího hřbetu a vytáhl kolt. Ukryl se mezi skály a čekal.

Nic se však nestalo.

Gallagher se opatrně připlížil k nejbližší serpentině a pohlédl dolů. Na dně kaňonu byla malá tůň, trocha vyschlé trávy rozdupané kopyty a botami, několik keřů a dvě bezvládně a podivně zkřiveně ležící postavy.

Gallagher pomalu vstal a strčil kolt do pouzdra.

Přišel dolů a prohlédl si mrtvé. Jejich tváře svědčily o jejich drsném životě a smrti.

Gallagher odstoupil. Takto tedy vypadá konec: zastřelil je někdo, kdo jezdil s nimi, a pak je tam nechal ležet. Napospas supům a kojotům!

Začal hledat místo, kde by je mohl pohřbít. Půda však byla kamenitá a on neměl žádné nářadí. Proto již ztuhlé mrtvoly odvlekl do jeskyně a zaházel je kamením, aby je nemohli sežrat mrchožrouti. Samozřejmě že v jejich kapsách nenašel nic, co by mu řeklo, s kým má tu čest. I tak to však věděl: šlo o členy Texaské bandy, které zabil někdo z jejich vlastních kumpánů. Možná kvůli uloupeným penězům, možná kvůli něčemu jinému.

Ta pochmurná práce byla zdlouhavá a namáhává a na dně rokle se již černaly stíny večera, když s ní federální marshal skončil. Při každém nadechnutí ho bolela hruď, ale zatnul zuby a překonal to. Pak přivedl Thunder k vodě, nechal ji napít a nasedl. Neměl chuť trávit noc na tomto ponurém místě.

V ústí kaňonu nalezl další stopy, jež vedly na sever. Stopy mnoha koní, ale Gallagher věděl, že v Texaské bandě teď jsou jen tři lidé. A tito tři se navíc rozdělili. Proč? Aby ho svedli na falešnou stopu? To sotva. Ten Tom Hom si přece musel myslet, že ho zabil.

Po které stopě se měl vydat? Na sever nebo na západ? Na západ vedly stopy pouze dvou koní, na sever stopy mnoha koní. Věděl, že ti hombres, co se vydali s mnoha soumary na sever, s nimi budou mít problémy, protože terén byl náročný a nepřehledný. Mohli tedy jet jen pomalu. Byl si jist, že je ještě bude moct dohnat.

Na západ se vydal pravděpodobně pouze j eden muž a ten mohl j et rychle. Bezpochyby to byl nějaký nebezpečný hombre. Gallagher instinktivně cítil, že to může být j en Tom Hom. Jeho vnitřní hlas mu napovídal, aby se vydal za ní. Hom se ho pokusil zastřelit, a proto ho chtěl dostat před hlaveň svého koltu. Ani muž Hornových kvalit nesměl uniknout zákonu.

Takže na Západ!

Po mnoha hodinách dorazil do sedla průsmyku a vydal se dolů po úzké horské stezce, j ež byla vyšlapána pastevci, trapery či rudokožci a jež v serpentinách vedla dolů.

Náhle zatáhl za uzdu a strnul. Postavil se ve třmenech a ostře nasál vzduch.

Poryv větru k němu přinesl zvláštní pach, který poznal a který ho zalarmoval: pach hořícího dřeva.

Když objel další serpentinu, spatřil v hlubině pod sebou červený bod, který hned zase vyhasl, aby se pak opět objevil.

Že by táborový oheň muže, kterého pronásledoval?

Tiše jako starý indiánský zvěd se Gallagher pohyboval vpřed. Oheň už dávno vyhasl, jeho orientační smysl a schopnost odhadnout vzdálenost i potmě ho však nezklamaly. Po přibližně jedné míli narazil na tábořiště a okamžitě poznal, kdo to tam nocuje.

Na dně malé kotliny se pásl hnědý kůň. Valach, kterého znal až příliš dobře. Patřil Tomu Hornovi.

Opodál stál mezi keři druhý kůň. U ohniště leželo jedno jezdecké sedlo, sedlo na soumara a jiné předměty patřící do výbavy zálesáka. A vedle spící muž přikrytý dekou a kloboukem.

Tom Hom, o tom nemohlo být pochyb ! Jeho tábor byl tak dobře ukryt tý, že oheň byl vidět pouze ze sedla průsmyku, ale ne ze stezky pod ním.

Gallagher se nahoře neslyšně posadil ke kmeni vyvrácené jedle a udělal si pohodlí. Lov skončil. Tom Hom nebyl ani šedesát kroků od něj a už mu nemohl uniknout, A tentokrát nebude mít možnost vyzkoušet svůj kolt, o tom byl Gallagher přesvědčen.

Čas se vlekl pomalu. Bandita se musel cítit zcela bezpečně, protože na štvance měl zatraceně dobrý a klidný spánek. Nebo si myslel, že už štvancem není! Marshala považoval za mrtvého, koupil přece kulku do srdce. Kulku z jeho winchestrovky.

Vyšlo slunce a jeho svit zalil kotlinu. Hnědák šel ke studánce a soumar se k němu přidal. Ani tyto zvuky však spáče neprobudily.

Gallagher hleděl se svraštělým čelem na postavu, kterou viděl jen nezřetelně. Přemýšlel. Tady něco nehraje. Jeho vytříbený instinkt ho varoval. Hrozí mu nebezpečí.

Náhle za sebou uslyšel nezřetelný, sotva slyšitelný šramot. Něco se pohybovalo podrostem. Gallagher cítil, jak se potí. Zmocnilo se ho děsivé podezření. Sáhl po koltu a otočil se. V tom však zkameněl, protože spatřil Torna Homa.

Mladý Texasan stál na kraji podrostu, nějakých deset kroků od něj. Držel kolt a mířil mu na hruď.

Federální marshal se zachvěl, ačkoli bylo teplo. Ten zatracený Texasan byl jiný než muži, které potkával dosud: byl chytřejší; chladnokrevnější a nebezpečnější než oni. Byl to protivník, kterého v žádném případě nesměl podcenit.

Hom promluvil jako první.

. „Dobrý den, marshale,” řekl protáhlým texaským nářečím. „Čekal jsem vás. Dal jste si na čas.“

„Čekal?” Gallagher nedokázal zakrýt své překvapení. „Horné, vy jste

ná mě vystřelil a musel jste mě považovat za mřtvého!“

„Věděl jsem, že nejste zraněn smrtelně, marshale!”

„Jak to?” Gallagherova otázka byla ostrá a tvrdá jak výstřel z pušky.

„Prohlédl jsem vás, když jsem neviděl žádnou ránu.”

Gallagherovi se hlavou začaly honit myšlenky. Jestli to, co říkal, byla pravda, pak to není žádný zabiják. Pak věděl, že ho nezasáhl smrtelně a přesto ho nechal žít!“

„Home, tomu nemohu uvěřit,” zamumlal, protože začal svého protivníka vidět v jiném světle. Vzpomněl si na to, co vyprávělo to děvče. Byl to přece tento Hom, kdo ji zachránil před Slimem Blue, a podle toho, co o tom texaském banditovi věděl, bylo velmi nebezpečné se mu stavět do cesty. Měl rychlý kolt a jednal bez jakýchkoli zábran.

Hom se usmál. „Marshale, prohledal jsem vám kabát a našel jsem hvězdu, od které se kulka odrazila. A moc mě to potěšilo. Věříte mi?”

Gallagher nevěděl, co má odpovědět. Ten Horn tedy není ničema. Pokud by se mu dala šance, bylo by možné ho zachránit. Čert ví, jak se dostal na šikmou plochu.

„Horné, rád bych vám věřil, ale stojíte přede mnou s koltem v ruce, “ řekl.

. Mladík zavrtěl hlavou. „To je jenom pro jistotu, marshale. Včera jsem na vás vystřelil, a proto jsem musel počítat s tím, že při našem dalším setkání budete nejdřív střílet a teprve pak se budete ptát.“

Po kovbojském způsobu si obtočil kolt kolem ukazováčku a strčil jej do pouzdra.

„Jsem teď ve vašich rukou, marshale. Ale chtěl jsem, abyste mě nejprve vyslechl, než budete jednat. “

„Jak jste věděl, že pojedu za vámi? Mohl jsem stejně tak dobře sledovat druhou stopu. “

„Odhadl jsem to. A odpoledne jsem vás z hor viděl jet přes prérii.” Hom si

odkašlal. „Marshale, když jsem vás včera viděl ležet s provrtaným kabátem, došlo mi, co jsem udělal. Ještě nikdy jsem nezvedl zbraň proti muži zákona, věřte mi! Myslel jsem si, že jste mrtvý. Když jsem potom zjistil, že žij ete, byl jsem moc rád. Myslím, že byste to měl vědět, než mě začnete soudit. “

„Horné, rád bych vám věřil. Ale mířil jste mi na srdce!“ suše poznamenal Gallagher.

„Ano, k čertu! A sám jsem se za to proklel!“ zvolal mladý bandita. „Marshale, mohl jsem vás odpravit, to přece víte. Ale to jsem nedokázal. Nikdy jsem nevystřelil na někoho, komu jsem nedal šanci.”

Gallagher na to nemohl nic namítnout. Byla to pravda. Rozloučil se se svými kumpány právě kvůli tomu?

„Horné, co řekl Blue, když se dozvěděl, že jste mě ušetřil? Určitě ho to rozzuřilo, že?“

„Běsnil, ale byl dost chytrý na to, aby se držel zpátky. Ti dva další Ed Fisher a Happy Price si mě chtěli podat. Musel jsem je zastřelit, abych si zachránil kůži.”

„Takže to byli oni!“ Gallagher si zahvízdl. Ti dva mrtví, které včera našel v kaňonu, nezahynuli kvůli kořisti. Nalezl, aniž to tušil, v tomto mladíkovi spojence. Díky němu přišla Texaská banda o dva muže.

„Home, nemám právo ani možnost vás v tomto státě zatknout, dokud od příslušného šerife neobdržím zatykač,” řekl. „Přesto bych byl rád, kdybyste jel se mnou. Nevěřím, že jste mi toto všechno řekl proto, abyste mi teď dělal těžkosti, že?”

Tom Horn přikývl. „Samozřejmě, marshale. Pojedu s vámi. Nemůžu věčně žít životem psance. Nejsem špatný a až si odpykám trest, chci se někde usadit, jestli na to už nebude pozdě.”

„Nikdy není pozdě, Tome, stačí jen chtít,” klidným hlasem řekl Gallagher. „ Well, u soudu bude mnohé mluvit ve váš prospěch. Například osvobození Milly McLeanové. A i já se za vás můžu přimluvit. Nemyslím, že by vás odsoudili k nějakému těžkému trestu, když vám nelze dokázat žádnou vraždu. Přesto pochopíte, že vás teď musím odzbrojit, že ano? Odepněte si opasek a odložte revolver.”

Horn bez váhání poslechl. Rozepnul si velkou stříbrnou přezku svého zbraňového opasku a nechal jej spadnout na zem.

„A teď tři kroky zpátky! “ přikázal mu Gallagher.

Přistoupil k opasku a revolveru a zvedl je. To strašlivé napětí, pod kterým dosud byl, zmizelo. Ať už se dalo Tomu Hornovi vyčíst cokoli, změnil se. A v žádném případě to nebyl darebák.

Společně sešli do kotliny, jako dva druhové, kteří se znají už dlouho. Tom rozdmýchal oheň a postavil do ohniště konvici s kávou. Zatímco na začazené pánvičce krájel slaninu, chytil Gallagher jeho. hnědáka, uklidnil ho a vyšvihl se na jeho hřbet.

„Kampak?” otázal se Horn a vstal. Působil mladistvě a uvolněně. Bylo to, jako by někdo sňal z jeho ramen velké břímě.

Gallagher se usmál. „Jen si jedu pro svého koně a své věci.”

Mávl na mladého muže a odjel z tábora.

„Tome, myslím, že byste mi teď měl povědět svůj příběh,” řekl federální marshal, když o půl hodiny později seděli u ohně, jedli zbytek snídaně a popíjeli kávu.

Hom se zachmuřil. „Takže jste to uhodl, marshale,” zasmušile zamumlal.

„Co?“ vyzvídal Gallagher.

„Že mě na šikmou plochu nedostala myšlenka na kořist. “ Zvedl hlavu. V jeho světle modrých očích se jiskřilo. Sňal si z hlavy stetson a ukázal na šedivý pruh, který se táhl uprostřed jeho hustých černých vlasů.

„Za ty šedivé vlasy, marshale, vděčím muži, který se jmenoval Dave McCormick a byl Texasan tak jako já.” Ve tváři mu cukalo a celý se chvěl rozrušením.

Gallagher se dost dobře vyznal v lidech na to, aby poznal, co se s ním děje.

„Tome, mluvte! “ vyzval ho. „Mluvte o všem, co vás tíží. Vím, že se vám uleví.”

Hom váhal. Začala se mu chvět víčka. Otevřel ústa a pak odhalil své nitro. Odkryl všechno, co ho v posledních letech sžíralo a co probudilo jeho divoké instinkty.

„Marshale, je to dlouhá historie a Vůbec není hezká. Well, měli jsme ranč v Paňhandleu, tam, kde je dost vody a kde roste zelená tráva. Dvacet tisíc kusů dobytka, to na Texas není moc, ale byl to hezký začátek a byli jsme na nejlepší cestě k tomu, abychom zbohatli. Můj otec byl starý, protřelý pionýr a chtěl, aby se jeho děti měly lépe než on. Musel proti Komančům vybojovat každou píď země. Má sestra Mabel a já jsme navštěvovali kolej a získali jsme vzdělání. Mabel byla o dva roky starší než já a dá se říct, že byla hodně hezká. Matku jsem nikdy nepoznal. Zemřela při mém porodu.”

Odkašlal si. „Well, náš soused se jmenoval David McCormick. O obvyklé práce na ranči a o svůj dobytek se staral málo, zato byl hodně na cestách. Přesto měl pořád peníze a na jeho pastvinách stálo mnoho kusů dobytka. Jednoho dne můj otec přišel na to, že McCormick je spolčený s bandou zlodějů dobytka. Ta banda

loupila mavericky, přiháněla je na McCormickovy pastviny a cejchovala je byl to výnosný a poměrně bezpečný kšeft. Nikdo jim nemohl dokázat loupení dobytka. Můj otec se jim pokusil nastražit léčku. Byl zabit v přestřelce s bandity. V jeho úsilí zastavit lupiče pokračoval můj strýc. Došlo k hrozné válce o prérii, takové, jaké jsou na Západě na denním pořádku. Byla páchána zvěrstva, kterých by se zalekli i rudokožci. Potom můj strýc ve městě potkal McCormicka a přede všemi o něm řekl, že je zloděj dobytka. Sáhl po koltu, jenže McCormick byl rychlejší a zastřelil ho. Následující noci banda s McCormickem v čele vtrhla na náš ranč. Podpálili ho, několik kovbojů bylo zabito nebo zraněno, ostatní se probili a uprchli. Já také. Má sestra tam zůstala. Já já jsem…”

Horn se zakoktal. Selhal mu hlas a chvíli mu trvalo, než se zase vzpamatoval.

„Marshale, říká se, že muži Západu jsou k ženám vždy šlechetní a zdvořilí. Pro tyto bandity to však neplatilo! Ležel jsem s kulkou v boku v křoví a nemohl jsem jí pomoct. Naposledy j sem ji viděl, když ji jeden bandita hnal přes dvůr před našim hořícím domem. Následujícího dne našli ji a toho parchanta mrtvé! Zmocnila se jeho revolveru a zastřelila jeho a potom sebe.”

Gallagherovi se stáhlo hrdlo. To, co udělali tomu mladíkovi, by vykolejilo i zkušeného muže.

„Když jsi osvobodil Milly McLeanovou, myslels na svou sestru, že ano?” opatrně se otázal.

Horn přikývl. „Ano. Já já jsem ji prostě nemohl nechat v rukou těch špinavých padouchů.”

Špinaví padouši! Ta slova svědčila více než cokoli jiného o tom, jak se tento mladý Texasan distancoval od svých bývalých kumpánů. Ve skutečnosti nikdy nebyl jedním z nich.

„Well, jak ses připletl ke Slimovi?”

Horn váhal a hledal slova. „Bylo to takto,“ začal. „Jeden z našich hochů mě odvezl ke známým, kteří se o mě starali. Myslel jsem jenom na jediné: na pomstu! Proto jsem cvičil s koltem, až jsem byl rychlejší než každý, koho jsem znal. Mohl jsem s koltem porazit každého, nebo jsem si to aspoň myslel. Pak jsem se vydal na válečnou stezku. Bandu Slima Blue jsem potkal, když bojoval s jednou bandou lupičů dobytka, kteří mu konkurovali: s McCormickovou bandou! Proto jsem se k nim přidal. Z kořisti jsem si bral jen tolik, kolik jsem potřeboval. Peníze mě nezajímaly, měl jsem jiný cíl. A našel jsem je všechny, všechny, kdo měli na svědomí mého otce, mého strýce a mou sestru! Vypátral jsem je a Slimovi lidé mi při tom pomohli. Vždycky jsem je nechal sáhnout po revolveru, když mě poznali, a pak jsem je zastřelil, jednoho po druhém. Davea McCormicka nakonec.“

„Kdes ho dostal?“

„V Desert Station, v dostavníku, který chtěl Slim vyloupit. Náhoda, že ano?“ Horn se chraplavě rozesmál. „McCormick opustil Texas a odjel na sever, když poznal, že se už nemůže schovávat za revolvery svých mužů. Krátce nato jsme museli odjet, protože nám byli v patách texaští rangeři. Přes Nové Mexiko a Oklahomu se Texaská banda prostřílela do Kansasu. Pak jsem se dozvěděl, že McCormick se objevil v západním Kansasu. Viděli ho v Nortonu a ve Smith City. Proto jsem zůstal u Slima Blue, když chtěl přepadnout ten dostavník v Desert Station. Měl jsem štěstí. Muž, kterého jsem hledal více než rok, seděl v tom dostavníku. “

„Zabils ho?“

„Ano. Ale dal jsem mu šanci. McCormick byl se svou pětačtyřieítkou rychlý. Pokusil se odvrátit svůj osud. Měl ale smůlu, nepovedlo se mu to.“

Jeho hlas zněl naléhavě. „Marshále, přísahávám vám, že jsem nespáchal jedinou vraždu, i když jsem měl co do činění s vrahy a ještě horšími hombres. Každý z nich dostal svou šanci a já při tom riskoval krk. Když McCormick ležel mrtev u mých nohou, přestala mě banda Slima Blue zajímat. Zůstal jsem s nimi jen proto, že jsem neměl jinou volbu. Všechno ostatní už víte.“

Gallagher si zamyšleně točil hrnkem mezi dlaněmi. Pak ho postavil na zem a vytáhl z kapsy krabičku s doutníky.

„Tome, nechám tvůj příběh ověřit/4 zamyšleně řekl. „A jestli je to, co říkáš, pravda, pak myslím, že vyvázneš s malým trestem, protože soud přihlédne k tomu, cos udělal. To zohlední každá porota na světě.“ Usmál se. „A teď na marshala zapomeň. Jsem Jim. “ Podal Tomovi ruku.

V Tomově zachmuřeném obličeji se objevil úsměv. Teď vypadal mladistvěji.

„Díky, Jime díky za ta slova,“ zamumlal a stiskl Gallagherovu pravici.

Tom Horn sbalil věci a naložil je na sedlo soumara, zatímco Gallagher pečlivě zadusil oheň, rozházel doutnající větve a rozdupal žhavé uhlíky.

Když se sklonil, ucítil na břiše pažbu Hornova revolveru. Měl ho za opaskem kalhot a úplně na něj zapomněl.

Vytáhl ho zpoza opasku a usmál se, „Tome, tady je tvůj revolver. Myslím, že to můžu risknout. Tvůj opasek s pouzdrem visí na hrušce mého sed

la. Vezmi si ho. V tomto kraji má muž mít zbraň za předpokladu, že je poctivý.”

V Texasanových očích se zablesklo. „ Jime na tuto chvíli nikdy nezapomenu,” hlesl.

Federální marshal se zasmál. „Hlavně žádný sentiment. Musíme do sedel. Říkáš, že Slim Blue chtěl do Cheyenne?”

„Ano. Nejdřív do Cheyenne a potom do západního Wyomingu. Možná na Sweetwater, nebo Powder River. Má u sebe už jen jednoho muže. Sidneyho Stonese. To je nejlepší člověk z té sebranky. Chtěl jsem ho vzít s sebou, ale přidal se ke svému bossovi. Proto nebude naživu dost dlouho na to, aby poznal, že udělal chybu.”

„Proč?” chtěl vědět Gallagher.

Tom se vážně pousmál. „Viděl jsem Slimův pohled, když se Sid rozhodl pro něj. Má dvacet tisíc dolarů. Když se bude muset dělit, zbude mu jen polovina. Proto Stones bude muset zemřít.”

Gallagher si zahvízdl. „Aha, tak to myslíš. Well, o důvod víc, abychom jeli rychle. Možná ještě Stonese budeme moct zastavit. Už kvůli tomu, že ti řekl o Milly McLeanové, se o to musíme pokusit.”

Osedlali koně a vyšvihli se na jejich hřbety. Zvířata byla odpočatá a byla ráda, že mohou běžet. Tom za sebou vedl soumara, když opouštěli malou kotlinu, která změnila jeho osud.

Cheyenne, hlavní město teritoria Wyoming, bylo to, čemu se říká mladé město.

Šlo o kypící místo se všemi ctnost’ mi a nectnostmi. Barů, heren a saloonů tam bylo nadměrné množství v porovnání s obytnými domy. A vládli tam hráči, zloději a desperados.

Tak nějak vypadala situace, když Gallagher a Tom Hom dorazili s Union Pacific do Cheyenne. Byl to ponurý večer. Když vlak vjel na nádraží, pršelo;

Šerif Doúglas Dalton, svými přáteli a nepřáteli přezdívaný Double D, měl toho večera co dělat, aby přestřelky udržel ve snesitelných mezích. Ve své žluté, lesknoucí se pláštěnce neustále. obcházel ulicemi města a malé cely v jeho úřadovně se začaly plnit chlápky se drsnými výrazy v obličejích.

Gallagher a Tom Horn čekali, až vlak zastaví. Nástupiště bylo osvětleno září pochodní. Cestující vystoupili na nástupiště, strkali do sebe a tlačili se. Známí se halasně zdravili. Jeden muž upadl v blátě u nástupiště a s klením vylezl na chodník z prken.

Kdesi v pravidelných intervalech někdo střílel z revolveru. Obloha nad Cheyenne byla rudě osvícená světly zábavních podniků.

Dřevěné stěny domů se chvěly v rytmu divoké, hektické hudby, jež jako by ovládala celé město. Opravdu, Cheyenne bylo semeništěm hříchu. Hrál se tam poker, pilo se tam, často tam docházelo ke rvačkám a přestřelkám.

Gallagher se chladně usmíval, když kráčel k prvnímu vagonu, v němž se převáželi koně. Města jako Cheyenne mu nebyla cizí. V Kansasu to nebylo jiné, když tam přitáhla první stáda dobytka z Texasu a stovky divokých honáků zaplavily města. V Kansasu tu bouři vyvolal dobytek, ve Wyomingu železnice.

Ale zatímco kansaská města měla tou dobou své divoké mládí již za sebou, tady teprve začínali.

Tom Hom, který pocházel z kultivovaného jihu, si povzdechl. Znal divoký život na prérii, boj s větrem, prachem, jankovitými koňmi, vzpurným dobytkem a nelítostnými a rychle střílejícími zloději dobytka. To byly věci, které tvořily život každého pravého Texasana. Divoká města typu Cheyenne neznal.

Gallagher bičovaný větrem a deštěm na něj kývl.

„Hezké, že? Hrozné doupě, to Cheyenne. Pro našeho přítele Slima Blue je jako stvořené.”

Otevřel dveře vagonu a byl pozdraven přátelským frkáním Thunder. Na stěně visela lucerna. Gallagher zapálil sirku a rozsvítil ji. Při jejím světle oba muži začali sedlat své koně.

Tom seskočil z vagonu a rozhlédl se. Venku spatřil pojízdnou rampu na kolečkách, po níž se nakládal dobytek. Přisunul ji k vagonu a přes ni vyvedli koně ven.

Vítr jim hnal kapky deště do tváří. Gallagher si stáhl klobouk do čela, zvedl si límec a odvázal ze sedla pláštěnku.

„Kam teď?“ otázal se.

„Nejdřív do hotelu,” rozhodl Gallagher a opatrně vylezl do mokrého, vrzajícího sedla.

Horn se vydal za ním a chopil se soumarova lasa. Bok po boku kráčeli po bahnité hlavní ulici Cheyenne.

Zela prázdnotou, ale z oken domů ven pronikalo světlo, které ve tmě vytvářelo nepravidelné obdélníky. Nad dveřmi barů, heren, hotelů a tančíren se na železných kroužcích houpaly lampy a osvětlovaly křiklavé štíty.

Gold Nugget, Last Frontier, Muleshoe, Wyoming Home, U posledního pionýra, Lost Horseshoe a další a dal. ší jména, štíty, hluk, troubení trunky, dupání těžkých bot v tančímách, řev opilců a klení mužů, kteří se cítili být podvedeni. To všechno dotvářelo atmosféru Cheyenne.

U zábradlí stáli osedlaní poníci, kteří se proti směru větru otočili zadkem.

Gallagher přijel k patrové, dřevěné budově, jež vypadala solidněji a důvěryhodněji než ostatní podniky. Ve

svitu lampy rozluštil nápis nade dveřmi.

„Hotel Union.”

Stříška jim poskytla ochranu před deštěm. Federální marshal sesedl a podal uzdu Hornovi.

„Počkej tady. Podívám se, jestli tu, mají volno.”

Zmizel v hotelu a krátce nato se vrátil. Vzal Thunder za uzdu a kývl na Texasana, aby jel za ním.

Gallagher vedl ryzku za dům, k nízké, podlouhlé kůlně, jež sloužila jako stáj. Otevřel dveře a zavedl Thunder dovnitř. Horn jej napodobil.

Když se oba muži postarali o své koně, vzali svá zavazadla a pušky a přes tmavý dvůr se vydali k hotelu.

Union měl velkou halu s dřevěným schodištěm vedoucím k pokojům v patře. Vedle haly se nacházel bar a jídelna, s nimiž, pochopitelně, sousedilo několik hráčských salonků. Recepční, holohlavý muž se zeleným celuloidovým štítkem nad očima je přátelsky pozdravil a podal jim klíče od pokoje, když se zapsali do knihy hostů.

„Jmenuji se Miller,” řekl při tom a usmál se. Měl pohublou, bledou tvář, patrně málo chodil ven. „Omlouvám se za to obtěžování, gentlemani, ale musí to být. Double D trvá na tom, abychom řádně vedli naše knihy hostů a kontroluje to.”

Gallagher zvedl obočí. „Kdo je to Double D?“

Recepčního úsměv se ještě rozšířil. „Náš šerif! Jeto zatraceně drsný muž. Jako stvořený pro takové hnízdo jako Cheyenne. Přesto pochybuju, že se mu podaří město zkrotit. V některé dny, jako třeba dneska, to má obzvlášť těžké.”

Kývl k východu. „Mimochodem, tam jde. Obchází město. Starý dobrý Double D! Bez něho by to tu bylo hrozné.”

Gallagher otočil hlavu. Vešel vysoký, ramenatý chlapík ve žluté pláštěnce z na olej ováné kůže. Zůstal stát u vchodu a zahákl si palce za opasek, takže byly vidět světlé kostěné pažby dvou velkých revolverů, které nosil nízko u pasu.

Šerif Cheyenne nosil revolvery jako někdo, kdo s nimi umí zacházet. Podle všeho to byl tvrdý muž, který měl dost za sebou. Dlouho žil v divočině a uměl být ostražitý.

Naolejovaná kůže se mu poněkud posunula, když pravou ruku položil na pažbu revolveru, takže byla vidět blýskající se hvězda na tmavé látce jeho kabátu. Šerif Cheyenne objevil dva cizí, ozbrojené muže ve městě. Proto byl tak ostražitý.

„Dobrý den,” prohodil a přistoupil blíž. Napjatý výraz v jeho očích se ještě zesílil. „Jste tu cizí?”

Gallagher přikývl. „Přesně tak. Právě jsme přijeli večerním vlakem. “

„Odkud?”

„Z Kimballu. Jsme z Colorado a v Kimballu jsme sedli na vlak.”

„Z Colorada?” Šerif si promnul bradu. „Cizinče, váš přízvuk svědčí o tom, že jste z Kansasu.”

Gallagher se musel rozesmát. Tento bystrý chlápek, kterému nic neuniklo, se mu líbil.

„Ano, já jsem z Kansasu,” dodal. „Ale setkali jsme se v Coloradu. Toto je Tom Horn z Texasu. Já se jmenuji Bili Scott.”

„Těší mě. Já jsem Douglas Dalton, ale lidé mi tu říkají Double D,“ zamumlal šerif. „Seotte, máte nějaký důvod, proč jste jel tak daleko? Z Kansasu.”

Gallagher se znovu zasmál. ,,Ne’ mám, šerife. Well, můžete se podívat do zatykačů, jestli tam najdete mou tvář.”

„To udělám, na to se můžete spolehnout,” nevrle odsekl Dalton. „Well, nic ve zlém. Dobrou noc. “

Zvedl ruku a odešel. Byl to osamělý muž, na kterém ležela tíha zodpovědnosti. Earl Miller, muž se zeleným kšiltem, se usmál, když šerif odešel.

„Nemějte mu to za zlé, gentlemani. V takové dny, jako j e dnešek, se s ním nedá mluvit. Má svůj úkol a bere to zatraceně vážně. To ho odlišuje od mnoha jiných, kteří si připnuli hvězdu jen proto, aby kryli své kšefty.”

„Galíaghere, pročs tomu Double D neřekl, kdo jsme?” otázal se Tom, když společně kráčeli po schodech do patra. „Představil ses mu jako Bili Scott. Podle mě bychom mu měli nalít čistého vína.”

„To také udělám,” klidně odvětil Gallagher. „Navštívím ho, až pojíme, protože od něho potřebuju zatykač, jestli mám zatknout Slima Blue. Pokud je ovšem Blue ještě ve městě.”

„Proč potom to falešné jméno?”

„Well, protože ten Miller nemusí hned vědět, kdo jsem. Blue mě zná, každopádně ví, jak vypadám, podle toho, cos mu o mně vyprávěl. Proto zůstanu inkognito, zatímco ty se budeš procházet po městě a budeš mít oči otevřené. Nesmíme si teď dovolit žádnou chybu, chlapče! Jestli Blue začne něco tušit Wyoming je dost velký na to, aby se v něm mohl celé měsíce skrývat. Možná bychom ho potom už nikdy nevystopovali.”

„Tomu přece sám nevěříš, Jime,” poznamenal Tom.

Federální marshal pokrčil rameny. „Jsem taky jenom člověk. A chyby jsou něco, na co si v mém povolání musíš zvyknout. Přesto, myslím, že Blue se tu cítí bezpečně. Celé týdny si nevšiml, že ho někdo pronásleduje. To ho ukolébalo. A jestli udělá jednu jedinou chybu, máme ho!”

Gallagher nalezl šerifovu kancelář, když se prošel město a vrátil se po druhé straně ulice. V poryvech větru se houpal práchnivý štít visící na rezavém drátu. Stálo na něm „Kancelář šerifa”. Tři schody, zastřešená veranda a dřevěné dveře, vedle nichž bylo okno, v němž se svítilo, byly zality svitem lucerny.

Gallagher přešel ulici a zaklepal na dveře.

Chvíli se nic nedělo, aby se pak ozval nevrlý hlas. „Dále!”

Federální marshal rychle překročil práh a zavřel za sebou dveře. Světlo petrolejové lampy ho na okamžik oslepilo. Douglas Dalton, šerif Cheyenne, seděl ve stínu za svým psacím stolem a svýma tvrdýma šedýma očima si prohlížel nočního návštěvníka. Neměl u sebe zbraň, ale pravou ruku měl položenou v otevřené zásuvce stolu a Gallagher byl přesvědčen o tom, že v ní drží pažbu koltu. Tato okolnost dostatečně svědčila o situaci, v níž se nalézal. Za pár dolarů, které mu městská rada platila, riskoval každou minutu život.

Gallagher pohlédl na papíry na psacím stole.

Usmál se. „Nu, šerife, našel jste můj zatykač?”

Dalton nezměnil svůj postoj a nevytáhl ruku z šuplíku.

„Bili Scott se jmenujete, že?” Zavrtěl hlavou. „Co vás sem přivádí, k čertu?”

„Šerife, nejmenuju se Bili Scott,” odvětil s vážnou tváří Gallagher.

Double D se kysele usmál. „Noa?Většina těch, co sem přijedou, se nejmenuje tak, jak by se jmenovat chtěli.”

Odhrnul zatykače. „Vaše tvář tu není. A přesto mi jste povědomý. Scotte, nebo jak se jmenujete, já jsem z Nebrasky a padoucha poznám na sto honů. Vy tak nevypadáte. Kde jsem vás jen mohl vidět?”

„Možná v novinách,” usmál se Gallagher. „V kansaských novinách, například. Tam mám čas od času fotku. “

Dalton svraštil čelo. „Jak to?”

Gallagher pověsil pláštěnku na věšák, vytáhl své dokumenty a hvězdu prohnutou od Tomovy kulky a před očima užaslého šerifa to položil na stůl.

. „Takto!”

Dalton pohlédl na hvězdu s nápisem „Federální marshal” a vzhlédl ke Gallagherovu usmívajícímu se obličeji. Sáhl po papíru a rozložil jej. Vytřeštil oči, když jej četl. Hvízdl mezi zuby a pak listinu zase položil na stůl.

„Sakra, takže vy jste ten Gallagher! Well, teď vím, kde jsem viděl vaši tvář. V Kansas News. Nejste vy ten chlápek, který vyčistil Wichitu, Dodge City a Abilene?”

Gallagher přikývl. „Přesně tak, šerife, máte dobrou paměť na lidi.”

Double D se polichoceně usmál. „To v takovémto městě mít musíte. Marshale, co vás sem přivádí? Máte tu přece nějaké poslání, nebo se snad mýlím?”

„Nemýlíte,” odvětil Gallagher. „Daltone, potřebuju zatykač na muže jménem Slim Blue. Je to vůdce Texaské bandy a já ho už dva týdny pronásleduju.”

„Slim Blue? To jméno jsem nikdy neslyšel! A on má být v Cheyenne? Tady je všelijaká sebranka, ale o Texaské bandě jsem ještě nikdy neslyšel! “

„Předpokládám to. Přepadl v Kansasu dostavník, zabil cestující a uloupil dvacet tisíc dolarů. Potom uprchl na sever. Měl v úmyslu údolím Lodgepolu přijet do Cheyenne a usadit se na prérii u Sweetwateru nebo Powder River. Měl by s ním být ještě jeden člen jeho bandy, Sidney Stones. Všichni ostatní jsou pod drnem. A s tím Stonesem si také nejsem jistý.

Je možné, že Blue ho po cestě odkrouhl, aby se s ním nemusel dělit.“

„Hm.“ Dalton si promnul bradu. „Marshale, samozřejmě vám rád pomůžu, ale víte, co jste si předsevzal? V Cheyenne se to momentálně hemží jasíci lidmi, kteří chtějí ve Wyomingu udělat štěstí. To spíš najdete jehlu v kupce sena, než někoho v tomto zatraceném městě pokud na něho náhodou nenarazíte.”

Gallagher přikývl. Ten bystrý šerif měl pravdu. To, že nedokázal příliš cizinců do svého města udržet pod kontrolou, jen dokazovalo obtížnost úkolu, který ho čekal.

„Blue je Texasan,” začal. „A tito chlápci z Texasu jsou nápadní všude, kam přijdou. Oblečením, klobouky, tím, jak mluví, svým vystupováním. Šerife, přemýšlejte! Musíme toho banditu najít. Nejel jsem sem sedm set mil divočinou proto, abych se teď vzdal.”

„Texasané!” nevrle poznamenal Dalton. „Gallaghere, od té doby, co dobytkářští králové z jihu ženou své longhorny po Chisholmově stezce, aby na prérii mezi horami Bighom a Windriver vybudovali další dobytkářské říše, tu je víc texaských kovbojů než jinde na světě. Běžte se projít po městě: všechny hospody jsou plné Texasanů! Mají za sebou cestu se stádem dobytka a čekají na vhodnou příležitost, kdy by se mohli vydat zpátky na jih. Mnoho z nich tu ale hledá práci a zůstane tu. Gallaghere, kdybych měl sledovat ‘každého chlápka z Texasu, který je právě ve městě, vůbec bych se nedostal do postele.”

Vytáhl z šuplíku jakýsi formulář a namočil pero do kalamáře.

„Jak ten Slim Blue vypadá?”

Gallagher mu banditu popsal tak, ják to jen šlo. Dalton přikývl a nasypal na mokrý inkoust písek.

„Tady máte ten svůj zatykač. Samozřejmě vám pomohu, kdykoli budete chtít. Jenže mě každý zná jako muže zákona. Vás ne. Proto to budete mít snazší, dokud se budete vydávat za Billa Scotta.”

Gallagher složil papíru a schoval si jej do kapsy. „Díky, šerife. Jsem přesvědčen, že toho Slima Blue dostanu, pokud je ještě ve městě. Kam by jinam jel?”

Dalton pokrčil rameny. „Možná do Laramie, kde se ještě dá obchodovat s kožešinami. Nebo do Casperu a odtud dál na nové pastviny na Sweetwateru a na South Pass. Tam to teď kypí životem. Tráva je tam prý tak dobrá, že tam stačí jen vypustit dobytek a za několik let člověk zbohatne. Ten Blue má peníze, jak říkáte, a je Texasan a skoro každý z těch chlápků z Panhandleu, od Pecosu nebo od Rio Grande se v dobytku vyzná. Na vašem místě bych hledal tam. Mé povinnosti mě drží tady.”

Gallagher vstal a oblékl si pláštěnku. „Díky, šerife, a dobrou noc.”

Dalton mávl rukou. „Není zač. Chytněte toho člověka a přivezte ho sem. Budu ho držet za mřížemi tak dlouho, dokud nenajdete možnost, jak ho dopravit do Kansasu. Dobrou noc!”

Následujícího dne svítilo slunce. Mračna odtáhla přes vzdálené hory na západě. Cheyenne bylo dlouhé více než dvě míle a většina budov stála podél hlavní ulice, Main Street. Stranou leželo několik uliček a tmavé kouty, kterým se v noci každý slušný člověk vyhnul.

Gallagher na kraji města přešel ulici. Double D, šerif Cheyenne, jej potkal na obchůzce, pokrčil rameny a šel dál, aniž by prozradil, že se znají.

Bary, hospody, saloony a tančírny stály vedle sebe, ale nebylo tam tak rušno jako předchozího večera. Jako by slunce svým teplem lidi uklidnilo.

S předešlým hektickým večerem se nynější idyla nedala porovnat.

Gallagher dorazil k saloonu, který se jmenoval Golden Horsheshoe, tedy Zlatá podkova, a nijak se neodlišoval od ostatních podniků tohoto druhu. Zády se opřel o vyhřátou dřevěnou stěnu, vytáhl z kapsy krabičku z doutníky a jeden z nich si pomalu zapálil. Při tom nahlédl špinavými okny dovnitř a rozhlížel se po hostech podniku.

Toho večera ve Zlaté podkově nebylo příliš rušno. Za barem znuděně zíval barman v kdysi bílé a nyní již hodně ušmudlané zástěře. Kolem petrolejových luceren visících na stěnách se vznášel namodralý tabákový kouř.

Výčep byl poměrně velký a podlaha byla vysypána pilinami. U několika stolů vzadu se hrály karty. U barového pultu stáli tři muži a s nohou na poniklované tyči a lokty opřenými o bar popíjeli své drinky. Tiše se bavili. Všichni měli pod kabátem kolt. Zkušený federální marshal to poznal podle vyboulené látky.

Kousek opodál seděl u stolu muž a hleděl do své sklenice. Před ním stála prázdná láhev, z níž si čas od času nalil. Musel už být hodně opilý, jelikož jeho tvář byla zrudlá, potil se a jeho pohyby byly nejisté.

Texasan. Gallagher to poznal podle vysoké koruny jeho stetsonu. A desperado, to dokazoval tmavý, pochmurně působící oděv a tvrdá tvář s bezbarvými vlasy skrytými pod širokým okrajem klobouku.

Něco na tom muži bylo Gallagherovi povědomé. Ale co, k čertu?

Uvažoval. A náhle si vzpomněl na Tomův popis Sidneyho Stonese. Ten chlápek je Stones a nikdo jiný! Gallagherovi spadly šupiny z očí.

Znovu našel to, co tak dlouho hledal! Stopu vedoucí ke Slimovi Blue. Stones seděl tady. Kde byl jeho boss, Slim Blue?

Gallagherovi se hlavou honily myšlenky.

Co mám teď dělat? Mám ho odtud vytáhnout a přinutit ho, aby mluvil? To by bylo nápadné. Ti paličatí Texasané raději zemřou, než by něco prozradili.

Tok jeho myšlenek přerušil Stonesův pohyb. Bandita převrhl židli a vrávoravě vstal. Hodil na barový pult minci a potácivým krokem se vydal ke dveřím. Gallagher se tak tak stihl přitisknout do stínu verandy, když se rozletěly dveře.

Stones vyšel ven. V temnotě rudě svítil žhavý konec jeho cigarety. Zaklel, když přitápal k zábradlí, k němuž bylo přivázáno několik koní. Odvázal uzdu jednoho poníka a s námahou vylezl do sedla. Potom se ostruhami dotkl slabin koně a vyjel. O vteřinu později ho pohltila temnota.

Gallagher dokouřil doutník. Toho večera za něj rozhodl osud. Ale zítra je taky den. Vypadalo to, že Sidney Stones je v tom saloonu celkem známý. Což znamená, že zase přijde, pomyslel si Gallagher. A až přijde, narazí na jistého Kansasana. Gallagher pustil nedopalek doutníku na chodník a zašlápl ho. Potom se obrátil a vydal se ulicí zpět. Hlavu měl plnou myšlenek, takže si nevšiml jezdce, který z jedné temné postranní uličky odbočil na Main Street.

Jezdec zatáhl za uzdu a kůň zvolnil do kroku. Muž si pozorně prohlížel federálního marshala, jehož tvář byla ozářena svitem pronikajícím ven z oken saloonu.

Na okamžik strnul, potom tiše zaklel, otočil koně a jel pryč.

„Tome, myslím, že jsem našel Sidneyho Stonese,“ řekl Gallagher následujícího rána, když se holil u umyvadla, na kterém měl položený střep zrcadla.

Mladý Texasan užasl a topomě se posadil.

„Kde?“ ostře zvolal.

„V jednom saloonu, který se jmenuje Zlatá podkova. Seděl u stolu a vypadalo to, že je hodně opilý. Potom vstal a odjel, než jsem mohl něco podniknout. Prošel tak těsně kolem mě, že jsem si na něho mohl sáhnout.”

Tom Horn přehoupl nohy přes okraj postele a oblékl si kalhoty.

„Jíme, pročs ho nezatkl?”

Federální marshal sklapl břitvu a strčil si ji do kapsy.

„Protože jsem si nebyl stoprocentně jistý,” vysvětloval. „Kromě toho je zatykač, který mi vystavil Double D, vypsaný jen na Slima Blue. Se Stonesem jsem nepočítal. Ale teď je tady a je důležitým trumfem v naší hře. Přivede nás ke svému bossovi.”

„Takže ty si jsi jistý, že Blue je ještě poblíž?”

„Stoprocentně jistý. Stones nevypadal, že by měl po kapsách deset tisíc dolarů. Působil mrzutě a zatrpkle. To tedy znamená, že j eště nedostal svůj podál. A proto se od Slima Blue ani nehne. Udivuje mě jen jedno…”

„Co?”

„Že ho Blue ještě nezabil. Pro to může mít dva důvody: Buďto počítá s pronásledováním a potřebuje někoho, kdo mu bude krýt záda, až půjde do tuhého, nebo…”

„Nebo?”

„Nebo si pohrává s myšlenkou založit tady na Severu novou bandu lupičů dobytka, a proto se nechce svého. starého kumpána zbavit. Obě vysvětlení jsou možná.”

„To ano,” přisvědčil Horn a nalil si vodu do umyvadla. „Co uděláš?”

„Nejdřív musím vědět, jestli to je opravdu Stones. Proto společně na

vštívíme Zlatou podkovu a počkáme tam na něho. Určitě se tam vrátí. Jestli je to on, dáš mi znamení.”

„A pak?”

„Pak ho zatkneme a odvedeme k Daltonovi. Zpětně mi vystaví zatykač, protože Stones je bandita a Double D není člověk, který by ve svém městě bandity chránil. Well a potom z něho vytáhneme, kde je jeho boss.”

„Buď k němu vlídný, Jime,” řekl Horn. „Sid je ze Slimovy bandy ten nejslušnějšínení tak zákeřný a zpustlý jako ostatní. A byl to on, kdo mi řekl o tom děvčeti, o té McLeanové. A varoval mě i před Edem Fisherem. Na to mysli, až ho budeš zatýkat.”

„Budu na to myslet,” slíbil Gallagher. „Jestli je Stones rozumný a nebude mi dělat potíže, dám mu šanci. Jestli ale bude dělat problémy…”

Nedořekl to, co se stane pak, avšak tvrdé rysy v jeho obličeji to prozrazovaly. Připnul si opasek a povytáhl si kolt. Potom sáhl po svém klobouku.

„Jdeme.”

Z hor vanul prudký vítr, který zvedal prach. Po ulici projížděli jezdci. Před skladištěm nakládali povoz Overland Stage Company, který rozvážel zboží na osamělé ranče a usedlosti. Před městem pískala lokomotiva Union Pacific Railway, železniční společnosti, která z Cheyenne udělala to, čím nyní bylo.

Gallagher a mladý Texasan kráčeli vedle sebe jako muži, kteří se znají už dlouho; Jako by Tom Horn nikdy nejezdil s bandou lupičů, desperados a vrahů. Toho dne si však měl uvědomit, že stínu minulosti se nejde tak snadno zbavit.

Zábradlí před Zlatou podkovou bylo prázdné. Gallagher si vzpomněl,

že Stones včera večer odjel v sedle koně. Proto bylo jasné, že pokud se dnes objeví, pak na koni. Žádný z jezdců Západu nechodil pěšky, pokud to nebylo nutné.

„Půjdeme dovnitř,” rozhodl Gallagher a vešel před Tomem do hospody. Bandita tam opravdu nebyl.

Gallagher si vybral stůl v přítmí u zadní stěny a posadil se tak, že mohl pozorovat dveře. Texasan si sedl naproti něj. Nechal si klobouk na hlavě a otočil se zády ke vchodu, aby ho Sidney Stones hned nepoznal, až přijde.

Čas se vlekl. Přišel k nim nevrlý barman, utřel špinavou utěrkou jejich stůl a bez vyzvání před ně postavil láhev s načervenalou whisky a dvě sklenice. Vypadalo to, že to v tomto saloonu je obvyklý nápoj.

Gallagher nenápadně pozoroval těch pár hostů, kteří tou dobou byli v saloonu, a zdánlivě znuděně si pohrával se sklenicí.

Vypadalo to, že Zlatá podkova je oblíbeným útočištěm desperátů v Cheyenne. Muži u stolů a před barovým pultem rozhodně nevypadali nijak důvěryhodně. Každý z nich byl. ozbrojen a zkušený marshal podle mnoha neklamných znaků poznal, s kým má tu čest.

„Co budeme dělat, jestli sem přijde?” chtěl vědět Tom.

Federální marshal se tvrdě usmál. „Zatknu ho a odvedu k Daltonovi, aby mi vystavil zatykač. Potom z něho vyrazím, kde se skrývá Blue.” Odkašlal si. „Ten Stones je jen malá ryba. Nechám ho běžet, jestli prozradí svého bosse. Zato Slim Blue je nebezpečnější než klubko chřestýšů. Je načase ho zneškodnit tak či onak.”

Hom se opatrně rozhlédl. I on měl odhad na lidi a dobře věděl, v jaké jsou společnosti.

„Zatknout Sida?” zamumlal. „ Jime, to ale musíme udělat opatrně! Jestli tihle chlápci zjistí, že jsi muž

zákona, budou si tě chtít podat, A mě také.”

„Máš strach, Tome?” ostře se zeptal Gallagher.

Texasan zavrtěl hlavou.

„Ne. Ale mám takový divný pocit..? Jako kdybych to měl dneska koupit.

„Drž se zpátky, Tome!” radil mu Gallagher. „Sid Stones se nedostane k tomu, aby proti tobě tasil, to ti slibuj u.“

„Stones ne, ale možná někdo druhý,” povzdechl si mladý Texasan. „Well, nic si z toho nedělej. Nikdo neunikne svému osudu.”

. Vzal sklenici, na ex ji vypil a nalil si další. .;

„Na zdraví, Jime! Napijme se!”

„Tome, nepřeháněj to s pitím! “ varoval ho Gallagher. „Možná si odtud budeme muset prostřílet cestu. A pak budeš muset mít pevnou ruku.”

„To se neboj,” slíbil Horn a postavil sklenici na stůl. „Samozřejmě máš pravdu. V naší situaci si nemůžu dovolit ani kapku.”

Z ulice k saloonu odbočil jeden jezdec. Gallagher si všiml jeho stínu, který padl na zaprášené okno, muže samotného však neviděl. Pouze slyšel jeho kroky na dřevěném chodníku, cinkání ostruh a nervózní frkání koně.

O chvíli později se rozletěla křídla létacích dveří a muž překročil práh. Na okamžik zůstal stát a rozhlížel se po přítomných. Gallagher si všiml výrazu zklamání, jenž se objevil v jeho tváři, když přišel ke stolu, u něhož seděl už včera.

Byl to muž, kterého považoval za Sida Stonese.

„Pozor, Tome!” zamumlal, aniž by pohnul rty. „Je přímo za tebou. Vypadá to, že tu čekal někoho, kdo ne

přišel. Teď se posadil a otočil se k nám zády. Well, podívej se na něho!”

Tom Horn zvedl hlavu a pomalu pootočil svou židli. Podíval se na toho muže, načež se obrátil a položil obě ruce na stůl.

„Sid! Je to on! Sakra, myslel jsem si, že už je dávno mrtvý,! “ Oddechl si. „Co teď?“

Gallaghera něco napadlo. „Hmběž k němu a dej se s ním do řeči,“ řekl. „Možná ti prozradí, kde je Blue, aniž bychom ho museli vyslýchat. Na chvíli upoutej jeho pozornost. Až uslyším to, co chci vědět, budu jednat.”

„Buď opatrný, Jime!“ varoval ho Horn a pohlédl na ostatní hosty v hospodě. „Ti chlápci Sida, jak se zdá, znají. Zdravili se. Hned by mu přišli na pomoc, kdybys ho chtěl zatknout.”

Gallagher se usmál. „Neměj obavy. Bude to všechno vypadat úplně nevinně. Tvůj přítel Sid nedostane možnost bít na poplach. A až s ním budeme na ulici, máme vyhráno.”

„Tak dobrá,” řekl Tom a odsunul svou židli. „Jdu za ním. Všechno ostatní je tvá starost. Ty jsi marshal a určitě víš lip než já co a jak.”

Vstal a šel ke Stonesovi. Tam zůstal stát a předstíral překvapení.

„Sidney Stones k čertu, tak jsem se přece nemýlil!“

Bandita zvedl hlavu. Nedůvěra v jeho očích zmizela.

„Tome, starý brachu, kde se tu bereš! “ překvapeně zvolal. „Pojď, posaď se ke mně. Barmane, ještě jednu sklenici pro mého přítele Torna Horná!”

Gallagher si opřel hlavu o dlaň a skryl tvář do stínu okraje klobouka jako někdo, kdo toho příliš mnoho vypil. Horn a Stones seděli necelé tři yardy od něj. Rozuměl každému slovu.

„Na zdraví, Tome! “ Stones si připil se svým kamarádem ze starých časů. „K čertu, jsem rád, že tě zase vidím! “

Mladý Texasan postavil sklenici na stůl a usmál se. „I já jsem rád, Side. Ale, při všech svátých, nevypadáš příliš spokojeně! Jako hombre, co má v kapse deset tisíc babek.”

Bandita si pohrdavě odplivl na podlahu. „Deset tisíc babek? Ještě jsem z nich neviděl ani cent, chlapče! “ Horn byl překvapený. „Chceš tím říct, že se Slim s tebou ještě nerozdělil? Kde vůbec je?“

Federální marshal nastražil uši. Ted to bylo zajímavé. Stonesova odpověď však pro něj byla zklamáním.

„To nevím,” zavrčel bandita. „Dnem i nocí jezdí po prérii a hledá místo pro svůj ranč, nebo to aspoň říká. Kvůli tomu mi j eště nedal ty peníze. Tvrdí, že všechny peníze potřebuje na ranč. Ale jakmile najde to správné místo, chce se naplno dát do chovu dobytka a já budu jeho správce a podílník. To říká.”

„Tomu přece nevěříš,” podotkl Horn.

Stones pokrčil rameny. „Sám nevím,” připustil. „Pomalu už jsem netrpělivý. Před několika dny jsem už konečně chtěl mít jistotu. Slim se vytáčel jak had. Když jsem mu řekl, že už nechci čekat, dohodli jsme si schůzku na včerejší večer tady. Čekal jsem, ale on nepřišel. Teď tu zase sedím a tentokrát jsem opravdu zvědavý, jestli mě tu znovu nechá sedět. Chlapče, s tvým koltem za zády se už Slima Blue nemusím bát. Sakra, ani nevíš, j ak j sem rád! “

„Ale ano, dokážu si to představit, Side,” klidným hlasem odvětil Tom. „A nemáš tušení, kde Slim je? Kde spí a jí, kde tráví čas?”

Bandita zavrtěl hlavou. „To nevím. Znáš ho přece. Jednou je tam, podruhé onde. Je pořád v pohybu, jako vždycky. Ale teď už toho mám plné zuby. Jakmile se objevím, namířím mu mezi oči. Počítám při tom s tvou pomocí, Tome. Nezapomeň, že jsem tě varoval před Fisherem a Pricem a že jsem ti řekl o té dívce, o té McLeanové!”

„Na to nezapomenu, Side,“ řekl Horn a opřel se o opěradlo židle. Pohlédl na Gallaghera. Ten přikývl. Sidney Stones řekl všechno, co věděl. Bylo zbytečné dál hrát divadlo. Mohli na Slima Blue čekat v baru i bez něj. A s menším rizikem.

Gallagher pomalu vstal a upravil si pouzdro revolveru. Přišel jeho čas.

Tiše přistoupil k jejich stolu a posadil se na třetí židli.

Stones zvedl hlavu. V jeho očích se objevila nedůvěra.

„Kdo jste? A co tu chcete? Nevím, že by vás sem někdo volal. Tome, ty tohoto člověka znáš?“

Texasan přikývl. Jeho tvář byla zachmuřená. To, co teď musel udělat, mu připadalo jako zrada. Zrada na muži, s nímž kdysi jezdil. Jiná možnost však neexistovala a takto to bylo nejlepší.

„Znám ho,“ zamumlal. „Přijel se mnou.”

„Takže je to tvůj přítel?“ Stones se rozesmál. „Well, tos měl říct hned, starý brachu! Nahnals mi strach.”

Zvedl sklenici. „Na zdraví, cizinče! Jak se jmenujete?‘4

„Pocházím z Kansasu,“ tiše řekl marshal. „A jmenuju se Gallagher. Už jste o mně někdy slyšel?‘4

Stones jako by se zhroutil do sebe. „Gallagher!” zasténal a na čele se mu objevily krůpěje potu. „Snad ne ten federální marshal?”

„To jsem já,” přikývl Gallagher. „Stonesi, hlavně teď neudělejte pohyb, který bych si mohl špatně vyložit, a chovejte se klidně. Pod stolem na vás mířím revolverem. Jestli začnete křičet, půjdete k čertu jako první, je vám to jasné?”

Bandita se obrátil k Hornovi. „Tome, ty zatracený kojote! Tak proto jsi přijel!” vykřikl.

Horn polkl. Vždycky se Sidneym vycházel dobře. To, že jím teď pohrdá, ho bolelo.

„Buď tiše, Side,” pokoušel se ho uklidnit. „Je to pro tebe to nejlepší, věř mi! Marshal mi slíbil, že se za tebe přimluví, jestli nám pomůžeš chytit Slima. A za několik let budeš zase na svobodě. To je pořád lepší než zůstal} na šikmé ploše a jednoho dne koupit kulku od nějakého šerifa. Nebo dokonce od muže, kterému důvěřuješ.”

Stones se postavil. „Co tím chceš říct?”

Tom jej propaloval pohledem. „Tos na to ještě nepřišel sám, Side?”

„Takže ty tím myslíš Slima?”

„Jistě, myslím tím Slima. Side, ty výmluvy s rančem jsou průhledné! Slim jenom čeká na vhodnou příležitost, aby se tě zbavil. Popravdě řečeno se divím, že ještě žiješ.”

Bandita, který byl nyní duchem nepřítomen, přikývl. „Už jsem o tom sám přemýšlel, Tome,” zamumlal. „Slim si se mnou pohrává jak kočka s myší. Přesto ho nemůžu zradit, i kdybych chtěl prostě nevím, kde se skrývá.”

„To už jsem slyšel,” procedil Gallagher mezi zuby. „Well, Stonesi, o vašeho bosse si nedělejte starosti. Jednoho dne už ho najdu a pak se má na co těšit.”

Stones položil dlaně na stůl. „Dobrá, vidím, že nemám šanci. Marshale, co se mnou uděláte?”

„Tom teď půjde k baru a zaplatí za pití,” odpověděl federální marshal: „Potom si vezmete váš klobouk a bez rozruchu půjdeme ven, rozumíte? Zůstane to hezky mezi námi. Stonesi, slíbil jsem Tomovi, že vás ušetřím. Ale jestli se pokusíte o nějaký trik, pak ten slib nedodržím. Dokážu tasit rychleji, než řeknete švec. Na to myslete, až půjdeme ven.”

Stones přikývl. „O.K., máte mě v hrsti, marshale, a ani vám to nemám za zlé. Vždycky jsem věděl, že to jednoho dne takto skončí.”

Gallagher kývl na Torna. Mladík vstal a šel k barovému pultu. Když se vrátil, kývl na marshala. „Všechno

v pořádku!”

Stones na něj ironicky pohlédL „Tome, to je neuvěřitelné,” jízlivě řekl. „Tomu, že se jednou spikneš s federálním marshalem, bys asi nevěřil ani sám, když ti tenkrát kamarád Stones na kopci nad Desert Station řekl, že se máš před Slimem a ostatními mít na pozoru, co?”

„Side,” řekl mladý Texasan. „Bez ohledu na všechno ostatní nikdy nezapomenu, žes mě varoval, i když to pro tebe muselo být nebezpečné.”

„Tak dost!” rozhodl Gallagher a vstal. „Stonesi, vezměte si klobouk a zůstaňte mezi námi. A stále mějte na paměti to, co jsem vám řekl!”

Všichni tři se vydali k východu. Gallagher věděl, že to jsou ty nejkritičtěj ší okamžiky. Barman za výčepním pultem a muži před ním a u stolů byli všichni ozbrojení. Kdyby vytušili, co se děje, kdyby poznali, že přímo před jejich očima je odváděn jeden z nich do vězení, okamžitě by vypuklo peklo. A proti takové přesile by v malém, uzavřeném prostoru ani střelci jeho a Homových kvalit neměli šanci.

Všechno však proběhlo hladce. Dorazili ke dveřím a vyšli na chodník.

Gallagher ukázal na poníka, který byl přivázán k zábradlí. „To je váš kůň?”

Stones přikývl. „Ano a je to dobrý kůň, marshale. Měl byste se o něj postarat.”

„To také udělám,” slíbil Gallagher.. „Přivedeme vás teď k šerifu Daltono

vi a potom vezmeme toho koně. Věřte mi, Stonesi, je to tak pro vás lepší! V cele budete v bezpečí před Slimem Blue. Ten se s vámi nikdy nechtěl dělit. To vám přece musí být jasné.”

Přešli silnici a namířili si to k šerifově úřadovně, která se nacházela na konci dlouhé Main Street.

Čím více se vzdalovali od zábavní čtvrti, tím větší byl na ulici klid. Gallagher si oddechl. Ještě několik set kroků a mohl Stonese předat Daltonovi a vrátit se ke Zlaté podkově číhat na Slima Blue.

Jestli přijede, bude to jeho konec, o tom Gallagher nepochyboval.

Marshal už viděl práchnivý štít nad Daltonovou úřadovnou.

V tom okamžiku se to stalo.

Z jedné vedlejší uličky vyjel jezdec a zastavil. Jeho tmavý kůň tam stál, jako by byl vytesaný z kamene. Gallagher viděl, jak hlaveň pušky opsala oblouk, ale neuvědomil si, že jemu nebo přinejmenším oběma mužům, které doprovázel, jde o život.

Všechno se odehrálo během zlomku vteřiny. Šlo to ráz na ráz.

Třeskl výstřel z winchestrovky, Sidney Stones klopýtl, chytil se za hruď a začal přidušeně kašlat. Roztáhl ruce a klesl na kolena. Potom se zhroutil na zem.

„Slime Blue!” zvolal Tom Horn a tasil. „Ty vrahu! Zabils Sida! “

Rozběhl se k jezdci a začal na něj pálit. Jeho kulky však Slima nezasáhly. Vzdálenost mezi nimi byla na revolver příliš velká.

Gallagherovi se hlavou honily myšlenky. Blue! Musel se nějak dozvědět, že mu chtějí nastražit léčku. A toto byla jeho pomsta!

„Zpátky, Tome! “ zvolal a rozhlížel se po úkrytu. „Má pušku! Dostane tě jako Stonese!”

Horn ho však neposlechl a běžel dál. Smrt jeho starého druha ho rozzuřila. Běžel přímo k banditovi, který na něj mířil puškou.

Gallagher strnule stál a sledoval to drama. Stáhlo se mu hrdlo. I on měl pouze revolver a zkušený desperát to, jak se zdálo, věděl. Pečlivě se držel mimo dostřel koltu.

„Horné, teď jsi na řadě ty, ty proklatý odpadlíku! “ zvolal Blue a zalícil pušku.

Gallagher spatřil světle modrý plamen v ústí hlavně pušky.

Tom Hom se náhle zastavil, jako by vrazil do neviditelně stěny. Ještě j ednou vystřelil z koltu, ale kulka se zavrtala do prachu tři palce od špiček jeho bot.

Mladý Texasan se pootočil a revolver mu vypadl z ruky. Pak se skácel na zem a zůstal bezvládně ležet.

„Tome! “ přidušeně vykřikl Gallagher a vyrazil. Blue se rozjel přímo k němu a namířil na něj pušku.

„Tak dopadnou všichni zrádci! “ zvolal boss banditů a jeho snědou tvář ozářil záblesk.

„Gallaghere, teď jsi na řadě ty, ty proklatý čmuchale! “

Gallagher instinktivně odskočil.

Puška vystřelila a kulka se zavrtala do země přesně na místě, kde ještě před chvílí stál. Vrhl se na zem, převalil se a narazil si při tom rameno o hranu chodníku.

Pak vyskočil na nohy a tasil. Vzdálenost byla na výstřel z koltu ještě stále příliš velká. Slim Blue to věděl. Zastavil koně a nabil winchestrovku. Jeho tvář byla zkřivená v ironické grimase. Další kulkou chtěl zasáhnout toho zatraceného marshala. Gallagher neměl šanci.

Federální marshal se zoufale rozhlížel a spatřil Double D, šerifa Cheyenne, který běžel po ulici. Byl však ještě příliš daleko na to, aby mohl zasáhnout. Ještě zlomek vteřiny a pak ho musela trefit Slimova kulka. Byl si jist, že protřelý boss banditů podruhé nemine!

Existovala ještě jedna možnost, malá, mizivá Šance, ale musel to zkusit. Když už měl zahynout, pak chtěl zahynout v boji.

Zvedl kolt a pětkrát rychle za sebou vystřelil kolem Slima Blue a jeho nehybně stojícího koně.

Byla to finta: vlastně vůbec nemířil na terč, pouze ho chtěl jakoby obklopit olovem. Díky tomu se pravděpodobnost zásahu zvýšila tak, že jedna z kulek určitě musela trefit. Teď už šlo jen o to, co trefí. »

Federální marshal hleděl skrze oblak modrého kouře na svého soka, Ani tentokrát ten trik nezklamal.

Zasáhl, sice ne Slima Blue, ale koně. Zvíře vyskočilo a vyrazilo stranou. Blue zaklel a puška mu vypadla z rukou. Sáhl po uzdě, ale v tom okamžiku se postřelenému koni podlomily přední nohy. Skácel se na zem a několikrát se převalil.

Slim Blue duchapřítomně vytáhl nohy ze třmenů a jako kočka se převalil z dosahu bijících koňských kopyt. Zvedl se a chtěl vzít pušku, jenže kůň na ní ležel. Zaklel a pokusil se k ní nějak dostat. Marně. Mršina koně na ní ležela a puška se zpod ní nedala vytáhnout.

Blue se narovnal. Na čele se mu leskly krůpěje potu. Rozhlížel se a hledal možnost útěku. V jediném zlomku vteřiny se z lovce stal štvancem.

Gallagher zvedl kolt a vydal se k němu.

„Blue, toto je konec vaší krvavé cesty!” zvolal. „Ruce vzhůru, nebo vás odpravím!”

Texaský bandita se rozesmál. „Živého mě nedostaneš, Gallaghere! “

Tasil a začal střílet, ale jeho kulky se jenom zavrtávaly do prachu u Gallagher ových nohou.

Z druhé strany ulice tam přibíhal Double D.

„Okamžik, Gallaghere!” zvolal. „Za chvíli je náš! “

Slim Blue chraplavě zaklel a otočil se. Uviděl několik honáckých koní

u zábradlí před obchodem a přiběhl k nim. Mocným skokem se dostal na hřbet prvního z nich. Vyděšené zvíře se vzepjalo a trhlo hlavou, takže uzda, kterou bylo přivázáno k zábradlí, se přetrhla.

Blue se sklonil k jeho krku a chytil visící zbytek uzdy. Pobodl koně svými chihuahuaskými ostruhami, a ten vyrazil cvalem. Vzdálenost mezi ním a muži zákona se rázem zvětšila a s každým krokem koně se zvyšovala.

„Blue utíká!” zabručel Dalton, který byl kousek za Gallagherem.

Federální marshal zůstal stát a zvedl revolver. Namířil s nataženou rukou jako na střelnici. Třeskla rána, ale kulka těsně minula. Vzdálenost již prostě byla příliš velká.

Gallagher natáhl kohoutek podruhé, ale úderník narazil do prázdné nábojnice. Teprve teď si uvědomil, že všechny ostatní náboje už vystřílel, když se bránil prvnímu útoku Slima Blue. Než nabil, zmizel již bandita v oblaku prachu na konci ulice.

Gallagher pomyslel na Thunder, kterábyla v tom okamžiku nedosažitelná ve stáji hotelu Union. S ní by desperáta během půl hodiny dostihl. Neměl však čas pro ni běžet. Blue by jinak mohl navždy zmizet v nepřehledné vysočině Wyomingu.

Gallagher se otočil a pohlédl na Torna Horná a Sidneyho Stonese, kteří leželi v prachu hlavní ulice Cheyenne. Pomyslel na ty dny, které strávil s mladým Texasanem v divočině a na okamžik jeho klid, kterým se tak vyznačoval, ustoupil divokému hněvu.

Musím toho Slima Blue chytit a dokončit tuto štvanici, pontyslel si. Už se táhne příliš dlouho. Teď už padly poslední zábrany. Texaští bandité si to rozdali mezi sebou. Byl to jejich poslední boj. A byl neíér, tak jako celý život Slima Blue, toho dravce v lidské podobě.

Sérií Dalton do něj vrazil s koltem v ruce.

„Utekl, ten kojot!” zabručel. „K čertu, proč jsem s sebou neměl pušku! To bych ho mohl srazit kulkou ze sedla! “

„Pozdě,” tvrdě řekl Gallagher. „Šerife, potřebuju koně! Rychle! “

Double D ukázal na poníky, kteří stáli před obchodem. „Vezměte si toho nejlepšího z nich. Já už si to zodpovím!”

Gallagher přikývl. Vybral si malého, ale dobře stavěného plaváka s hřívou a ocasem barvy medu. Odvázal ho ze zábradlí a vyskočil ve stejném okamžiku, kdy z obchodu vyběhl ječící majitel koně.

Gallagher se o něj nestaral. Všechno mu vysvětlil šerif Dalton. Federální marshal poodjel od zábradlí a vyrazil cvalem. Třmeny byly na jeho dlouhé nohy sice poněkud krátké, ale to ignoroval. ?

Už po prvních yardech zjistil, že si vybral dobře. Malý kůň běžel nádherně a po chvíli už byli za městem. Pak se před nimi objevily kopce a na jednom z nich Gallagher spatřil temný, rychle se pohybující bod.

Slim Blue!

Gallagher popustil plavákovi uzdu. Zvíře bylo odpočaté a mělo radost z běhu. Jeho malá, pevná kopyta bez větších potíží zdolávala strmé svahy. Cesta vedla do kopce a z kopce, pořád dokola.

Když dorazil na temeno jednoho návrší, spatřil Gallagher před sebou Slima Blue, tentokrát již mnohem většího. Dotahoval se na něj.

Potom se však stalo něco, co všechno zkomplikovalo. Blue se dostal na hřeben, jenž se táhl od Laramie Range, a zmizel v jeho jeskyních a úžlabináeh.

Gallagher ztratil stopu, na tvrdé půdě nebyly vidět žádné otisky. A drahocenný čas plynul.

Konečně objevil několik indicií svědčících o tom, že tudy prchal Blue.

Gallagher cítil, že se začíná potit. Riziko bylo příliš velké. Kdesi v té nepřehledné kamenné pustině mohl číhat Blue s namířeným koltem. Přesto teď nesměl váhat. Neměl na vybranou. Musel všechno vsadit na jednu kartu, nebo by ten krvelačný vrah opět unikl. A nebylo jisté, zda by ho pak ještě někdy vypátral.

Gallagher tu myšlenku ještě ani nedotáhl do konce, když se v jedné jeskyni před ním zablesklo. Byl to světle modrý plamen s rudým středem a žlutými okraji.

Plavák vyrazil a začal klopýtat. Gallagher vytáhl nohy ze třmenů. Vrhl se na zem a převalil se, ještě když měl v uších ozvěnu výstřelu.

Vteřinu zůstal ležet. Další kulka, která narazila do skály před ním a udělala na ní čáru, ho probrala ze strnutí. Několik yardů od něj ležel plavák.

Gallagher vyskočil a přiběhl k němu, zatímco se další kulky odrazily od skály za ním. Vrhl se za poníka a opatrně zvedl hlaveň koltu zpoza jeho krku.

Třeskl ještě jeden výstřel. Cítil, jak mu kulka proletěla nad hlavou. Potom se ozval chraplavý smích a klapot kopyt.

Slim Blue! Tentokrát utekl definitivně.

Ta myšlenka Gallaghera přiměla vstát. Přiběhl k okraji strmého suťového svahu. Rachot uvolněných kamenů mu ukazoval cestu. Jeho pohled ulpěl na úzkém, křivolakém kaňonu, jehož ústí zelo pod tím svahem.

Tam právě chtěl Slim Blue zmizet za skalním výběžkem.

Federální marshal zvedl kolt a vystřelil. Vzdálenost byla velká a on neměl čas na přesné míření.

Kulka se odrazila od skály těsně vedle Slima. Desperát zaklel a sklonil se ke krku koně. Pobodl zvíře ostruhami a nemilosrdně jej hnal dál. O chvíli později již byl v bezpečí za skalou.

Gallagher ještě chvíli zklamaně naslouchal rychle utichajícímu klapotu kopyt. Pak se obrátil a se svěšenými

rameny se vydal zpět, skleslý a unavený jako někdo, kdo právě zažil porážku. Takový však byl osud marshalů a šerifů Divokého západu, kteří pronásledovali desperáty. často. malá drobnost překazila úsilí trvající mnoho týdnů…

Gallagher odvázal těžké sedlo ze hřbetu mrtvého zvířete a naložil si je spolu s postroj em na ramena. Před ním leželo mnoho mil divočiny. Byl mu jasné, že do Cheyenne se vrátí až večer.

Když dorazil do Cheyenne, už byla tma. Měl puchýře na nohách. Před šerifovou úřadovnou hodil sedlo na zábradlí a unaveně vyšel po schodech na chodník. Šerif Dalton ho přivítal s pohledem plným očekávání. Gallagher vzadu v místnosti viděl ve stínu nezřetelnou siluetu dalšího muže, ale na něj nedbal.

„Nu?“ zeptal se Dalton.

„Nic!“ Gallagher zvedl ramena. „Blue na mě číhal ve skalách. Hned pivní kulkou trefil poníka, na kterém jsem jel, a to bylo mé štěstí. Stačil jsem se ukrýt. Pak už to pro něj bylo příliš riskantní, takže odjel.“

Dalton vytřeštil očí. „Chcete tím říct, že Blue vám unikl?“

Gallagher přikývl. „Přesně tak,“ odvětil. „Můžete mi povědět, šerife, jak jsem měl pronásledovat jezdce, když jsem neměl koně?“

Odkašlal si. Na jazyku ho pálila jedna otázka. Ta mohla rozhodnout mnohé.

„ Šerife jak se vede Tomu Hornovi?” Daltonovi se na tváři objevil stín. „Před hodinou zemřel. Byl to stateč

ný hoch, skoro celou dobu byl při vědomí. Snášel to jako muž. “

Položil marshalovi ruku na rameno. „Gallaghere, nesmíte si to tak brát.“

Gallagherovi se stáhlo hrdlo.

„Tome,“ zamumlal. „Well, teď Slima Blue chytím, protože pro to mám osobní důvod! Šerife, štvanice teprve začíná! “

Dalton s vážnou tváří přikývl. „Věděl jsem to. K čertu, dal bych nevím co za to, kdybych vás mohl doprovázet! Ale nesmím toto město opustit. Přesto nemusíte jet sám. Máte návštěvu.”

„Návštěvu?” Gallagher svraštil čelo. Vzpomněl si na toho muže ve stínu. Otočil se.

. „Chucku?”

Chuck Burnett vystoupil ze stínu na světlo lampy.

„Ano, Chuck je tady, starý brachu,” řekl. „Well, zdá se mi, že jsem přijel v pravý čas. Jime, tenkrát jsi řekl, že se setkáme za tři týdny v Cheyenne. Tak jsem tady.”

Bok po boku oba přátelé kráčeli po ulici osvětlené lucernami, jež tam stály ve dvou řadách.

Jako každou noc byla obloha nad zábavní čtvrtí Cheyenne zbarven doruda. Ani hudba nezůstávala pozadu. Dřevěné chodníky se hemžily lidmi hledajícími stále novou, stále divočejší zábavu.

Když chtěl Gallagher přejít ulici, aby odbočil do hotelu Union, pohlédl na saloon Zlatá podkova, který stál kousek od hlavní ulice v jedné slepé uličce. Byla to odpudivá budova, kolem které se ze tří stran táhl plot. Ideální útočiště pro všechny despeřados, dobrodruhy, zloděje a hrdlořezy tohoto divokého města.

Gallagher přivřel oči, když si zamyšleně prohlížel vchod saloonu. Něco ho napadlo.

„Chucku,” zeptal se svého přítele, „kdybys byl štvanec na cizím, unaveném koni venku v prérii a musel bys všechno nechat v nějakém městě poblíž, co bys udělal?”

Chuck Burnett se usmál. „To je docela jednoduché: Samozřejmě bych se pokusil vrátit do toho města a dostat se ke svým věcem. A poohlédl bych se po novém koni. Teprve pak bych zmizel.”

Gallagher přikývl. „To si myslím i já. A kde bys sehnal nového koně? V nájemní stáji! Jdeme! “

„Jime, co chceš dělat?” zeptal se Chuck Burnett, který musel dělat dlouhé kroky, aby s přítelem udržel krok.

Federální marshal se tvrdě zasmál. Veškerá únava z něj spadla.

„Podíváme se teď na všechna místa, kde je možné sehnat koně,” vysvětloval. „Chucku, dám krk na to, že Blue se vrátí, protože u sebe nemá nic, co každý, kdo chce putovat divočinou, musí mít. Prostě musí přij et, aby se vybavil a to unavené zvíře, které ukradl a které by ho mohlo prozradit, vyměnil za jiné. “

„Možná máš pravdu, Jime,” přisvědčil Burnett.

„Mám pravdu, na to se spolehni! K čertu, že jsem na to nepřišel dřív! “

Prošli všechny ulice a postranní uličky a ptali se obchodníků s koňmi. Nic!

Když se už chtěli vzdát, spatřil Gallagher stranou od řady domů podlouhlou, z hrubých prken sbitou kůlnu. Nad dveřmi svítila lampa, v jejímž světle viděli nápis „Millerova stáj”.

Beze slova Gallagher odbočil do té uličky. Z jeho pohybů čišelo odhodlání. Chuck šel za ním. Miller, majitel stáje, byl hubený, šedovlasý pionýr s větrem ošlehanou tváří. Jeho oči byly poctivé.

„Hledám muže, který do města přijel dnes večer,” vysvětloval Gallagher. „Jel na hubeném, strhaném ryzákovi. Znáte ho?“

MiUer si jej změřil pohledem. „Vy jste marshal nebo státní zmocněnec nebo něco podobného, že ano?“ otázal se a opět pohlédl na Gallaghera. „ Well, pojďte se mnou. Je to tento kůň?“

Zavedl Gallaghera k jednomu boxu a ukázal na malého koně, který stál ve slámě a vypadal vyčerpaně. Měl za sebou ostrou a bezohlednou j ízdu, to Gallagher poznal na první pohled. Naposledy tohoto poníka viděl, když zmizel v ohbí kaňonu se Slimem Blue v sedle.

„To je ten kůň! “ řekl. „Millere, víte, kde je jeho jezdec?”

Starý pionýr se usmál. „Zdá se, že na něho máte zálusk, co? Well, nemáiň důvod krýt někoho, kdo takto týrá zvířata.” Odkašlal si.

„Je hodně vysoký, že ano? Nosí texaský klobouk a mluví jako Texasan. Pane, jestli můžu hádat, potom je to bandita a vy jste jeho přesný opak.”

Gallagher se musel rozesmát. „Všechna čest, Millere, máte oči jako ostříž. Ano, je to desperát a já ho hledám. Víte, kde je?“

„Neprozradil mi to. Nechal tu tohoto koně a vybral si za něho jiného. Toho nejlepšího, kterého jsem měl. Well, zaplatil hotově a zmizel. Neměl jsem důvod se ho příliš vyptávat.”

„Samozřejmě!”

Gallagher v zásadě ani nic jiného nečekal. Jeho domněnka se ukázala jako správná. Blue se vrátil do města. Možná už je zase pryč, ale jisté to nebylo.

„Kdy to bylo?” chtěl vědět. „Kdy ten muž přijel?”

„Asi před hodinou. A přijel přes kopce, než po ulici.”

Gallagher se nadechl. Hodina, to nebyla příliš dlouhá doba. Bylo pravděpodobné, že Slim Blue je ještě ve městě.

Poklepal si na okraj klobouku. „Díky za informace, kamaráde. Na shledanou!”

„Klam půjdeme teď?” zeptal se Chuck Bumett, když znovu stáli na ulici.

Gallagher v jednoznačném gestu položil ruku na pažbu revolveru.

„Do Zlaté podkovy!” odvětil.

Přešli ulici a dorazili do slepé uličky, v níž stál saloon.

Gallagher zůstal ve stínu střechy jednoho domu.

„Teď musíme být opatrní,” varoval. „Chuck, tebe tu ještě nikdo nezná. Běž dovnitř a zjisti, jak to tam vypadá. Jestli je náš člověk v saloonu, dej mi znamení.”

„A potom?” otázal se Chuck.

„Potom ho odtud vytáhnu!” řekl federální marshal ocelovým hlasem.

„Možná by bylo lepší, kdybych o tom pověděl šerifovi,” navrhl Chuck Burnett.

Gallagher mávl rukou. „Na to teď není čas. Slimovi Blue hoří půda pod nohama. Jestli je vevnitř, nezůstane tam dlouho. Do toho, už jsme ztratili příliš mnoho času! Chucku, máš u sebe svůj revolver?”

Chuck Burnett se rozesmál a poklepal si na pouzdro v levém podpaží. „Je tu a je v nejlepším pořádku. V tomto ohledu nemusíš mít starosti.”

Gallagher tam stál a pozoroval svého přítele, jenž rozrazil dveře baru a zmizel vevnitř. Vzpomněl si na Torna Homa. Při této vzpomínce ho polil studený pot a jeho zarputilost a odhodlání vyřídit Slima Blue ještě vzrostly.

Cas plynul. Gallagher se zády opíral o sloup podpírající střechu a kouřil doutník. To ho uklidnilo. Po čtvrthodině se Chuck zase objevil.

„No?” rychle se zeptal Gallagher a hodil nedopalek doutníku na zem.

Chuck Burnett ostře nasál vzduch do nosu. „Tvůj muž je vevnitř,” řekl.

„Co dělá?”

„Sedí u jednoho stolu vzadu a šeptá si s jedním drsným chlápkem, který tam je s ním. A nespouští z očí dveře! “

Gallagher sáhl po koltu.

„Pak si půjdeme pro něho! “ rozhodl. „Chucku, běž dovnitř a já zůstanu těsně za tebou, aby mě nemohl vidět. Zůstaneš u barového pultu a budeš mi krvt záda, rozumíš?”

Chuck Burnett se usmál. „Naprosto! To pro mě není nic nového. Vždyť to neděláme poprvé! “

Vydal se ke dveřím saloonu a Gallagher jej následoval. U dveří se Chuck zastavil.

„Připraven?” zamumlal.

Gallagher přikývl. „Připraven. Kryj mě, dokud nebudu těsně u něj. Potom už to bude snadné.”

Burnett rozrazil dveře a vešel dovnitř. Gallagher kráčel těsně za ním. Okamžitě spatřil Slima Blue, jenž seděl za láhví whisky, z které se však dozajista ještě nenapil ani lok. Jeho oči byly naprosto jasné a střízlivé. Vedle něj seděl druhý, divoce vyhlížející chlápek a rychle hovořil.

Pozornost Slima Blue na okamžik upoutal jeho společník a tato chvilka muži kalibru Jima Gallaghera stačila. Vyšel zpoza Chucka Bumetta a vydal se k desperátovi.

Slirn Blue trhl hlavou a v jeho šedých očích se objevila směsice překvapení a strachu.

„K čertu!” zvolal, když poznal muže, který zůstal stát dva kroky od něj. Jeho překvapení bylo nefalšované. Domníval se, že ten proklatý federální marshal jej eště někde na prérii a pěšky se táhne se sedlem na zádech. Podcenil jeho schopnosti. Teď za to musel zaplatit.

„Shrne Blue, teď vás mám,” klidným hlasem řekl Gallagher a zahákl si palce Za zbraňový opasek. „V kapse mám zatykač. Chcete se mnou jít dobrovolně, nebo vás k tomu mám přinutit?”

Chvíli všechno bylo na vážkách a pak začal jednat někdo jiný: onen drsně vyhlížející chlapík vedle Slima Blue!

Kolenem kopl do stolu a odhodil jej stranou, zatímco ve stejném okamžiku bleskurychle sáhl po revolveru. Gallagher se však měl na pozoru. Zvedl kolt a vypálil. Muž zasténal a skácel se na podlahu. Košile se mu na rameni zbarvila dočervena.

„Pozor, Gallaghere!” ozval se hlas Chucka Bumetta.

Takřka ve stejné vteřině třeskl Chuckův kolt a jeho kulka odhodila barmana, který již v rukou držel brokovnici, přes výčepní pult.

Potom to šlo ráz na ráz.

Slim Blue divoce vykřikl a pokusil se vylézt zpod převrženého stolu.

Třeskly výstřely a Gallagher koutkem oka zachytil stíny mužů, kteří se klidili do bezpečí. Rozeznal Chuckovy rychlé výstřely. S každým z nich zhasla jedna lampa. Sklo se tříštilo, petrolej tekl po podlaze.

Chvíli byla tma, ale potom náhle na zadní stěně saloonu vyšlehly plameny. Požár se rychle šířil.

Slimovi Blue se podařilo vylézt zpod stolu. Zaklel a sáhl po koltu. Gallagher však k němu přiskočil a udeřil ho pažbou svého revolveru do hlavy.

Ze všech stran se ozývaly výstřely. Vypadalo to, jako by každý střílel na každého.

Gallagher se vrhl na zem a začal se plazit k východu, přičemž omráčeného banditu vlekl za sebou za límec kabátu.

Chuck Bumett zmizel kdesi v tom zmatku. Gallagher však věděl, že je šikovný a prohnaný. Že se probije ven.

Plameny již zachvátily celou zadní stěnu saloonu a olizovaly už střechu. Šířil se kouř a ze střechy padaly jiskry.

Střelba utichla. Všichni se hrnuli k východu. Ozvalo se řinčení rozbíjených oken. Všichni se starali už jen sami o sebe. Každý měl dost starostí sám se sebou.

Gallagher přivlekl Slima Blue k dlouhému barovému pultu. Chuck zmizel. Pomalu si o něj začínal dělat starosti. Nyní ho potřeboval, aby dostal Slima Blue ven.

Opatrně vstal. Kolem něj se ozýval řev a dupání prchajících mužů. Chytil Slima Blue a opřel ho o výčepní pult. Vzal ještě skoro plnou sklenici

piva a chrstl její obsah Slimovi do tváře. Bandita zaprskal a zavrtěl hlavou. Pak otevřel oči, ty však byly naprosto nechápavé.

Gallagher ho chytil za límec.

„Dělejte, Blue!“ vykřikl. „Musíme odtud pryč! Nebo se chcete uškvařit zaživa?”

Texaský bandita však na něj jenom nechápavě hleděl. Úder pažbou koltu jím otřásl tak, že teď nebyl schopen přemýšlet. Podlomila se mu kolena a opět se svalil na zem.

„K čertu, kdyby tu jenom byl Chuck!” zasténal Gallagher a zoufale se rozhlédl. Žár a kouř už začínaly být nesnesitelné.

„Stačí říct! “ ozval se pobavený hlas za jeho zády. :

Gallagher se otočil. Zpoza barového pultu se objevil začouzený obličej. Chuck ještě žil.

„Jsi all right, Chucku?” otázal se . Gallagher.

Bumett se usmál. „Když jsem rozbil všechny lampy, ukryl jsem se tady. Barmani mě považovali za jednoho z nich a dokonce mi nabídli náboje. Jak je to doopravdy, poznali, teprve když jsem je omráčil pažbou koltu.”

Rozkašlal se. „Well, měli bychom zmizet.”

Gallagher přikývl a ukázal na omráčeného Slima Blue. „Pomoz mi ho vynést. Rychle!”

Chytili desperáta pod pažemi a odvlekli ho ke dveřím. Gallagher jim lokty rozrážel cestu. O deset vteřin později se prodrali mezi zvědavci, kteří se shromáždili kolem hořícího saloonu, a zmizeli ve tmě.

„Co teď?” hlesl Chuck a zády se opřel o stěnu jednoho z domů. Z uli

ce se ozývaly kroky a volání žádající vodu. Saloon se však už zachránit nedal. Útočiště desperados a dobrodruhů, lehlo popelem.

Gallagher ukázal na banditu, který seděl na zemi a vůbec se nepodobal onomu sebejistému, arogantnímu Slimovi Blue z dřívějška.

„Odvedeme ho teď k Daltonovi a strčíme ho za mříže. A jakmile se zotaví, vyrazíme. Jeho poslední vraždy mu zlomí vaz. V Kansasu ho čeká šibenice a já se postarám o to, aby jí neunikl!”

O několik dnů později tři muži vyjeli údolím Lodgepol na jih. Dva z nich byli svobodní, třetí měl na rukou želízka, kterými byl připoután k hrušce sedla, a nohy měl pod břichem koně svázané lasem.

Chuck Burnett zvolnil a pohlédl na Slima Blue, jenž se skloněnou hlavou projel kolem něj. Byl to zlomený člověk. Gallagher nic neponechával náhodě. Nemínil svého zajatce spustit ani na vteřinu z očí.

Thunder kráčela dlouhými, jistými kroky. Gallagherův pohled však byl zamyšlený, v duchu byl u osamělého hrobu na hřbitově v Cheyenne. Chuck Burnett dojel ke svému příteli.

„Myslíš na Torna Horná, že?“ opatrně se otázal.

Gallagher přikývl. „Na něho a na všechny ostatní chlapce, kteří byli jako on: rychlí s koltem a souhrou nešťastných okolností se dostali na šikmou plochu. Ale nebyli špatní. Dokázali by zase žít normálně, kdyby dostali šanci. Ale takový už je život, Chucku. Kdo podá ruku zločinci?”

„Tys to udělal,” řekl Chuck.

„Ano, to je pravda.” Gallagher se přidušeně nadechl. „Ať už Tom spáchal cokoli, donutili ho k tomu. V jádru to byl skvělý chlapec. Až ho potom zasáhla vražedná kulka.”

Chvíli mlčeli. Koně opatrně kráčeli. Prérie začala při západu slunce hrát barvami. Bylo načase utábořit se.

„Zapadá slunce,” zasněně řekl Chuck a zahleděl se před sebe.

„Well, Jime, možná je to tak pro Torna lepší. Asi by se nikdy nezbavil stínů minulosti.”

Krajina byla zbarvena do purpurové. Gallagher přivřel oči. Znovu vedle sebe viděl jet Torna Homa. Dlouho ho viděl vedle sebe…