John Kirby

Colorado western 132. Říkali mu Železný

Mít v patách Corda Manniona bylo peklo. O tom věděli své nejen bandité, ale i obávaní muži, kteří nosili hvězdu zákona. Byli to členové jednoho obskurního policejního oddílu, který byl řízen bývalým guvernérem a byl složen hlavně z někdejších banditů. Proti těmto lidem byl nasazen Cord Mannion v jedné nebezpečné akci. Byl to bojovník, který měl železnou pěst. Ne nadarmo mu říkali „Železný“…

Už hodiny sledoval stopu, která vedla z Odessy na jihozápad. Ti čtyři jezdci mohli mít tak půlhodinový náskok a blížili se k Pecosu. Šlo o muže z drsného a mezitím zakázaného policejního oddílu sesazeného guvernéra. Byli na útěku a nevěděli, že Cord Mannion je jim v patách.

Cord Mannion byl vysoký, štíhlý pětatřicátník s širokými rameny a úzkými boky. Zpod plochého texaského klobouku mu čouhaly tmavé vlasy, které mu sahaly až po ramena. Díky tomu vypadal zpustle a tento dojem ještě posiloval jeho hranatý obličej. Nad levým obočím se mu táhla jizva po střelné ráně. Působil jako někdo, kdo vedl neklidný život, a tak to také bylo.

Narodil se ve Wacu a v osmi letech padl do rukou Apačům. Tenkrát jejich karavanu směřující na Západ přepadli indiáni. Přežili pouze on a jeho šestiletá sestra. Když se indiáni rozdělili na dvě skupiny, viděl Zenu naposledy. Plných deset let žil mezi Kiowy jako jeden z nich, pak se v něm však probudila jeho bílá duše. V roce 1856 uprchl zpátky do civilizace a dva roky marně hledal stopu své sestry. Pak se přidal k Texaským rangerům a bojoval v občanské válce za Jih.

Po válce federální vláda rangery zakázala. Pět let Cord Mannion pracoval v různých městech jako marshal, načež ho federální vláda najala jako federálního marshala. Učinila to, protože v Texasu propuklo peklo.

Až donedávna byl texaským guvernérem Edmund J. Davis. Byl to nemilosrdný válečný zbohatlík, který vybudoval obávanou státní policii, šířící v Texasu teror a zvůli. Ačkoli již tento ukrutný guvernér nebyl v úřadě, jeho státní policisté v Texasu zůstali. Jejich nejbrutálnější vůdci, kteří byli vesměs původem zločinci, museli být zneškodněni.

Jedním z mužů, kterým byl svěřen tento úkol, byl federální marshal Cord Mannion, jemuž se přezdívalo Železný.

Mezi čtyřmi jezdci, jejichž stopu Cord Mannion sledoval, byli bratři Bill a John Grayserovi, kteří patřili k nejkrutějším mužům Státní policie.

Cord dobře věděl, že to bude boj na život a na smrt, až jim bude stát tváří v tvář. Neměli totiž co ztratit. Nenáviděni texaským lidem měli jen dvě možnosti. Buďto operovat jako samostatní bandité, nebo se připojit k již existujícím bandám.

Bratři Grayserové již dva roky vybírali výpalné od majitelů saloonů v Odesse. Toho dne se jako obvykle objevili ve městě, aby zkasírovali peníze. Jenže tentokrát se majitelé saloonů zdráhali. Když jim pomohla místní domobrana, prostříleli si čtyři zločinci cestu a zabili při tom dva muže.

Cord Mannion dorazil do Odessy hodinu po té přestřelce a okamžitě se pustil do pronásledování. Ostražitě se rozhlížel po krajině a hnal svého světle hnědého hřebce plemene kentucky k Pecos River. Už zdaleka cítil vodu. Pak zvolnil do kroku a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku model 66. Když uslyšel tiché zurčení vody, zastavil a seskočil ze sedla.

Nechal hřebce tam a přikrčen se rozběhl ke křovinám. Zurčení vody bylo stále zřetelnější. Mannion se vrhl k zemi a dál se plazil. Vzduch byl prosycen vůní pelyňku a kouřem. Mannion dával pozor, aby nepohnul ani větévkou. Opatrně se plížil k mezeře mezi dvěma keři.

A pak spatřil řeku. Na jejím břehu rostlo jen několik roztroušených keřů a stromů. Na druhém břehu to nevypadalo jinak. Přesto se již kousek od vody vegetace měnila a získávala spíše pouštní charakter.

Přibližně sto yardů od břehu Pecosu seděli čtyři muži u ohně ve stínu nízkých skal, které poskytovaly stín odsedlaným koním. Muži si připravili večeři a kávu. Teď bezstarostně jedli. Neměli důvod k obavám, tady v oblasti Ward neměl oddíl pronásledovatelů z Odessy co pohledávat. Na možnost, že by mohli potkat hordu Apačů, jak se zdálo, vůbec nepomysleli.

Otázkou bylo jen to, zda tam po své ostré noční jízdě budou tábořit. Jejich příjezd do Odessy dokazoval, že potřebovali peníze. Jelikož za daných okolností byla veřejnost proti nim, museli být velmi opatrní.

Kdyby se tady utábořili na noc, připlížil by se k nim pod rouškou tmy a překvapil by je. Cord Mannion měl kromě odvahy i jiné přednosti, jež ho odlišovaly od jiných mužů. U Kiowů se naučil neuvěřitelné trpělivosti. A měl nervy z oceli.

Ne nadarmo mu říkali Železný.

O dvě hodiny později bylo jasné, že se tam ti chlápci chystají tábořit. Jeden z nich šel ke křovinám a ulamoval větve, které potom skládal na slunce ke skalám. Další přinesl srolované deky. Rozložil je pod skalami a pak se zase posadil k ostatním. O něco později se k nim přidal i muž, který lámal větve. Bandité kouřili a povídali si.

Cord Mannion znal bratry Grayserovy už z dřívějška. Kdysi přijeli do jednoho městečka, v němž byl marshalem. To, že všechnu práci dělali ti dva další muži, svědčilo o tom, že Grayserové jsou vůdcové té tlupy.

Oba byli nadmíru nebezpeční. Johnu Grayserovi již táhlo na třicet a při všem, co dělal, působil ospale a otupěle. To však byla jen rafinovaná maska. Ten, kdo na to naletěl, mohl za svůj omyl zaplatit životem.

Jeho mladší bratr Bill měl horkou krev a byl to nebezpečný, bleskurychlý pistolník. Mannion jednou viděl, jak zastřelil obávaného střelce. Ten muž neměl sebemenší šanci, ačkoli se jednalo o férový duel. Avšak i kdyby to tak nebylo, neměl by Cord Mannion tenkrát proti němu nic v ruce.

Za soumraku se opatrně stáhl. Šel ke svému hřebci, odvázal ho a půl míle ho vedl podél řeky na sever.

V bezpečné vzdálenosti od tábora přebrodil Pecos.

Měsíc zalil krajinu svým svitem. Odrážel se od hladiny Pecosu, která pak vypadala jako živé stříbro. Cord Mannion zavedl hřebce za skupinu skal a přibližně sto yardů od řeky ho přivázal ke keři. Už předtím nalámal dlouhé, tenké větve a strčil si je za okraj klobouku. V měsíčním světle tak vypadal jako keř. Naučil se ten trik u Kiowů a často ho používal.

Opět přebrodil řeku a pomalu se plížil ke skalám, mezi nimiž tábořili bandité. Trpělivě se po po každém yardu zastavil a teprve po chvíli se zase plazil dál. Tábořiště ještě neviděl, mihotavou zář ohně však ano.

Připlazil se k balvanu na levém okraj formace. Potom spatřil tábor.

U ohně seděl jeden z těch mužů.

V rukou držel pušku a hleděl na druhý břeh řeky. Další muži leželi přibližně o třicet yardů dál a vypadalo to, že spí.

Cord se neslyšně rozběhl k hlídajícímu muži. Když už byl jen dva kroky od něj, zašramotil mu kámen pod nohou. Chlapík vyskočil jako blesk a chtěl se otočit.

Cord Mannion ho praštil hlavní winchestrovky po hlavě a vydal se ke spícím banditům.

„Vstávat!“ zvolal a do jednoho z nich dloubl hlavní winchestrovky.

V tom okamžiku poznal, že udělal chybu, která ho mohla stát život.

Ve srolovaných dekách nikdo neležel. Ti muži to tak jen narafičili a sami spali někde mezi skalami. Jeho slova je však probudila.

Cord se vrhl k zemi. Třeskly výstřely, ozvaly se divoké výkřiky. Cord opětoval palbu a kryl se.

Rozběhl se úžlabinou a dostal se na místo, kde měli muži koně. Zvířata ten hluk znervózněl. Řehtala a divoce dupala.

Nožem bowie odřezal lasa, jimiž byli koně přivázáni ke kolíkům, dvakrát jim vypálil nad hlavy a zvířata se rozběhla.

S puškou v rukou se otočil, když za sebou uslyšel šramot.

Náhle se tam objevil John Grayser. Chtěl vystřelit, ale Cord byl rychlejší a praštil ho pažbou do hlavy.

Vůdce desperátů se zhroutil.

V tom okamžiku na sebe bandité začali volat. Jejich hlasy zněly ze směru od táborového ohně. Cord poznal hlas Billa Graysera.

„Johne?“ zvolal. „Kde jsi? Ozvi se!“

Cord ani nechtěl věřit, že skutečně vyřídil jejich vůdce. Rychle mu svázal ruce za zády.

Bill Grayser opět zavolal na svého bratra. Také další muž volal na svého bosse. Bylo zřetelně poznat, že jsou zneklidnění. Byli teď na Cordově úrovni a kráčeli mezi skalisky k zadní části skalní formace.

Mannion se odhodlal vsadit všechno na jednu kartu. Znovu si nasadil klobouk a ze země zvedl winchestrovku.

„Johne?“ znovu vykřikl Bill Grayser, tentokrát z ještě větší dálky. „Kde jsi, Johne? Ozvi se!“

Hlas mu přeskakoval, jak byl rozrušený. V té chvíli se John Grayser probral. Chtěl křičet, ale zavřel ústa, když mu Cord Mannion namířil koltem mezi oči.

„Buď zticha, nebo je po tobě,“ sykl Cord. „Podívej se na mě, Johne, ať víš, s kým máš tu čest.“

Poručík zločinné policie otočil hlavu a ještě napůl omráčen pohlédl na Manniona. Cord mu přitiskl hlaveň své čtyřiačtyřicítky ke spánku.

„Nepoznáváš mě, Johne?“ otázal se. „Tenkrát jsem byl ještě marshalem v Plainview.“

Bylo vidět, jak bandita přemýšlí. Potom se mu náhle rozšířily oči a v jeho tváři se objevil nevěřícný výraz.

„Cord Mannion,“ chraplavě vyhrkl. „Železný.“ Grayser byl v šoku.

„Zavolej na svého bratra!“ přikázal mu Mannion. „Vysvětli mu i ostatním situaci a řekni jim, ať se vzdají.“

„Zbláznil ses? Chceš, abych si sám utáhl smyčku?“

„Dočkáte se férového soudu. Buď rozumný, Graysere.“

Bývalý poručík zkorumpované státní policie váhal. Pak přikývl.

„Bille!“ zvolal. „Poslouchej mě!“

„Johne?“

Ze stínu se vynořil mladý střelec. V rukou držel dva revolvery.

„Zůstaň stát, Bille!“ vykřikl John. „Drží mi kolt u hlavy a bude hned střílet! Je to Železný, Bille!“ Selhával mu hlas.

Bill Grayser se zastavil, jako by narazil do neviditelné stěny. I druhý muž vystoupil ze stínu a stál tam nyní jako přikovaný.

„Hlavně teď neudělej žádnou hloupost, Billy,“ hlesl John Grayser. „Myslí to vážně. Odhoďte zbraně.“

Jelikož to jeho bratr neučinil, váhal i jeho kumpán. Mannion chytil Graysera levou rukou a vytáhl ho na nohy. Kolt, kterým mu mířil na spánek, se nedal přehlédnout.

„Jeho život je ve tvých rukou!“ zvolal Cord na mladého střelce. „Takže si dobře rozmysli, co teď uděláš.“

Ačkoli situace byla jednoznačná, mladík stále váhal.

„Proč nás pronásleduješ?“ zeptal se.

„Kvůli jedné věci v Odesse,“ klidným hlasem odpověděl Cord Mannion. „Ale jenom proto, že jsem náhodou byl poblíž. Měli jste zatracenou smůlu, chlapci. Vůbec jsem nepočítal s tím, že na vás narazím. Ale dobře víte, že honím takové, jako jste vy, chlápky, kteří využívali takzvané válečné právo k tomu, aby vraždili a obohacovali se vydíráním.“

„A co s námi chceš dělat?“ zeptal se rozrušený Bill.

„Odvezu vás do Pecosu a předám tamnímu marshalovi,“ odpověděl Mannion. „Ten vás pak převeze do Odessy, kde vás postaví před soud. A teď už toho žvanění bylo dost, Billy. Dávám vám deset vteřin. Jestli mě do té doby neposlechnete, budete už jen tři.“

„Vzdej se, Billy!“ ostře vykřikl John Grayser. „Nebo chceš vidět, jak tu zhebnu? Ede! Neslyšels? Odhoď zbraně, ty idiote!“

Ed si pospíšil a uposlechl. Cord Mannion si oddechl úlevou, když si i Bill Grayser konečně strčil revolver do pouzdra a odepnul si opasek. Železný čekal, dokud mladý pistolník nenechal svůj opasek spadnout na zem, pak omráčil vůdce a vydal se k jeho bratrovi. Při tom nespouštěl z očí druhého muže, protože se nedalo vyloučit, že má někde na těle ukrytou další zbraň.

Mannion přistoupil k mladému Grayserovi, který naň nenávistně hleděl. Přikázal mu, aby se otočil, a pak ho omráčil. Potom mávl na Eda a i jeho poslal do říše snů.

Nakonec tam přivlekl muže na hlídce, který ještě ležel v bezvědomí na místě, kde ho předtím uspal.

Potom se posadil ke skále a spokojeně si prohlížel svou práci. Položil winchestrovku na zem a vytáhl váček s tabákem. Na spánek neměl ani pomyšlení.

Trpělivě čekal na svítání.

+ + + + +

Jeho příjezd do Pecosu vzbudil velké pozdvižení. To, že jediný muž přijel do města se čtyřmi zajatci, nebylo ani na Západě tak úplně běžné. Muži a ženy, kteří toho dopoledne byli na ulicích, hleděli na to podivné procesí a mnozí z nich se vydali za ním k šerifově úřadovně. Děti si přestaly hrát a přidaly se k ostatním. Dva vychrtlí psi pobíhali kolem koní.

Mannion byl v Pecosu poprvé, a proto ho nikdo neznal. Kromě toho nikdo nepoznal, že to je federální marshal, protože hvězdu měl na vnitřní straně své vesty. Přesto se o jeho příjezdu vědělo. Když přijel k úřadovně, stáli na chodníku dva muži zákona a zkoumavě na něj hleděli. Cord zastavil a sesedl.

Zatímco přivazoval uzdu svého koně k zábradlí, sbíhali se tam lidé a před úřadovnou se srocoval dav. Cord přistoupil k chodníku a poklepal si na okraj klobouku.

„Dobrý den, gentlemani,“ pozdravil a kývl na ně. „Jsem Cord Mannion.“ Při těchto slovech si odhrnul vestu a ukázal hvězdu. Potom ukázal na zajatce. „Tito muži včera v poledne zastřelili v Odesse dva občany tohoto města. Chtěli od majitelů saloonů zkasírovat výkupné. Při tom došlo ke střetu.“

Když se představil, oba muži zákona na sebe překvapeně pohlédli. Potom přišli k němu. Jeden ze zvědavců, který to všechno slyšel, přidušeně vyhrkl: „Sakra, to je Železný.“

V davu to jen zahučelo.

„Jsem šerif Brandon,“ představil se vyšší z obou mužů zákona, „a toto je Ted Harlan, jeden z mých zástupců. Jsme rádi, že vás můžeme pozdravit v našem městě, marshale.“

Podal Cordovi ruku a zástupce dokonce smekl klobouk. Mezitím dav poznal, že mezi zajatci jsou bratři Grayserovi. Lidí se zmocnilo vzrušení. Z nadávek, kterými místní muže častovali, vyvodil, že bratři řádili i v Pecosu a že i zde přispěli ke špatné pověsti státní policie. Mezitím z úřadovny vyšel i druhý zástupce.

Šerif Brandon ho seznámil s Cordem a nechal zajatce odvázat ze sedel a odvést do vězení. Teprve v celách jim Brandon nechal sundat pouta. Pak poslal oba své zástupce s koňmi do nájemní stáje. Cord s ním šel ven a vzal si svou winchestrovku a sedlové brašny. Lidé mu tleskali.

Usmál se a mávl na ně. Byl spokojen, protože většina Texasanů měla státní policie plné zuby. Jejich reakce byla oceněním jeho nebezpečné práce.

Když se vrátil do úřadovny, stál Doug Brandon u mříží cely, v níž byli uvězněni bratři Grayserové, a debatoval s vůdcem bandy.

„Toho ještě budete trpce litovat, šerife,“ rozrušeně řekl John Grayser. „Naši lidé…“

Brandon ukázal palcem za rameno. „Slyšíte, jak lidé oslavují, Graysere?“ chladně mu skočil do řeči. „Taková nálada panuje skoro v celém Texasu. Lidé se konečně probrali a postavili se na odpor zkorumpované, zločinecké policii. V tomto státě už nemáte žádnou moc.“

Přišel k psacímu stolu a posadil se. Cord položil své věci na zem a posadil se naproti němu. Brandon vzal láhev a dvě sklenice a nalil do nich whisky. Pak si přiťukl s Mannionem. Whisky pálila v hrdle a probrala je.

Cord si ubalil cigaretu a pak šerifovi pověděl o tom, co se stalo v Odesse. John Grayser mu několikrát skočil do řeči a tvrdil, že jeho bratr oba občany Odessy zastřelil v sebeobraně.

„Ušetřete si ta vysvětlení na proces,“ okřikl Brandon bývalého poručíka státní policie a poprosil Corda, aby pokračoval.

„Nebyla to sebeobrana,“ vysvětlovat Mannion šerifovi. „Podle svědeckých výpovědí se majitel saloonu zdráhal zaplatit obvyklé výpalné. Při tom ho podpořili hosté. Chtěli ty čtyři muže vyhnat ven, ale v tom kolem sebe Bill Grayser začal střílet. Zabil jednoho muže a zranil dalšího. Teprve pak sáhl jeden z hostů po zbrani. I on se stal obětí toho pistolníka. Bill tak kryl ústup svých přátel. Přiběhli ke koním a uprchli z města.“

Pohlédl na kapesní hodinky. Bylo těsně po jedenácté.

„Pamatujete si to, Brandone, nebo mě ještě potřebujete kvůli protokolu? Mám hlad jako vlk a rád bych se šel osvěžit do hotelu.“

Brandon se usmál. „Mám výbornou paměť, marshale Mannione,“ poznamenal. „Stačí jen, abyste se podepsal. Zůstanete v Pecosu delší dobu?“

„Asi několik dnů,“ odpověděl federální zástupce. „Musím uvědomit úřady v Austinu, protože jsem původně jenom cestoval do Fort Stocktonu, abych tam obdržel další instrukce. Vlastně jsem v patách bandě, která si říká Shadows, Stíny, a která v současnosti řádí v oblastech Terrell, Val Verde a Kinney. Určitě jste o ní slyšel.“

Šerif Brandon přikývl. „Včera večer jsme obdrželi zprávu o přepadení v Rock Springs. Podle očitých svědků to byli Shadows. I když se bandité maskovali, poznali ženu, která k nim patřila. Když při útěku ztratila klobouk, uviděli její dlouhé vlasy. Jeden bankovní pokladník dokonce tvrdil, že tu bandu vede.“

„To neslyším poprvé,“ zamyšleně poznamenal Cord a zamáčkl nedopalek cigarety. „Před osmi lety si vzala Lestera Wilsona a doprovázela ho a jeho bandu při všech loupežných výpravách. Když byl Wilson zastřelen při přepadení banky v Jasperu, podařilo se jí a několika mužům uprchnout. Pak zmizela a objevila se teprve před rokem. Říká se, že se skrývali v Mexiku. A potom se náhle začalo mluvit o bandě Shadows. Když byl jeden postřelený bandita zajat, než dodýchal, řekl jméno: Marsha Wilsonová“.

Šerif Brandon zavrtěl hlavou. „Přestože není pochyb o tom, že ta žena může být jenom Wilsonova vdova, nemůžu věřit tomu, že té bandě velí. K bandě přece patří obávaní desperáti jako Joe Odlum nebo Lionel Grubick. Dokážete si představit, že by se dva tak nebezpeční chlápci podřídili ženě?“

Cord Mannion pokrčil rameny. „Tvrdí se, že je neskutečně krásná, šerife. Možná těm mužům zamotala hlavu a oni jí zobou z ruky. Nebylo by to poprvé.“

Vstal a vzal si své věci. V tom okamžiku se oba zástupci vrátili z nájemní stáje. Brandon řekl jednomu z nich, aby doprovodil Manniona do hotelu a ukázal mu cestu ke kanceláři Western Union.

Mladý Bill Grayser se s ním rozloučil šťavnatými nadávkami, když opouštěl úřadovnu. Zástupce Harlan jej přivedl k hotelu Globe a popsal mu cestu k telegrafní stanici.

Cord poděkoval a pronajal si pokoj. Své věci nechal v recepci a po Main Street se vydal na náměstí Texas Square. V úřadovně Western Union, jež se tam nacházela, poslal depeši svým nadřízeným. Stručně informoval, jak pronásledoval a zatkl bratry Grayserovy a jejich kumpány. Požádal o údaje o Shadows a o nové instrukce.

Potom se vrátil do hotelu, vzal si na recepci věci a šel do svého pokoje. Tam se svlékl a umyl se od hlavy až k patě. Když od pasu nahý stál před zrcadlem a česal se, zarazil se a pohlédl na tři malá mateřská znaménka v levém podpaždí. Tvořila trojúhelník těsně pod ochlupením.

I když jeho sestra Zena byla o dva roky mladší, měla stejná znaménka na stejném místě. Vzpomněl si, že rodiče a všichni známí o tom vždycky mluvili jako o zázraku.

Pokaždé, když si prohlížel tato tři mateřská znaménka, musel pomyslet na svou sestru. Upínal se k naději, že po jejich rozloučení zůstala u druhé kiowské skupiny a byla vychovávána indiány stejně jako on. Bylo možné, že se stala squaw nějakého bojovníka a měla děti.

Cord však věděl, že ta naděje je velmi malá. Po sedmadvaceti letech se dalo těžko předpokládat, že Zena ještě žije. Mnoho indiánských hord bylo pobito kavalerií. A ta při tom na ženy a děti nebrala ohled.

V posledních letech se neustále modlil, aby ji někdo vysvobodil z rukou Kiowů a přivedl zpátky do civilizace. V hloubi duše se však již vzdal naděje, že ji ještě někdy uvidí živou.

Mezitím se jeho jméno na Západě stalo tak známým, že Zena by o něm určitě slyšela a hledala by ho, kdyby se ocitla v civilizaci.

Cord cítil, jak se mu stáhlo hrdlo, a prudce se otočil. Oblékl si čisté spodní prádlo a košili, opustil hotel a v jedné restauraci se do sytosti najedl. Vypil při tom několik šálků silné kávy. Pak navštívil šerifa Brandona, jenž právě položil pero na stůl. Cord očima přelétl protokol a podepsal ho. I tentokrát si musel vyslechnout výhrůžky Billa Graysera, který při pohledu na něj pokaždé vybuchl zlostí.

Když Cord zase šel, zavrhl svůj plán zajít do saloonu a vydal se zpátky do hotelu. Vyzul si boty a lehl si do postele. Do saloonu mohl jít večer. Jelikož více než dvacet čtyři hodin nespal, považoval za rozumnější nejprve si pořádně odpočinout.

Jen co si lehl, začaly se mu klížit oči.

+ + + + +

Cord Mannion spal až do večera. Po probuzení si ospale promnul oči a přehoupl nohy přes okraj postele. Zívl a obul se. Pohled na hodinky mu ukázal, že je krátce před sedmou. Šel k prádelníku, namočil cíp ručníku do konve s vodou a utřel si jím obličej. Teprve nyní si všiml, že před spaním neodložil kolt. Vzal klobouk ze skoby a před zrcadlem si ho dal na hlavu. Potom opustil pokoj, zamkl ho a sešel do recepce, kde nechal klíč u recepčního.

Jeho první kroky vedly na Texas Square, ale do pobočky Western Union ještě žádný telegram na jeho jméno nedorazil. Takže se šel navečeřet do restaurace a pak se vydal do šerifovy úřadovny.

Tam našel jen hubeného zástupce Harlana, vysokého muže s hustým knírem. Od něj se dozvěděl, že šerif je právě na obchůzce, zatímco druhý zástupce šel pro večeři. Cord Harlana upozornil, aby byli opatrní, až budou dávat jídlo vězňům. Pak ho opustil.

Venku na chodníku zůstal stát. Balil si cigaretu a pozoroval ruch na Main Street. Většina obchodů již měla zavřeno. Na západním konci ulice se objevil nějaký jezdec. Jel pekelně ostrým tempem a zastavil šikmo naproti obchodu. Jezdec i kůň byli pokryti prachem. Muž sesedl a přivázal zadýchaného koně k zábradlí. Potom zmizel v obchodě.

Mannion si zapálil cigaretu a několikrát potáhl. Zrovna se chtěl vydat do saloonu, když uviděl malého zástupce Danielse, který měl nohy do O. Vyšel z restaurace a na ulici klopýtl a jen tak tak že mu velký tác s talíři nespadl na zem. Cord mu otevřel dveře do úřadovny a muž mu poděkoval.

„Dobrou chuť!“ popřál mu Cord a zase dveře zavřel.

Když se otočil, spatřil toho jezdce, jak vychází z obchodu. Mohutný muž měl v ruce plátěný pytel, který přivázal k hrušce sedla. Zůstal stát vedle svého koně a vytáhl z kapsy váček s tabákem. Několik lidí ho s úsměvem zdravilo. Kývl na ně.

Zatímco si chystal cigaretu, prohlížel si Cord jeho hranatý obličej. Ten muž mu připadal povědomý, ale nemohl si vzpomenout, odkud ho zná. Jezdec si zapálil cigaretu a rozhlédl se. Působil nerozhodně. Potom svému hnědákovi poklepal na krk a opět vyšel na chodník.

Mannion se rovněž pohnul, zůstal však na této straně ulice. Muž kráčel k saloonu Union a zdravil se s lidmi, kteří ho potkávali. Přišel k lítacím dveřím v okamžiku, kdy se otevřely. Ven vyšel šerif Brandon. Oba muži se s úsměvem pozdravili a krátce spolu promluvili.

Cord viděl, jak ho Brandon poplácává po rameni, načež muž vešel do saloonu. Potom šerif vzal pušku do náručí a vydal se přes ulici. S úsměvem pozdravil, když spatřil Corda, a přistoupil k němu.

„Dobrý den, marshale! Na obchůzky chodím jen občas, abych si protáhl nohy. Teď se těším na večeři. Napijeme se potom spolu?“

„Rád, šerife,“ přikývl Cord. „Najdete mě v saloonu naproti. Řekněte mi, kdo je ten muž, se kterým jste právě mluvil? Nemůžu si pomoct, ale připadá mi povědomý.“

„To byl Bruce Miller, jeden kovboj z ranče Circle,“ odpověděl Brandon. „Chlapci jsou ještě na jarním shánění dobytka. Došel jim tabák a whisky.“ Zamrkal. „Losovali, kdo bude muset do města nakoupit. Kdyby se o tom dozvěděl rančer, určitě by jim vyhuboval.“

„To si dokážu představit,“ zasmál se Cord. „Jak dlouho pracuje ten Miller pro ranč Circle?“

„Přibližně osmnáct měsíců.“

Cord zavrtěl hlavou. „Tak to se asi mýlím. Tak zatím, šerife.“

Chtěl se otočit, ale tu se zarazil.

„Ještě něco?“ otázal se Brandon.

Mannion přikývl. „Pro případ, že bych tu zůstal delší dobu, bych si rád vyjasnil kompetenční otázky. Neustále se mi stává, že po cestě narazím na muže, kteří jsou soudně hledáni v nějaké jiné oblasti. Pokud by se mi to stalo i zde, nemohl bych jednat bez vašeho svolení.“

Brandon mávl rukou. „Tady v Pecosu můžete zasáhnout kdykoli podle vlastního uvážení, marshale Mannione. Pokud budete potřebovat pomoc, můžete počítat s mou podporou.“ Vtom se zarazil. „Snad se mě na to neptáte kvůli tady Millerovi? Věřte mi,Bruce je O.K. Osud mu uštědřil několik ran, které by jiného zlomily. Nejdřív mu indiáni zabili ženu, pak zemřel na nevyléčitelnou nemoc i jeho syn. Ještě se z toho nevzpamatoval. Proto dře jak kůň. Znám jeho příběh od Denvera Haycoxe, majitele ranče Circle. Tomu se vyplakal na rameni, když se oba opili.“

Cord Mannion se přinutil k úsměvu. „To je v pořádku, šerife. Už se tak dlouho hrabu ve špíně, že podezírám skoro každého.“

Ještě jednou kývl na Brandona a šel přes ulici k saloonu. Tam vyšel na chodník a pustil nedopalek cigarety na zem. Zašlápl jej a díval se, jak šerif zmizel ve své kanceláři.

Uvažoval nad tím, co mu vyprávěl Brandon. Ten chlapík ztratil ženu a dítě a dostal se na ranč Circle před osmnácti měsíci. To znamená, že si bude muset vzpomenout, co se dělo před dvěma roky. Cord horečně přemýšlel, kde byl tou dobou.

Náhle se mu střípky vzpomínek poskládaly do mozaiky. Tou dobou byl už druhým rokem federálním marshalem. Zrovna jezdil v okolí Waca, svého rodiště. Vtom se mu všechno vybavilo. Bankovní přepadení v Cranfills Gap, mrtvý marshal.

Neobvyklé na tom bylo, že přepadení neprovedla banda, ale jednotlivec. Ten chlapík chladnokrevně vešel do banky a držel tam jediného zákazníka a zaměstnance v šachu revolverem.

Když s penězi opouštěl banku, vběhl mu nešťastnou náhodou do cesty marshal. Muž zákona ještě stačil vytáhnout kolt, ale pak ho zkosily dvě kulky.

Cord Mannion seděl tou dobou v restauraci. Okamžitě vyběhl na ulici. Lupič právě cválal kolem něj. Mannion na něho vystřelil a trefil ho do ruky. Muž pustil kořist na zem, sklonil se ke krku svého koně a vypálil do vzduchu. Cord by ho možná byl zneškodnil, ale splašený kůň ho srazil k zemi, a tak bandita unikl.

Když marshal o dvě hodiny později na svá zranění zemřel, pustil se Cord Mannion do pronásledování, ale ve skalnatém terénu brzy ztratil stopu. Začal ho hledat naslepo. O tři dny později o něm uslyšel v Indian Creeku. Lidé ho poznali podle jeho popisu.

Ten muž do té osady přijel před dvěma týdny s osmiletým chlapcem. Hoch trpěl souchotěmi. Od lékaře se ten muž dozvěděl, že jeho synovi by mohli pomoci jen lékaři na Východě. Ten muž ubytoval chlapce v jednom penzionu, nechal mu sto dolarů na péči a odjel.

Když se vrátil do Indian Creeku, byl již chlapec po smrti. Clyde Iverson, tak se jmenoval jeho otec, navštívil jeho hrob a opustil město. Cord Mannion přijel do Indian Creeku o den pozdě. Jeho pronásledování se musel vzdát, protože dostal telegram z Fort Worth.

V tom okamžiku muž, kterého šerif Brandon znal jako Bruce Millera, vyšel ze dveří saloonu. Cord Mannion se rázem vrátil do přítomnosti. Kovboj na něj krátce pohlédl, když kráčel kolem něj.

Federální marshal již nepochyboval. Ten muž byl Clyde Iverson. Jelikož byl chodník plný lidí, chtěl ho Cord zatknout až při odvazování koně. Když Iverson došel před obchod, opustil Mannion chodník a zrychlil.

Muž byl k němu otočený zády, když přistoupil ke svému koni. Natáhl levou ruku k zábradlí, ale potom se neuvěřitelně rychle otočil. Cord chtěl tasit svůj Smith and Wesson ráže 44, ale už se k tomu nedostal. Iverson musel potají vytáhnout zbraň, když se blížil ke svému koni. Jeho reakce byla reakcí muže, který každou vteřinu svého života počítá s nebezpečím a je neustále ve střehu.

Cord Mannion se vrhl k zemi a jen díky tomu unikl dvěma kulkám. Tvrdě dopadl a převalil se přes levé rameno. Při tom tasil čtyřiačtyřicítku.

Těsně vedle něho se do země zavrtala kulka a zvířila prach. Lidé se klidili do bezpečí.

Iverson se krátce ohlédl a levou rukou sáhl po uzdě svého koně. Potom znovu vystřelil na Corda. Tentokrát měl federální marshal vyložené štěstí. Neklidný a vyděšený kůň vrazil do Iversona a kulka tak letěla pánubohu do oken.

Mannion ze země vypálil a trefil Iversona do hrudi. Rána muže odhodila na jeho koně a Cord rychle vyskočil na nohy.

„Pusťte zbraň, Iversone! Jsem federální marshal Cord Mannion a zatýkám vás za…“

Dál se nedostal. Iverson se nejistými kroky vydal k němu. S námahou zvedl kolt, dostal ho až po pás. Cord mu chtěl zbraň vystřelit z ruky, ale v tom okamžiku se Iversonovi podlomily nohy. Zhroutil se na zem a díky tomu koupil kulku do břicha.

Na zemi se ještě nějakou dobu svíjel. Mezi lidmi, kteří tam přiběhli a vyděšeně hleděli na Corda, byl i šerif Brandon. Odsunul zvědavce a klekl si k zasaženému muži. Iverson již měl skelné oči. Ještě jednou se zachvěl a pak zůstal bezvládně ležet.

Šerif Brandon pomalu vstal a pohlédl na Corda.

„Vypadá to, že si jste zatraceně jistý, že se nikdy nemýlíte, Mannione,“ řekl trpkým tónem.

„První vystřelil on, Brandone,“ chraplavě odvětil Cord. „Ještě jsem ani neměl vytažený kolt. Jestli jsou lidé tady féroví, tak to potvrdí.“

„Je to pravda, šerife,“ přisvědčil jeden muž. „Miller na marshala vystřelil bez varování.“

Cord ukázal na mrtvého. „Jeho skutečné jméno je Clyde Iverson. Jestli tu nemáte jeho zatykač, tak si ho vyžádejte z Cranfills Gap. Z příběhu, který znáte, je pravdou jen to, že to byl osudem postižený muž. Ale to mu ještě nedalo právo na to, aby přepadl banku a zastřelil při tom marshala.“

Strčil si čtyřiačtyřicítku do pouzdra a vydal se k saloonu.

+ + + + +

Uběhla hodina.

Ačkoli ve městě byly ještě další dva saloony, snažilo se půl Pecosu nacpat do saloonu Union. Podnik byl beznadějně přeplněný. Jeho vlastník byl nucen postavit jednoho ze svých dvou synů ke vchodu, aby zastavili další, kteří by chtěli do saloonu. Jeho druhý syn pomáhal za barem, zatímco jedna hezká tmavovláska obsluhovala hosty u stolů.

Cord Mannion mezitím vypil tři whisky a měl nalitou další. Stál na konci výčepního pultu a nával ignoroval. Po jeho levé ruce kupodivu zůstávala dvě volná místa. Muže, který mu seděl nejblíže, se často někdo pokusil odstrčit, ale pokaždé své místo uhájil, byť se musel držet rukama nohama.

I to Cord registroval jen letmo. Sáhl po láhvi s whisky a teprve pak si všiml, že má ještě plnou sklenici. Rychle ji vypil a zase si nalil. Piva už ani nepočítal. Oproti svým zvyklostem pil toho večera hodně.

Pokoušel se tak vyrovnat se svými pocity. Neustále myslel na mrtvého Iversona. Ve chvíli, kdy v Indian Creeku stanul nad hrobem jeho chlapce, mu došlo, jak tragický měl osud. Clyde Iverson byl zoufalý, když tenkrát svého na smrt nemocného syna svěřil do péče cizích lidí. Jeho jízda do Cranfills Gap a odvážné přepadení tamní banky znamenala poslední pokus jak zachránit syna. S ukořistěnými penězi chtěl odjet na Východ a financovat tam léčbu svého chlapce u specialistů.

Potom však zastřelil marshala, jehož náhlé objevení se ho zřejmě vyděsilo. Iverson neudržel nervy na uzdě. Přitom to všechno bylo zbytečné. Ani nebyl u svého chlapce, když umíral.

Cord Mannion do sebe hodil další whisky, nalil si a objednal si další pivo. Litoval Iversonovy smrti. Ten muž se snažil začít znovu. Cordovi nebylo jasné, zda ho Iverson v těch několika okamžicích poznal. Jejich letmé setkání v Cranf ills Gap se odehrálo před dvěma roky. Tehdy ho viděl za jízdy a pouze na zlomek vteřiny. Celé to trvalo příliš krátce na to, aby si na něho po tak dlouhé době mohl vzpomenout. Jeho reakce se dala vysvětlit jediným způsobem. Iverson instinktivně vycítil nebezpečí. Raději chtěl zemřít, než by skončil život ve vězení nebo na šibenici.

Náhlé ticho vytrhlo Corda z myšlenek. Vzhlédl a uviděl, jak se lidé rozestoupili před šerifem Brandonem. Muž zákona přistoupil k barovému pultu a objednal si pivo. Všichni hosté hleděli na něj. Cord cítil, že atmosféra ve městě se změnila. Zatčení bratří Grayserů vyvolalo nadšení. Lidé ho obdivovali a byli k němu velmi přátelští. Nyní hleděl do zachmuřených tváří. Všichni kovboje Bruce Millera znali. Jeho smrt je šokovala. Ačkoli Iverson střílel jako první, nebo možná právě proto, vůbec tomu nerozuměli.

Šerif Brandon si vzal pivo a napil se.

„Neměl byste tolik pít, Mannione,“ řekl a pohlédl na Corda. „Ještě lepší by bylo, kdybyste šel do hotelu a vyspal se.“

„Nechte si ty rady, Brandone,“ podrážděně zavrčel Cord. „Sám vím, co mám dělat. Už jsem vám to jednou vysvětloval, že jsem střílel v sebeobraně. Nebo si myslíte, že jsem se ohledně toho muže mýlil?“

Brandon zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Příliš mnoho lidí už potvrdilo vaši verzi. Přesto jsem právě poslal telegram do Cranfills Gap, abych mohl těm, kdo touto přestřelkou byli šokováni, mohl sdělit odpověď. Mně samotnému Millerovo jednání dokazuje, že v jeho životě bylo nějaké temné místo. Takže se mi nemusíte ospravedlňovat. Ale slyšel jsem, že někdo jel na ranč Circle, aby o tom pověděl Denveru Haycoxovi. Myslím, že do dvou hodin ho máme ve městě. A určitě nebude sám. Miller byl u ostatních kovbojů velmi oblíben. Je možné, že chlapci se neovládnou a budou si vás chtít podat. Proto vám radím, abyste šel do hotelu.“

„Zvykněte si konečně na to, že ten muž se jmenoval Clyde Iverson,“ opravil Cord šerifa a suše se zasmál. „A nezapomeňte, kdo jsem. Pár paličatých kovbojů mi strach nenažene.“

„Já vím,“ zavrčel šerif. „Jste Železný. Ale to ještě neznamená, že se od vás musejí odrážet kulky. Kromě toho je na vás vidět, že ani vy nemůže pít whisky jako vodu. A teď si pro mě za mě dělejte, co chcete.“

Hodil minci za pivo na barový pult a šel ven.

Cord si zapálil cigaretu a opět se zahloubal. Whisky v láhvi stále ubývalo. Svářil se s celým světem i se sebou samotným. Byla to jedna z těch chvil, kdy proklínal svou hvězdu a svůj džob.

Samozřejmě na něj začal účinkovat alkohol, ale přehled ještě neztratil. Když nechtěně strčil do tmavovlasé dívky, která se s prázdným tácem vrátila k barovému pultu, probodla ho pohledem.

„Dávejte si pozor!“ obořila se na něho.

Když se jí omluvil, otočila se, aby se věnovala hostům. Cyrus Freeman, majitel saloonu, ji odvedl stranou a něco jí pošeptal. Dupla a vykřikla: „To mě nezajímá, tati. Podle mě Bruce chladnokrevně zastřelil. Bylo to nutné? Copak se mu Železný říká jen kvůli tomu, jak je nepřekonatelný s koltem?“

Její slova přehlušila hluk, který nastal po Brandonově odchodu. Náhle bylo znovu ticho a zraky všech se upíraly na ni.

Cord viděl slzy v jejích očích a mlčky ji pozoroval, když šla s plným tácem ke stolům. Bylo mu jasné, že k němu necítí pouze vztek, ale i nenávist. Pohlédl na majitele saloonu.

Tlustý muž s hustě ochlupenými předloktími jen pokrčil rameny. „Omlouvám se, marshale,“ řekl v rozpacích. „Má dcera měla Bruce Millera ráda.“ Odkašlal si. „Po shánění dobytka se měli zasnoubit. Smím se zeptat, co Bruce spáchal?“

„Před dvěma lety zastřelil při přepadení banky marshala,“ odpověděl Mannion. „ Jeho pravé jméno zní Clyde Iverson.“

„On byl bandita?“ koktal Freeman.

„Ne, jenom naprosto zoufalý člověk, pane Freemane. Ale ani to neomlouvá před zákonem loupež a vraždu. Tak se na to každopádně dívám já.“

Majitel saloonu jen mlčky přikývl a otočil se, aby pomohl svému synovi. Cord viděl, že několik mužů u stolů se pokouší uklidnit rozrušenou dívku a při tom na něj vrhají jedovaté pohledy. Iversonova smrt ho stála mnoho sympatií.

Bylo těsně před desátou. Whisky mu přestala chutnat. Odstrčil téměř prázdnou láhev a zaplatil za ni. Pak si poručil ještě jedno pivo. Vlastně už se mu chtělo spát. Téměř se tomu nutkání poddal, ale potom to překonal.

Pokud měl majitel ranče Circle skutečně přijet do města, chtěl mít setkání s ním co nejrychleji za sebou. Také ostatní hosté tam zůstávali jen kvůli tomu. Nikdo neodešel, jako by měli strach, že o něco přijdou. Naopak, druhý syn majitele saloonu měl plné ruce práce, aby ve vstupu do saloonu zabránil dalším a dalším lidem.

Krátce před jedenáctou nastal venku neklid. Freemanův syn ustoupil ze vchodu a dovnitř vešel šerif v doprovodu štíhlého, přibližně šedesátiletého muže. Hovor okamžitě utichl. Cord si zrovna balil cigaretu, když k němu oba muži přistoupili.

„To je pan Haycox,“ představil Brandon rančera.

„Těší mě,“ zabručel Cord a přikývl. „Já jsem Mannion.“

Olízl papírek a svinuli jej. Potom si cigaretu zapálil, potáhl si a vyfoukl kouř. Hubený muž s šedýma očima si odkašlal.

„Šerif Brandon mi řekl, že jste zastřelil jednoho z mých mužů, marshale,“ řekl. „Je dost svědků, kteří tvrdí, že to byla sebeobrana. Miller opustil prérii bez mého vědomí. Kdyby se řídil mými pokyny, byl by teď ještě naživu. Podle vás v Cranfills Gap přepadl banku a zabil marshala. Jste si opravdu jistý, že to byl on?“

Cord přikývl. „Jsem si naprosto jistý, pane Haycoxi.“

Silnějším hlasem pak rančerovi pověděl o událostech v Cranfills Gap a o svém vyšetřování v Indián Creeku. Při tom hovořil tak nahlas, že ho mohli slyšet i všichni ostatní hosté.

„Já nejsem bezcitný, pane Haycoxi. Clyde Iverson dvakrát jednal v zoufalství. Tenkrát se stal lupičem jen z lásky ke svému synovi a zpanikařil, když před ním náhle stál městský marshal. Po tragické smrti svého syna se pokoušel začít nový život. I dnes byl zoufalý, když proti mně tasil kolt. Musel instinktivně tušit, že ho dostihla minulost. Ale při všem soucitu byste neměl zapomínat, že zavraždil muže zákona. Kdyby tenkrát Iverson přepadl banku v Pecosu a zastřelil při tom šerifa Brandona nebo některého z jeho zástupců, tak by tu nikdo nemoc jeho syna nepovažoval za omluvu. Nebo se snad mýlím?“

Mumlání přítomných svědčilo o tom, že jeho slova měla účinek. Také Haycox byl zamyšlený. Cord vypil sklenici a vyžádal si účet. Zaplatil a tázavě pohlédl na Haycoxe.

Hubený muž přikývl. „Přesvědčil jste mě, marshale. Ale bude to nějakou dobu trvat, než to strávíme.“

Pohlédl na Freemana a na dívku, která tiše plakala. Když se rozloučil a šel ke dveřím, vydali se Brandon a rančer za ním. Mezi lidmi venku stáli u koní tři kovbojové.

„Je to O.K., chlapci!“ zvolal na ně Haycox. „Jedeme zpátky!“

Cord se prodral davem a zamířil k hotelu.

+ + + + +

V pátek ráno Cord dlouho vyspával. Po takové dávce whisky se probudil s kocovinou, které se ne a ne zbavit. Bylo už deset hodin a on potřeboval skoro hodinu na to, aby se pořádně umyl, oholil a oblékl. I potom mu bušilo v hlavě. Měl sucho v ústech, těžký jazyk a velkou žízeň.

Zaklel, připnul si revolverový opasek, vzal klobouk a opustil pokoj. Jen co v restauraci posnídal, šel do kanceláře Western Union. Tentokrát mu úředník dal jeden telegram. Byla to odpověď na jeho hlášení kanceláři federálního marshala v Austinu.

Tvrdilo se v ní, že Shadows, na které byl nasazen, od přepadení v Rock Springs již nejsou aktivní. Jeden obchodní cestující však prý tyto bandity viděl v oblasti Val Verde. Údajně putovali na západ. Cord obdržel instrukci zůstat ještě několik dnů v Pecosu a čekat na zprávy z Fort Stocktonu, aby pak jednal podle vlastního zvážení.

Tento pokyn mu vyhovoval. Šel z Texas Square do nájemní stáje a osedlal Flashe. Pak opustil město a odjel k nedaleké Pecos River, kde se svlékl a zaplaval si.

Konečně se cítil svěžeji. Oblékl se a jinou cestou se vydal zpátky k městu. Chtěl, aby se hřebec proběhl. Pak ho zavedl do stáje a šel na pivo do saloonu Union.

Tou dobou tam nebylo příliš rušno. Bylo krátce před druhou. Cyrus Freeman stál sám za barem a bavil se se zástupcem Danielsem. Malý muž s nohama do O měl u sebe pušku a pravděpodobně byl na obchůzce městem.

„Dobrý den, marshale,“ pozdravil a postavil svou sklenici na barový pult. „Před dvěma hodinami přišel telegram z Cranfills Gap.“ Utřel si pěnu z plnovousu. „Šerif ho vzal na ranč Circle, aby ho ukázal Denveru Haycoxovi. Ať skončí ty řeči. Dostal jste pravého muže.“

Cord jen přikývl a objednal si pivo.

„To je na mě, marshale,“ poznamenal Freeman, když ho postavil na bar. „Byl to pro mou dceru velký šok, když jí šerif ukázal ten telegram. Sedí ve svém pokoji a pláče.“

„To chápu,“ hořkým tónem řekl Cord.

„Musím dál,“ prohodil zástupce a dopil pivo. Postavil sklenici na pult, kývl na oba muže a šel ven.

Freeman si odkašlal. „Jestli mohu ještě něco říct ohledně Iversona, marshale: Ačkoliv je to pro nás hrozné, jsem rád, že z plánovaných zásnub sejde. Kdo ví, zda by ho jeho minulost dříve či později nedostihla - až by za něj Sherry byla provdaná a měla s ním dítě. Pak by trpěla ještě víc. Proto jsem rád, že to všechno dopadlo takto.“

„Je hezké, že se na to díváte takto, pane Freemane,“ přikývl Cord.

Poděkoval za pivo, pozdravil a opustil saloon. Před šerifovou úřadovnou právě Brandon slezl z koně a úzkým průchodem se vydal ke stáji. Cord šel rovněž tam. Brandon ho přátelsky pozdravil, když se vracel.

„Telegram z Cranfills Gap všechno potvrdil,“ poznamenal. „Omlouvám se, že jsem měl pochybnosti, jestli je Iverson váš člověk. I Denver Haycoxovi byl rád, protože jeho kovbojové byli Iversonovou smrtí pobouřeni. Co teď chcete dělat?“

„Musím čekat na nové pokyny z Fort Stocktonu,“ odpověděl Cord. „Shadowové prý mají poblíž mexické hranice táhnout na západ. Povězte mi, Brandonde, už jste někdy slyšel o tajném desperátském městečku? Má to být opravdové město, ve kterém si bandité mohou odpočinout a doplnit zásoby.“

Šerif s úsměvem zavrtěl hlavou. „To je oblíbené téma rozhovorů v saloonu, ale já tomu nevěřím. Město s domy, obchody a saloony někde v pohraničí mezi El Pasem a průsmykem Eagle, to může být jen vtip. Dokonce tam prý je i bordel a pošta, odkud mohou psanci posílat dopisy a domlouvat si schůzky se svými kumpány. Takové město se přece nedá schovat. Pro mě je to novinářská kachna, vtip, který si vymyslel nějaký novinář a ze kterého profitují všechny noviny v Texasu.“

„To jste si tak jistý, Brandone?“

Šerif se rozesmál. „Stejnou otázku jsem včera položil já vám, že ano?“ Zvážněl a dodal: „Před několika týdny jsme chytili jednoho zloděje koní, který byl údajně na cestě do tohoto města duchů. Když jsem se ho zeptal, kde to město je, nevěděl. Chápete, Mannione? Neměl tušení, ale hledal ho. Novinám se povedlo to, že tomu uvěřili i sami psanci. Ale někdo jako vy?“

Cord s úsměvem pokrčil rameny. „Každý má svá slabá místa. Co teď bude s bratry Grayserovými a jejich přáteli?“

„Poslal jsem telegram do Odessy a čekám na odpověď,“ řekl Brandon. „Kdybychom tu měli železnici, mohl bych je v doprovodu dvou mužů posadit do vlaku. Takto se zdráhám převzít odpovědnost za jejich transport. Pokud je v Odesse někdo chce postavit před soud, tak ať si pro ně přijede. Nebo jste jiného mínění, Mannione?“

Cord zavrtěl hlavou a domluvil si s Brandonem, že se v noci sejdou v saloonu Union. Pak se vrátil do hotelu. Po cestě si koupil noviny Pecos Monitor, které si v pokoji přečetl. Celá první strana byla věnována boji s bratry Grayserovými, další dvě pistolnickému souboji s Clydem Iversonem a jeho tragickému životu. Mluvilo se tam o šokovaných občanech a o něm, o Železném. Vztekle novinami mrštil na stůl.

Nesnášel, když byl středem pozornosti.

+ + + + +

Navečer šel do saloonu Union. Jako obvykle na konci týdne ve městě panoval obzvlášť velký ruch. Na ulicích se to jen hemžilo lidmi. Mezi nimi potkal i zástupce Harlana a Danielse. Kráčeli na druhé straně ulice a neviděli ho. Neuniklo mu však, že na všechny lidi, které potkávali, hleděli ti dva zachmuřeně.

Cord se zastavil a pohlédl na ně. Bylo zvláštní, že šli na obchůzku ve dvou. Zamyšleně si ubalil cigaretu a několikrát potáhl, potom se otočil a vešel do šerifovy kanceláře.

Brandon, který seděl za psacím stolem, sebou při jeho příchodu trhl. „Ach, to jste vy,“ prohodil. Znělo to téměř, jako by se mu ulevilo.

„Mohu?“ otázal se Cord a posadil se naproti němu.

„Samozřejmě,“ odpověděl Brandon. Vzal láhev a dvě sklenice a nalil jim. Přiťukli si a napili se. Brandon působil duchem nepřítomně.

„Co se děje, šerife?“

„To kdybych věděl, Mannione,“ povzdechl si muž zákona. „Něco je ve vzduchu. Všiml jste si toho ruchu? Ještě není ani sedm a saloony praskají ve švech.“

„To je v pátek tak neobvyklé?“

„Samo o sobě ne,“ odpověděl Brandon a předklonil se. „Ale hemží se to tu cizinci, Mannione. Ještě nikdy nebylo v Pecosu tolik lidí, které nikdo nezná. Přijeli odevšad, a víte proč? Aby viděli vás!“

„Mě?“ užasle se otázal Cord. „Jak jste na to přišel?“

„Protože nám to řekl nejméně každý druhý, koho jsme se ptali na důvod jeho návštěvy,“ zavrčel Brandon. „Od chvíle, kdy jste se tu objevil s bratry Grayserovými a jejich kumpány, uplynulo právě dvaatřicet hodin. Nepřipadá vám to zvláštní? Noviny v jiných městech o tom mohly napsat teprve dnes. A v mnoha místech to nemůže vědět nikdo. Nemyslíte, že to je divné?“

Cord uvažoval a pak připomněl telegram, který včera poslal do Odessy. Možná se ta zpráva telegraficky dostala i do jiných měst.

Brandon zavrtěl hlavou. „Na to jsem myslel i já, ale to nevysvětluje to, že lidé všeho nechali a spěchali do Pecosu. O.K., marshale, jste slavný muž, ale slyšel jste o tom, jak jednoho dne do Abilene přijel bezpočet cizinců jen proto, že tam tou dobou byl slavný Wild Bill Haycock městským marshalem? Ne, Mannione. Nenalézám sice žádné vysvětlení, ale mám z toho špatný pocit. Mohu v případě nouze počítat s vaší pomocí?“

„Od toho jsem přece tady, Brandone,“ ujišťoval ho Cord. „Ještě se projdu po městě a pokusím se zjistit, o čem lidé mluví. Najdete mě u Freemana.“

Vstal a opustil kancelář. O něco později vešel do saloonu Union, který praskal ve švech. Všechna místa u stolů byla obsazená a u baru se lidé tísnili ve třech řadách. Cord se prodíral davem. Jen s vypětím všech sil se mu podařilo dostat k opuštěnému pianu, které stálo naproti u stěny. Několik lidí ho pozdravilo. Někteří zvolali jeho jméno. To na něj upoutalo pozornost ostatních.

S úsměvem kývl na dva muže, kteří postavili své sklenice na piano a nyní hleděli na něj. Elvin Freeman, mladší ze synů majitele saloonu, právě procházel kolem s plným tácem. Zastavil se a s úsměvem řekl: „Za ten nával vděčíme vám, marshale Mannione. Co byste rád?“

„Pivo, jestli to jde,“ odpověděl Cord.

Mladý muž mu podal sklenici. „Tady, vezměte si, marshale. Všechno, co dnes vypijete, je na účet podniku. To je tátovo rozhodnutí.“

Než mohl Cord začít protestovat, zmizel mezi hosty.

Jeden z těch dvou mužů vedle něj mu s rozzářenou tváří podal ruku. „Jste to opravdu vy? Je to pro nás velká čest, marshale, že vás můžeme vidět. Jsem Ron Foster a toto je Clem Burger. Jsme z Odessy a viděli jsme vás tam, jak jste se pustil do pronásledování bratří Grayserů. Je to neuvěřitelné, že jste sám přemohl čtyři chlápky.“

Cord pokrčil rameny. „Měl jsem při tom hodně štěstí,“ skromně řekl. „Smím se vás zeptat, co vás přivedlo do Pecosu?“

„Přání podat vám ruku,“ zasmál se Foster. „Člověče, otevřete přece oči! Přijelo sem půl Odessy. Ti lidé tu jsou, aby vám mohli poděkovat. Ty dvě vraždy byly jen špičkou ledovce. Státní policie a bratři Grayserové nás terorizovali. A vy jste nám vrátil víru, že v Texasu ještě je spravedlnost. Na to nikdy nezapomeneme.“ Pátrávě se rozhlížel kolem sebe. „Hej, Georgei! Warrene! Toto je Železný!“

Cord dopil pivo a Sherry Freemanová, která právě kráčelamu mlčky odebrala prázdnou sklenici. Při tom uhnula pohledem. Stál tam a čekal na vhodnou příležitost, aby mohl saloon opustit. Rozruch kolem jeho osoby se mu nezamlouval.

Než se však mohl potají vytratit, hezká dívka se vrátila a podala mu plnou sklenici. Tentokrát na něj krátce pohlédla.

„Od mého otce,“ řekla a zase šla dál.

Zůstal tam nerozhodně stát. Několik občanů, kteří ho znali, na něj hledělo. Cord z útržků rozhovorů, které zaslechl, pochopil, že se všechny točí kolem veta, které guvernér Davis použil, aby zabránil rozpuštění skandálních policejních oddílů parlamentním rozhodnutím. Lidé byli rozhněvaní, že ještě nepadlo konečné rozhodnutí.

„Náš marshal se prostě nemůže rozhodnout ty chlápky tady vyzvednout,“ řekl kdosi u barového pultu a rozesmál se. „A víte, proč? Protože má strach, že je vytáhneme z vězení a uvážeme jim konopnou kravatu. Náš marshal je prohnaný.“

Cord toho muže v tom davu nepoznal, ale podle toho, co říkal, šlo o někoho z Odessy. Náhle mu došlo, co ten nával cizinců v Pecosu znamená. Na ex vypil svou sklenici a s omluvou ji postavil na nejbližší stůl, načež se začal prodírat davem k východu.

Také na Main Street bylo plno lidí. U všech zábradlí stáli osedlaní koně. Cord se vydal k úřadovně, kde na chodníku stáli šerif Brandon a zástupce Harlan a pozorovali pouliční ruch.

Mannion k nim přišel a řekl: „Máte zatraceně dobrý čuch, Brandone. Radím vám, abyste nechodili na obchůzky jen po jednom. Měl byste si vzít na pomoc pár lidí, na které se můžete spolehnout. Obávám se, že teď vím, proč je ve městě tolik cizinců. Marshal z Odessy zajatce j eště nepřevzal, protože se bojí lynče.“

Brandon zbledl. „Ksakru! A ten chtějí provést u nás.“ Otočil se k Harlanovi a řekl mu několik jmen. „Ať přijdou do kanceláře a vezmou si s sebou pušky. Ale ani slovo o tom, proč, Tede. Prostě jim řekni, že ani ty nevíš, o co jde.“

Hubený zástupce přikývl a odešel.

Cord pohlédl na šerifa. „Jenom si vezmu pušku, Brandone. Možná nám zůstávají tak dvě, tři hodiny. Myslím, že se zatím snaží dodat si odvahu alkoholem a získat pro svůj plán co nejvíce občanů Pecosu. Ale buďte teď v kanceláři pořád ve dvou.“

S těmito slovy se vzdálil.

Pecos se podobal soudku střelného prachu.

+ + + + +

Po návratu našel šerifa Brandona v kanceláři samotného, zatímco malý Mort Daniels hlídal přede dveřmi a pozoroval ruch na Main Street. Zástupce Harlan ještě sháněl další spolehlivé muže.

Brandon byl nervózní a podrážděný. Chodil sem a tam jako tygr v kleci, krátce zůstal stát u okna, hleděl ven a pak se všechno opakovalo. Cord se posadil k jeho psacímu stolu, položil na něj krátkohlavňovou winchestrovku a začal si balit cigaretu.

Brandon se zastavil, pohlédl na něho a zavrtěl hlavou. „Vaše nervy bych chtěl mít,“ zavrčel. „Harlan je už dvacet minut pryč a ještě sem nikdo nepřišel.“

„Vyzval jste je, aby si s sebou vzali své pušky,“ klidným hlasem řekl Cord. „Zřejmě si pro ně nejdřív musejí jít.“

Brandon opět přistoupil k oknu. „V saloonu je teď ještě větší ruch než předtím. Je to slyšet až sem. A na ulici stojí cizinci a místní a diskutují spolu. To vypadá na problémy, Mannione. Cítím to.“

Tu se otevřely dveře a dovnitř vešli dva muži. Cord se otočil a pohlédl na ně.

„Trvalo vám to zatraceně dlouho,“ sykl Brandon.

„Omlouvám se, Dougu,“ řekl vyšší z nich. „Nejdřív jsme chtěli slyšet, o co jde. Ted nechtěl mluvit.“

„Máme se na co těšit,“ vykřikl podrážděný Brandon a pak ztlumil hlas. „Předpokládáme, že ti cizinci sem přijeli proto, aby pověsili zajatce. Proto potřebuju vaši pomoc. Neřekl vám Ted, že si s sebou máte vzít pušky?“

Chlapík přikývl. „Jak jsem řekl, nejdřív jsme chtěli znát důvod. A ten se nám vůbec nelíbí, Dougu. Už dávno jsme si všimli, co se tu chystá, že, Morrie?“

Menší z nich souhlasně přikývl. „Jo, Kevine.“ Pohlédl na Brandona. „Je to tak, Dougu. Můžeš s námi počítat, jestli potřebuješ pomoc. Ale tentokrát to má háček.“

„Já tu lynč nedovolím, Morrie,“ zavrčel Brandon. „To moc dobře víte. V čem je teda ten háček?“

Cord krátce pohlédl do cel. I tam dolehl neklid. Vězňové vstali z pryčen a napjatě hleděli do úřadovny.

„Na něco jsem se tě ptal, Morrie!“ vykřikl Brandon.

Muž tázavě pohlédl na svého společníka.

„Řekněte už konečně, co máte na srdci,“ poznamenal Cord. „Jestli chcete šerifovi protentokráí odepřít pomoc, pak nám laskavě řekněte, proč. Jestli se má připravit, tak musí vědět, na čem je.“

Vyšší z obou mužů přikývl. „Cizinci zvou lidi na pivo a snaží se je dostat do varu, marshale. Hlavně muži z Odessy se nijak netají svými úmysly. Zlé je, že mnoho občanů s nimi souhlasí. Víte, většina lidí je ještě pořád šokována smrtí Bruce Millera a tím, co pak vyplulo na povrch. Je toho na ně příliš, chápete?“

Cord vstal a přistoupil k němu. „Vy myslíte, že to štvaní padne na úrodnou půdu?“

„Ano, marshale. Obávám se, že mnozí z nich nebudou jen nečinně přihlížet, ale že přiloží ruku k dílu.“ Sundal si klobouk a utřel si pot z čela. „Víte, Millerova - ech, Iversonova - smrt lidi sklíčila. A teď se chtějí vyzuřit. Cítí nenávist ke státní policii a navíc jsou opilí. Jestli opravdu vtrhnou do vězení, potom bychom byli nuceni střílet na muže, kteří jsou našimi přáteli.“ Energicky zavrtěl hlavou. „A to po nás nemůžeš chtít, Dougu. Jestli to opravdu dospěje tak daleko, tak tu smečku nikdo nezastaví. Ani tvrdý bojovník, kterému se říká Železný. Je mi líto, Dougu. Ale kvůli takovým chlápkům na přátele střílet nebudu, nehledě na to, že bych kvůli nim riskoval život.“ Pohlédl k celám a nasadil si klobouk. Vyměnil si pohled s druhým mužem a oba bez pozdravu opustili kancelář.

Brandon udeřil pěstí do dlaně. „Sakra!“

„To je všechno, co na to řeknete, šerife?“ zeptal se mladý Bill Grayser pronikavým hlasem.

„Drž hubu, ty parchante!“ zabručel Brandon a výhružně zvedl pěst. Tentokrát se ten jindy tak rozvážný muž neovládal. Cord to chápal. I on měl co dělat, aby zkrotil svůj neklid. Řítili se do katastrofy. Pohlédl na hodinky. Půl deváté.

„Kdo byli ti dva?“ zeptal se Brandon.

„Kevin Miles a Morrie Duncan,“ odpověděl šerif. „Pracují jako ozbrojení průvodci Wells and Fargo. Ti mají pro strach uděláno.“

„Kromě tohoto případu,“ zamyšleně přikývl Cord. „Obávám se, že Miles trefil hřebík na hlavičku, Dougu. Nenávist a alkohol jsou třaskavá směs.“

Do kanceláře přišel zástupce Harlan. I on působil nervózně.

„Nikdo nám nechce pomoct, Dougu,“ řekl a pokrčil rameny. „Město je vzhůru nohama. Těch pár lidí, kteří vyzývají k rozumu, ostatní ukřičeli.“

„Pane Bože,“ zasténal Bill Grayser ve své cele.

„Viděls starostu?“ otázal se Brandon.

„Sedí v saloonu Union a zoufale se snaží uklidnit lidi,“ odpověděl Harlan. „Ptá se, co chceš dělat.“

„Má to ale Pecos skvělého starostu,“ zasténal šerif. „Vyřizuje mi otázky po lidech, namísto aby přišel sám.“

Cord se otočil k Harlanovi. „Slyšel jste něco o eventuální době?“

„Vy myslíte, kdy sem ta smečka vtrhne? Pokud jsem je pochopil, tak ti chlápci z Odessy chtějí počkat do setmění. Slyšel jsem, že si vzali pochodně, aby případně vězení podpálili. Jestli dostanou vězně do rukou, pověsí je.“

Corda něco napadlo. Přišel ke dveřím, otevřel je a zavolal na zástupce Danielse. Pak zase zavřel a pohlédl na všechny přítomné, na jednoho po druhém.

„Nic si nepředstírejme, pánové. Od občanů nemůžeme očekávat pomoc. A sami nemáme sebemenší šanci tu hordu zastavit. Ale co Denver Haycox?“

„Rančer je rozvážný muž, který by nám pravděpodobně pomohl,“ odpověděl šerif, „ale přijel by příliš pozdě. Na ranč je to skoro hodina. A pak ještě není jisté, jestli by ho tam posel našel. Kovbojové jsou touto dobou skoro všichni v táborech na prérii a na hranicích pastvin ranče. Circle je velký, Corde, a Denver Haycox je při shánění často na prérii a často tam i nocuje.“

„Nemyslel jsem, že bychom pro něj někoho poslali, Dougu,“ řekl Mannion. „Ale všiml jsem si, že za vězením máte vlastní stáj pro vaše koně.“

Brandon přikývl. „Máme tři jízdní koně a jednoho soumara, abychom v případě nouze nemuseli do nájemní stáje. Je to daleko. Hej, teď mi to došlo. Vy chcete…“

„Jsou tu zadní dveře, nebo musíme vězení obejít?“ skočil mu Cord do řeči.

„Jasně že tu jsou zadní dveře. Vedou na South Street, naproti City Hall,“ odvětil šerif.

Cord se otočil kDanielsovi. „Šel byste se podívat, jak to vzadu vypadá?“

Zástupce přikývl a zmizel v jedněch dveřích vedle cel. Cord zamáčkl cigaretu a uválel si další. Daniels se vrátil a oznámil, že South Street zeje prázdnotou.

„Vy chcete vězně odvézt na ranč Circle, že ano?“ rozrušeně se zeptal Brandon. „Chlape, to je možná řešení.“

„Čtyři zajatci, čtyři koně,“ podotkl Cord a přikývl.

„A my jsme také čtyři,“ dodal Harlan.

„Tak jednoduché to zase není,“ mírnil Mannion jejich optimismus. „Bylo by přece nápadné, kdyby tu naráz nikdo nebyl. Pak by stačilo, aby se sem někdo podíval. Ne, pánové. Jeden z nás se musí postavit před dveře, aby ho každý viděl. Nejlepší bude, když to budete vy, Dougu. Vám se nejsnáze povede ty lidi zdržovat. Mezitím spoutáme vězně a po jednom je odvedeme do stáje. Občas někdo z nás vyjde a bude se s vámi bavit, Dougu. Potom počkáme na nejpříhodnější moment, abychom mohli nepozorovaně opustit město.“

Brandon přikývl. „Ten plán je dobrý,“ prohodil, vzal svou pušku a šel ven, aby se ukázal lidem na Main Street.

„Jdeme na to,“ řekl Cord oběma zástupcům.

Začali s nezbytnými přípravami.

+ + + + +

Potřebovali téměř hodinu. Vězňové byli spoutáni. Cord si dokonce pohrával s myšlenkou jim dát roubíky do úst, ale pak to zavrhl. Bandité byli příliš vyděšení tím, co se venku dělo. Bylo jasné, že jim nebudou dělat sebemenší potíže.

Trvalo jim to dlouho, než je po jednom vyvedli zadními dveřmi do stáje. Jeden ze zástupců stál pořád u dveří, aby tak dal najevo, že na South Street nikdo není. Ve stáji pak těm čtyřem lotrům svázali i nohy.

Mezitím šel jeden ze zástupců před dveře a předstíral, že se baví se šerifem Brandonem. Pak osedlali koně.

Mannion si nechal na mapě ukázat, kde je ranč Circle, pro případ, že by byly těžkosti a museli se rozdělit. Potom si vzali dostatek střeliva.

Bylo už skoro deset, když byli hotovi. V kanceláři panovalo přítmí, zatímco venku ještě bylo poměrně světlo. Zatím se ještě nezešeřilo natolik, aby mohli v klidu odjet.

Tentokrát šel ven za Brandonem Cord. Zavřel za sebou dveře, přistoupil k šerifovi a vytáhl si váček s tabákem, aby si ubalil cigaretu. Šikmo naproti němu stálo u koní přivázaných před obchodem několik mužů. Bavili se spolu. Také na chodnících po obou stranách Main Street postávali zvědavci, kteří spolu živě diskutovali. Bylo mezi nimi i mnoho žen.

„Brzy půjde do tuhého,“ poznamenal Brandon. „Ti muži u koní jsou z Odessy a ti ostatní už se nemohou dočkat, až představení začne. Jak jste daleko?“

Mannion si zapálil cigaretu. „Jsme připravení, Dougu, ale zatím nechci vyjet. Ještě není dost tma.“ Musel hovořit tiše, protože poblíž stálo několik mužů a žen, kteří je pozorovali. „Na druhé straně je vevnitř už takové přítmí, že jim začne být divné, jestli nerozsvítíme světlo. Mohli bychom zatáhnout závěsy, aby neviděli, že úřadovna je naráz prázdná, ale i to by bylo podezřelé. Mohlo by je napadnout někoho poslat za vězení. A pak by teprve začaly problémy.“

„Na vašem místě bych odjel už teď, Corde,“ radil mu Brandon. „Vím, že se mi to snadno mluví, protože budete mít trable, jestli vám útěk nevyjde.“

„To je v pořádku, Dougu,“ s úsměvem řekl Cord. „Mějte uši nastražené. A jestli na to budete mít čas, tak nám držte palce. Tak zatím!“

„Hodně štěstí, Corde,“ tiše mu popřál šerif Brandon.

Mannion pustil cigaretu na zem a zašlápl ji. Pak se vrátil do kanceláře. On a hubený Ted Harlan si vzali pušky a prošli chodbou k zadním dveřím. Cord je pootevřel a pohlédl ke stáji. Tam se křivonohý Daniels rozhlédl po South Street, pak kývl. Cord otevřel dveře a pustil Harlana ven. Potom za nimi zavřel a rozběhl se ke stáji.

„Naložíme Waldera a Carra na soumara,“ vysvětloval mužům. „Tede, vy vezměte Johna Graysera a já jeho bratra. Mort povede za uzdu soumara. Kdyby nás objevili, pak se musíme pokusit dostat se na místo, kde bychom mohli pronásledovatele zastavit. V takovém případě se postarám o oba vězně na soumarovi, Morte, kdežto vy pojedete jako s větrem o závod na ranč. My se pokusíme bránit, dokud se nevrátíte.“

Daniels přikývl. „Rozumím, marshale. Ale kéž by se to nestalo, protože mezi tím a obléháním úřadovny by nebyl žádný rozdíl. Ranč je prostě příliš daleko na to, abych se mohl vrátit včas. A jestli Denver Haycox tráví noc někde na prérii, pak je to stejně jedno.“

Cord přikývl a položil malému muži ruku na rameno.

„Já vím, Morte. Ale kdyby nám tady zapálili úřadovnu, zmocnila by se nás celá smečka. To pod širým nebem nehrozí a navíc je za dvacet minut tma. Ještě nějaké otázky?“

Oba zástupci zavrtěli hlavou.

Mlčky vysadili zajatce na zvířata. Šerif měl statného ryzého valacha. Než koně odvázali, vyhlédl Cord ještě jednou ven. South Street zela prázdnotou. Viděl však jen její západní část. Proto se proplížil kolem stáje a vyhlédl zpoza rohu. Ani na druhé straně však nikoho nebylo vidět. Vrátil se tedy.

„Všechno je jasné,“ vysvětlil zástupcům. „Jdeme, Morte! Převezměte vedení. Tede, vy jeďte za ním.“

Vyšvihl se do sedla a popadl pušku. Potom pohlédl na Billa Graysera, který ležel před ním na kohoutku koně.

„Teď se za nás můžeš modlit, chlapče,“ zavrčel a pobídl valacha.

+ + + + +

Phil Macklin byl starý ochmelka, člověk, ze kterého alkohol udělal trosku. Neměl žádné příbuzné, kteří by se o něho mohli postarat. Žil v chátrající dřevěné chatě na severním okraji města. Obchodníci z Pecosu, kteří se nad ním slitovali, ho využívali jako poslíčka, k sekání dřeva a podobným pracím.

Jejich dobré rady ten tvrdohlavý muž, který už to v hlavě neměl v pořádku, neposlouchal, a tak se lidé smířili s tím, že svůj mizivý výdělek většinou utratí za alkohol.

Ten pátek byl Phil Macklin už odpoledne tak namol, že se sotva držel na nohou. Naposledy byl v saloonu Union, kde mu Freeman dokonce zadarmo načepoval pivo, když už neměl v kapse ani cent.

Když potom začal žebrat a obtěžoval při tom lidi z Odessy, nechal ho Freeman vyvést na čerstvý vzduch. To ho dorazilo.

Věděl však, že má dost. A protože se v takových případech styděl jít přes celé město, dovrávoral do jedné boční uličky, aby se vyspal někde v křoví na kraji města.

Když se probudil, byla mezi keři tma jak v pytli. Ztěžka vstal.

V tom okamžiku uslyšel tichý dusot kopyt. Pohlédl přes keře a v šeru spatřil tři jezdce. Jeden z nich vedl za uzdu soumara. Macklin poznal zástupce Harlana.

Zvedl pravou ruku a zamával. Jelikož Harlan nereagoval, chtěl na něho zavolat, ale z hrdla se mu vydralo jen chraptivé zasípání. Zklamaně hleděl za jezdci. Potom vylezl z keřů a vydal se na Main Street.

Před šerifovou úřadovnou se shromáždil dav, ke kterému promlouval šerif Brandon. V ruce držel pušku. Pach lihu, který se linul od Phila Macklina, se postaral o to, že lidé mu dělali místo. Lehce vrávoravým krokem přišel k šerifovi a zůstal před ním stát.

„Dobrý den, šerife,“ řekl nejistým hlasem. „Můžete mi říct, proč už mě Ted Harlan nezdraví? Nic jsem mu přece neudělal. Jel se svými přáteli kolem mě a vůbec mě nepozdravil.“ Zavrtěl hlavou. „To prostě nechápu.“

Brandon sebou trhl. „Co to mluvíš za nesmysly, Phile,“ chvatně zavrčel. „To už jsi tak ožralý, že vidíš duchy?“

Vylovil z kapsy vesty stříbrný dolar a vtiskl ho starému muži do dlaně. „Tady, běž se napít.“

„Díky, šerife,“ poděkoval Macklin a rychle si tu minci schoval. „Jste dobrý člověk, ale já jsem Teda Harlana opravdu viděl. Jeho a další dva jezdce se soumarem.“

Než mohl Brandon něco říct, poznamenal jeden občan Pecosu: „To se ti jenom zdálo, Phile. Harlan je přece uvnitř a hlídá vězně.“ Rozesmál se.

„Tak počkat,“ vmísil se do toho jeden silnější muž, který patřil k lidem z Odessy. „Kde jste viděl ty jezdce, člověče?“

„U radnice,“ odpověděl Macklin. „Jeli po South Street a mířili na jih.“

Muž z Odessy pohlédl na šerifa. „Co je to za špinavou hru, šerife?“ číhavě se otázal a nahlédl do temného okna kanceláře.

Šerif udělal dva kroky zpátky a zvedl pušku k pasu. „Varuju vás, lidi,“ řekl a rozhlédl se kolem sebe. „Dovnitř se dostanete jen přes mou mrtvolu.“

Ron Foster, muž, který v saloonu Union u piana tak uctivě zdravil Corda, zbledl. Pochopil, které bije, a otočil se k lidem na ulici.

„Přelstili nás, lidi!“ zvolal. „Železný a zástupci se pokoušejí dostat zajatce do bezpečí. Všichni přátelé z Odessy ke koním!“

Seskočil z chodníku a rozběhl se k obchodu. Jeho přátelé ho následovali. Šerif Brandon byl náhle obklopen několik občany a poznal, že je už nedokáže zadržet. Zabili by ho, kdyby na ně vystřelil. Takže se nebránil, když ho odstrčili a vtrhli do kanceláře.

Muži z Odessy již seděli na koních, když jeden z občanů vyšel ven a vykřikl: „Jsou pryč! Nikdo tu není!“

Lidé se rozběhli k osedlaným koním a přidali se k Ronu Fosterovi. Několik lidí bylo málem ušlapáno, když houf odbočil do uličky vedoucí k radnici. Brandon v očích mnoha lidí viděl touhu po krvi. Plivl Philu Macklinovi pod nohy a pohrdavě řekl: „Tak vidíš, cos natropil.“

Starý opilec to ještě pořád nechápal.

„Věděl jsem, že se mi to nezdá,“ řekl a pousmál se.

+ + + + +

Cord Mannion a jeho druhové neměli tušení, že jejich útěk byl tak brzy odhalen.

Po půli míle si jejich oči navykly na temnotu. I když měsíc nesvítil, viděli ve svitu hvězd stovky yardů daleko. Chvíli jeli po cestě vedoucí do Fort Stocktonu , z níž se odbočovalo na ranč Circle.

Na kopci zastavili a ohlédli se na město. Při tom pohledu je zamrazilo. V temnotě se míhala světla pochodní. Jejich útěk byl tedy odhalen. Pronásledovatelé se rozdělili a pročesávali okolí města.

Jeli na východ, kde ležela osada Barstow, i na západ, kde byla Hermosa. Nalevo a napravo od nich vedly dvě cesty, ta napravo do Fort Stocktonu, ta nalevo do Valley Farm. Právě tato cesta byla jejich cílem, protože vedla kolem ranče Circle.

„Vzhledem k zátěži, kterou nesou naši koně, jim nemůžeme ujet,“ usoudil Cord a vzal Mortu Danielsovi z rukou uzdu koně, na kterém byli naloženi Ed Walder a Windom Carr. „Ale vy sám šanci máte, Morte. Vymáčkněte z vašeho koně všechno.“

„Vy zůstanete tady na kopci?“ zeptal se zástupce.

„Pravděpodobně, Morte,“ řekl Mannion. „Pošlete sem několik lidí. Zbytek ať na nás pro všechny případy čeká v Pecosu, kdyby nás tu odhalili a my se nemohli udržet. Hodně štěstí!“

„Vám taky,“ zabručel ten malý muž a pobodl svého koně ostruhami. O chvíli později zmizel v temnotě.

Ted Harlan přijel k Mannionovi. „Projeli kolem,“ chraplavě poznamenal. „Skoro to vypadá, jako bychom z města odjeli v poslední minutě.“

„Netěšte se příliš brzy, Tede,“ varoval ho federální marshal. „Houf na cestě do Fort Stocktonu se možná za chvíli obrátí. Jestli je pak napadne jet sem, neudržíme se, než dorazí pomoc.“

„Vy teda umíte člověku dodat odvahu,“ zasténai Bill Grayser, který ležel na jednom koni.

Cord si ho skoro nevšímal. Dělal si starosti. Dříve čí později museli pronásledovatelé začít pátrat mimo cesty, protože dobře věděli, že se zajatci nemohou jet tak rychle. Příliš mnoho psů na stopě jednoho zajíce, pomyslel si. Už jen počet pochodní pohybujících se v temnotě byl zneklidňující. Počítal s tím, že na každou pochodeň byli tři až čtyři jezdci.

„Tam! Vidíte,“ vytrhl ho Ten Harlan z jeho myšlenek.

Zástupce ukazoval na jih. Houf jedoucí směrem na Fort Stockton se vskutku obrátil. Cord viděl světla nalevo a napravo od cesty. Zmizely a v následujícím okamžiku se zase objevily. Pomalu se blížily. Několik pochodní se při tom pohybovalo přímo ke kopci. Ti jezdci mohli být tak dvě míle daleko.

Cord pohlédl jiným směrem. Tam pronásledovatelé zmizeli v lese, který ohraničoval pozemky ranče Circle.

Náhle se usmál. Napadla ho bláznivá myšlenka.

„Obrátíme se, Tede,“ řekl. „Budou nás hledat všude, jenom ne tam, odkud jsme odjeli.“

„Snad - snad nechcete zpátky do Pecosu?“ nevěřícně vyhrkl Harlan.

„Máte lepší nápad? Jedem!“

Pobídl valacha a vzal koně s Walderem a Carrem. Billa Graysera se zmocnila panika a začal zoufale protestovat.

„Drž hubu,“ okřikl ho Cord. „Nebo chceš, aby tě slyšeli?“

Mladík okamžitě ztichl.

Sjeli z kopce a zamířili ke světlům Pecosu.

+ + + + +

Míli před městem odbočili na výhod a přejeli cestu do Fort Stocktonu. Cord byl přesvědčen, že na všech výjezdech z města stojí lidé a čekají na návrat stíhacích oddílů. Proto město objel a blížil se k němu ze severu.

Zastavil v dubovém háji. Potmě to byl dobrý úkryt. Sesedli a přivázali koně ke stromům. Potom z nich sundali spoutané bandity a položili je do trávy. Zhruba sto yardů od nich se rýsovaly dvě budovy.

Cord vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, šel na kraj háje a zůstal stát za křovím. Z jižní části města se ozýval randál, zatímco tady na severu panovalo ticho. V budovách dostavníkové stanice svítilo jen několik světel. Zdálo se, že veškerý život je soustředěn na Main Street a okolí plazy.

Přikrčen se Cord připlížil ke stanici. Na levé straně se rozléhalo prostranství obehnané půl druhého yardu vysokým plotem z ostnatého drátu s dřevěnou bránou, na kterém stály dva dostavníky a několik nákladních povozů.

Mannion krátce přemýšlel a pak se vrátil k háji.

„Necháme tu koně a odvedeme vězně do vozového dvora,“ vysvětloval Tedu Harlanovi. „Kdo ví, kdy přijede pomoc. Za dostavníky se budeme moct krýt, kdyby nás objevili.“

„Na to se ani neodvažuju myslet,“ řekl Harlan. „I kdyby přijel Denver Haycox se všemi svými jezdci, tak by ta přesila byla příliš velká.“

„To riziko musíme podstoupit, Tede,“ poznamenal Cord. „Nedokážu si představit, že by lidé kvůli těmto chlápkům prolévali krev.“

„Jen aby,“ zabručel Harlan. „Jsou tak opilí, že už nepřemýšlejí, Corde.“

„Slyšíš to, Johne,“ ozval se Bill Grayser. „Máme co dělat s šílenci. Ta smečka nás rozsápe, jestli se nás zmocní.“

Mannion na ta slova nereagoval. Vytáhl ze sedlové kapsy dva provazy a dal si je pod košili. Potom rozřezal Billu Grayserovi pouta na nohou a zvedl ho.

„Jestli budeš ještě žvanit, tak tě odvedu do vězení, rozumíš? Šerif a zástupci riskují kvůli vaší bezpečnosti životy. Buďto budete spolupracovat, nebo nechám věcem volný průběh. To je mé poslední varování.“

„Drž už konečně hubu, Bille,“ sykl John Grayser na svého bratra.

„O.K.,“ povzdechl si mladík. Cord si všiml, že se celý chvěje.

Strkal ho před sebou k vozovému dvoru. Když dorazili k plot, roztáhl dva dráty a Bill Grayser pak vlezl dovnitř. Zavedl ho k dostavníkům a přivázal ho k ysokému kolu. Potom přivedl Eda Waldera a Windoma Carra a provedl s nimi to samé. Ted Harlan si vzal i svou pušku, když do vozového dvora přivedli Johna Graysera. Potom otevřeli dvířka obou dostavníků a vlezli do nich.

„Teď můžeme jen čekat,“ hlesl Cord na zástupce a začal si válet cigaretu. Zapálil si, opřel se zády o sedadlo a potáhl si. Myslel na jediné: Dostal se Mort Daniels na ranč Circle?

Ozvalo se štěkání psa. Někde poblíž. Ten štěkot zněl rozzuřeně. Cord sebou trhl. Zdálo se, že pes je někde u dubů. Jako by na potvrzení jeho myšlenek začal jeden z koní řehtat. A pak tu byl ještě další zvuk. Cord cítil, jak se mu napjala kůže na hlavě. Z východu se blížil dusot mnoha koní.

Vzal winchestrovku a zůstal stát mezi předními koly dostavníků. Krokem tam jela okolo větší skupina jezdců. Někteří z nich drželi v rukou smolné pochodně. To museli být muži, kteří je hledali ve směru na Barstow. A pes stále zuřivě štěkal.

Cord si klekl ke kolu, protože jezdci nyní odbočili a jeli podél plotu. Očividně mířili do nájemní stáje. Možná si mysleli, že pes štěká kvůli nim a proto se o to nestarali.

V tom okamžiku však všechny zvuky přehlušilo řehtání jednoho z ukrytých koní. Jezdci zastavili. Chvíli zmateně stáli, aby pak dva z nich vyjeli k dubovému háji. Oba v rukou drželi pochodně.

Cord Mannion pohlédl na Harlana, který klečel u předního kola druhého povozu. Oběma bylo jasné, co se teď bude dít. Štěkání se náhle změnilo ve vytí. V záři pochodně Cord viděl psa, který se objevil v křoví a blížil se k plotu. Znovu zavyl, když prolezl mezi dráty a se staženým ocasem zmizel ve tmě.

Dva jezdci, kteří předtím odjeli k háji, objevili ukryté koně a okamžitě to oznámili ostatním. Všichni seskočili z koní a jeden z nich, zjevně vůdce, se rozběhl k dubům. Když se vrátil, doprovázeli ho dva jezdci se třemi koňmi, které tam našli.

„Klid, lidi!“ vykřikl ten muž. „Železný a vězňové musejí být někde poblíž. Mysleli si, že nás převezou, ale teď jsou v pasti. Rozdělíme se a všechno prohledáme. Jedna skupina zkontroluje nájemní stáj, další…“

Odmlčel se a pohlédl k dostavníkům. Cordovi přeběhl mráz po zádech, když se znovu ozvalo štěkání. Psa nebylo ve tmě vidět, ale musel být někde blízko dostavníků.

„Obkličte ten dvůr, chlapi!“ zvolal vůdce jezdců. „Earle a Benny, vezměte si každý dva muže a prohledejte vozový dvůr. Ale pamatujte na to, že Železnému a ostatním mužům zákona se nesmí nic stát. Jde nám jen o vězně.“

Zatímco muži obstoupili dvůr, šest z nich vlezlo dovnitř a s puškami v rukou se pomalu blížili k dostavníkům. Dvůr byl ozářen mnoha pochodněmi. Jejich svit dopadal i do prostoru mezi kočáry.

Pes pořád štěkal. Cord věděl, že v příštích minutách budou odhaleni. Pomyslel na slova vůdce těch mužů a vsadil všechno na jednu kartu.

„Zůstaňte u vězňů, Tede, a udržte nervy na uzdě,“ řekl hubenému zástupci a vstal. Udělal dva kroky a ocitl se v záři pochodní.

„Ani o krok dál, pánové!“ zvolal na blížící se muže, kteří strnuli.

Zpoza plotu se ozval vítězoslavný řev.

„Klid!“ zabručel vůdce pronásledovatelů a prolezl mezi dráty do dvora. Pušku měl skloněnou k zemi. Zvedl levou ruku, pomalu šel blíž a zastavil se krok od Manniona. Ve svitu pochodní zářily jeho zrzavé vlasy a plnovous.

„Jsem Paddy McMahon, marshale,“ představil se. „Už jsme se setkali v Odesse.“

„Měl jste tam zůstat, pane,“ klidným hlasem řekl Cord.

Skot přikývl a povzdychl si. „To máte pravdu, marshale. Byla to chyba, která se už nedá napravit. Nenávist těchto mužů k bratrům Grayserovým je příliš velká na to, aby je někdo mohl zastavit. Ani vy je nezastavíte, marshale. Vydejte nám vězně, než se stane nějaké neštěstí.“

„Nikdy,“ odpověděl Cord. „A vy to velice dobře víte, McMahone. Takže odvolejte tu smečku, nebo ponesete odpovědnost za všechno, co se stane.“

Skot bezmocně pokrčil rameny. „Příliš pozdě, marshale. Nikdo by mě neposlechl. Zapřísahám vás!“

Zář pochodně dopadla na jeho tvář a Cord v jeho očích viděl nejistotu a strach. Možná si teprve uvědomil, do čeho se to pustil. A situace se mu vymykala z rukou. Zdálo se, že si neví rady.

„Marshale, prosím. Nikdo vám nebude vyčítat, když se teď vzdáte.“

Cord si mlčky sáhl pod vestu, odepnul si z košili hvězdu a připnul si ji na vestu, aby ji každý mohl vidět. Nahlas řekl: „Na tuto hvězdu jsem přísahal a tu přísahu neporuším. Jestli nebudete rozumní, dojde ke krveprolití, protože k vězňům se dostanete jen přes mou mrtvolu.“

Skot pohlédl na lesknoucí se hvězdu na Cordově hrudi. Ve tváři mu cukalo. Za plotem rostl neklid. Lidé volali jeden přes druhého, Cord slyšel dusot mnoha koní. Jezdci zastavili před plotem.

McMahon a šest mužů za ním se otočili. Jeden z jezdců vešel do vozového dvora a zamířil k nim. Cord v něm poznal muže, který se mu v saloonu Union představil jako Ron Foster. Foster zůstal stát několik kroků před Cordem. Usmíval se.

„Dobrý den, marshale,“ pozdravil a přikývl. „Vymyslel jste si hezký trik.“ Otočil se ke Skotovi. „Ahoj, Paddy. Právě jsme se vraceli, když nám jeden z tvých mužů řekl, co se tu děje. Půl města je na nohou. Kde jsou Grayserové a jejich kumpáni?“

„Pod mou ochranou, Fostere,“ odpověděl Cord. „Zmizte i se svými lidmi a…“

„Rone, poslouchej mě,“ ozval se Skot. „Marshal Mannion se raději nechá oddělat, než by ty vězně vydal. Byl to on, kdo je s nasazením života zajal. A postará se o to, aby se dostali před řádný soud. Nechali jsme se unést nenávistí ke Grayserům.“

„Co je to s tebou, Paddy?“ odsekl Foster. „To máš plné kalhoty? Tys byl přece ten, kdo nejvíc pobízel ostatní.“

„Jo, Rone,“ povzdechl si Skot. „V Odesse jsem měl velkou zlost. A ta mě zaslepila tak jako ostatní. Teprve teď jsem si uvědomil, do čeho jsme se to pustili.“ Ukázal na Corda. „Jestli toho nenecháme, Rone, budeš muset střílet na federálního marshala. A tím za sebou spálíš mosty k normálnímu životu.“

Foster se rozesmál. „Nevěděl jsem, že umíš tak hezky řečnit, Paddy. Ale za tímto plotem stojí více než sto mužů, na které tvé žvanění dojem neudělá. Počítal jsem s tím, že Mannion nebude chtít zajatce vydat. A tak jsem něco vymyslel.“ Otočil se a zvedl obě ruce. „Klid, lidi!“ zvolal. „Poslouchejte mě. Dávám Železnému ultimátum na vydání zajatců. Až lhůta uplyne, půjdeme si pro Graysery.“

Opilci vykřikovali na znamení souhlasu. Foster se spokojeně usmíval.

„Slyšel jste, marshale? Dávám vám čtvrt hodiny na rozmyšlenou, pak přijdeme a převezmeme zajatce, aniž bychom museli sahat k násilí. Rozmyslete si to dobře. Pokud zabijete jen jednoho z nás, pohár naší trpělivosti přeteče a Graysery rozsápáme na místě.“

Cord přikývl. „Rozumím, Fostere. Ale to je jedno. I když nás ušetříte, budete postaven před soud za lynčování.“

Foster pokrčil rameny. „To je možné, marshale. Pak bude záležet na tom, jak se na to bude dívat porota. Přinejmenším Bill Grayser je soudně hledaný dvojnásobný vrah. Možná bude mít porota pochopení pro rozhořčení davu. Čtvrt hodiny, marshale.“

Otočil se a přikázal lidem, aby šli za ním. Poslechli ho. Pouze Skot tam zůstal stát a hleděl za nimi. Pak přistoupil k Mannionovi.

„Každý svého štěstí strůjcem. Mohl bych vám nějak pomoct?“ Cord mlčky přikývl.

+ + + + +

Patnáctiminutová lhůta se stala noční můrou. Vozový dvůr byl zalit mihotavou září pochodní. Pouze mezi dostavníky bylo přítmí. Cord však věděl, že dav je nespustí z očí.

Vzdálenost k budově stanice byla příliš velká na to, aby se mohli dostat k vratům stáje. Cord se obával, že někteří z obléhatelů budou na vězně střílet, jen tak pro jistotu. Proto přikázal rozrušeným vězňům, aby po dvou vlezli do dostavníků a lehli si mezi sedadla. Poslechli, protože pochopili, že jejich život visí na vlásku.

Tedu Harlanovi a Paddymu McMahonovi řekl, aby si klekli mezi přední kola obou dostavníků a jistili strany.

„Střílejte jim pod nohy, když budou chtít přelézt plot,“ řekl. „Jestli se někomu z nich podaří dostat na deset yardů, miřte jim na nohy.“

Bylo mu jasné, že i to by mohlo vést k tomu, že by obléhatele popadl amok. Když se zpoza plotu ozvalo čísi volání, myslel si, že lhůta uplynula. Pak však poznal, že ten hlas patří Dougu Brandonovi.

„Pusťte mě, vy hlupáci!“ křičel šerif.

Potom se objevil vedle brány. Už ho jen dva nebo tři kroky dělily od plotu, když se ho zmocnil dav. Zasypali ho ranami a po chvíli zmizel mezi vlnícími se těly.

Cord, který stál mezi předními koly dostavníků, musel nečinně přihlížet. Teď už si nedělal iluze. Lidé za plotem byli rozběsnění na maximum. Bylo jasné, že někteří z nich by Fosterův příkaz nestřílet na muže zákona neposlechli, protože už nepřemýšleli.

A pak k bráně přišel Foster.

„Lhůta uplynula, marshale!“ zvolal. „Jak jste se rozhodl?“

„Ta otázka je zbytečná, Fostere,“ odpověděl Cord pevným hlasem. „Odteď leží odpovědnost za všechno na vás.“

Muž z Odessy se rozhlédl kolem sebe. „Slyšeli jste to?“

Jeho lidé vztekle ječeli a řvali. Cord musel uznat, že tu čtvrthodinovou lhůtu využili dobře. Obstarali si kleště a rozdělili se kolem plotu. Nyní začali ze tří stran přecvakávat dráty, sice jen na několika místech, ale to stačilo. Vzniklými otvory v plotě vtrhli dovnitř.

Cord, Harlan a Skot začali střílet. Pálili těm lidem pod nohy a nad hlavy. Dav se zarazil. Lidé vztekle ječeli. Potom však zjistili, že nikdo nebyl zasažen.

„Dál, chlapi,“ zvolal Foster. „Nenechte se zastavit!“

Neohroženě se pomalu vydal k dostavníkům. Cord mu střelil pod nohy. Muž z Odessy se jen nakrátko zastavil a pak šel dál. Lidé za ním a po obou stranách jen váhavě následovali jeho příkladu. Harlan a McMahon znovu vypálili varovné výstřely. Lidé se opět zastavili. Corda polil studený pot. Zatím se ještě drželi Fosterových pokynů a nestříleli na ně. Ale každým okamžikem se to mohlo změnit. Výstřely do vzduchu a do země je zastavit nemohly. Každá takováto přestávka obléhaným získala jen trochu času. Stačilo, kdyby byl někdo z nich náhodou zasažen, a došlo by ke katastrofě.

Na druhé straně stačilo vyrazit ve stejnou chvíli a bylo by po všem. A tak Cord vsadil všechno na jednu kartu.

„Ani o krok dál, Fostere,“ zvolal na vůdce smečky, „jinak budu střílet na vás!“

Muž z Odessy, který jako jediný kráčel dál, se zastavil. Byl ještě přibližně dvacet yardů daleko. Náhle všechno ztichlo a rozhostilo se tísnivé, hrozivé ticho. Zraky všech přítomných se upíraly na Fostera. V záři pochodní Cord zřetelně viděl jeho tvář. Působila odhodlaně. Federální marshal poznal, že má před sebou fanatika, u kterého je zbytečné apelovat na zdravý rozum.

„Udělejte mi laskavost, marshale,“ řekl Foster a znovu se pohnul.

„Idiot,“ prohodil Mannion tak tiše, že tomu nemohli rozumět ani Harlan a Skot. Zvedl winchestrovku, namířil na levé stehno toho muže a zmáčkl spoušť. Foster sebou při nárazu kulky trhl a klopýtl Potom se mu podlomila noha. Klesl na kolena a sténaje si přitiskl dlaň na ránu.

„Nestřílejte, lidi!“ zvolal Foster do ticha, ale to už přítomné popadl amok.

Cord ještě stačil vystřílet zásobník. Jelikož na mířenou střelbu již nebylo pomyšlení, pálil pouze nad hlavy davu prahnoucího po pomstě. Potom chytil winchestrovku za hlaveň. I Harlan a Skot vyskočili a začali se ohánět pažbami pušek. Dav však nezastavili.

Cord cítil ruce několika mužů. Jeden z nich chytil jeho pušku a vykroutil mu ji z rukou, zatímco další mu zasadili několik ran. Jedna z nich ho zasáhla do zátylku. Zavrávoral a potom ho někdo trefil do břicha. Slyšel, jak rozzuření muži křičí na vězně. Potom se ozval jásot. Vytrhli dvířka dostavníku. Walder, Carr a Bill Grayser ječeli strachem, když je vytáhli ven. Jen Johna Graysera nebylo slyšet.

A pak náhle třesklo několik výstřelů. Cord se napůl omráčen skácel k zemi. Trhl sebou, když mu někdo šlápl na ruku.

„Stůjte!“ zvolal kdosi od budov dostavníkové stanice. „Stůjte, lidi!“

Cord ten hlas už někde slyšel, ale nedokázal si vybavit kde. Po salvě z pušek, která všechny zaskočila, se rozhostilo ticho.

„Mluví k vám Denver Haycox,“ ozvalo se nad dvorem. „Vyzývám každého z Pecosu, aby se stáhl. Nenechte se lidmi z Odessy strhnout k něčemu, čeho byste mohli litovat. Jestli nám hned nevydáte vězně, pak toto město zažije nejsmutnější den svých dějin. Potom si totiž pro ty muže přijdeme. Máte pět minut a je to mé poslední slovo. Ten, kdo mě zná, ví, že to myslím vážně. Pět minut a ani o vteřinu víc!“

Cordu Mannionovi se zatajil dech. Kolem něj rostl neklid. Lidé spolu diskutovali. Slyšel vzdalující se kroky. Někde blízko kdosi zasténal, načež se ozvalo žuchnuti, jako by se někdo svalil na zem. Prostor mezi oběma dostavníky se pomalu vylidňovat. Cord se ztěžka zvedl a opřel se o kolo vozu. Nevěřícně hleděl na muže, kteří se volky nevolky klidili.

Od budov stanice přicházelo přibližně dvacet ozbrojených mužů v čele s rančerem Haycoxem a zástupcem šerifa Danielsem. Harlan a Skot vstali. Jejich tváře byly poznamenané pěstmi. Tři ze zajatců seděli na zemi, chvěli se a vzlykali. Pouze jeden z nich tam bezvládně ležel.

Byl to John Grayser. V tom zmatku mu někdo zasadil několik ran do prsou. Byl mrtev. Jeho vrah zmizel v davu a bylo jasné, že už se nikdy nikdo nedozví jeho jméno.

Přesto se podařilo na poslední chvíli zabránit něčemu mnohem horšímu.

Cord Mannion, Železný, to považoval za zázrak.

+ + + + +

V následující čtvrthodině se ukázalo, jaký vliv má majitel ranče Circle. Místní se po jeho slovech okamžitě stáhli. Díky tomu se náhle muži z Odessy a ostatní cizinci cítili izolováni. Byli sice ještě pořád v početní přesile, ale museli počítat s tím, že Haycox na svou stranu přetáhne i další občany Pecosu. Proto se postarali o zraněného Fostera a rovněž odešli.

Mezitím se šerif Brandon posbíral ze země, ačkoli i on utržil pár ran. Vrávoravým krokem přišel k dostavníkům a pozdravil rančera.

„To byla záchrana v hodině dvanácté,“ hlesl. „Už jsme s vámi nepočítali.“

„Mohlo to dopadnou hodně ošklivě,“ řekl zachmuřený Haycox. „Když váš zástupce dorazil na ranč, měl jsem u sebe jen sedm kovbojů. Jednoho z nich jsem poslal pro předáka a zbytek mužstva na prérii. Musejí tu do hodiny být. Hned jsme se vydali na cestu a v saloonu Union jsme se dozvěděli, jak jste na tom. Tam jsme také narazili na mužstvo Wells and Fargo, které se na pokyn šéfa pobočky mělo držet zpátky. Podařilo se mi těm mužům vysvětlit, že je jejich povinností vás podpořit. Šéf dostavníkové stanice nás pak předními dveřmi pustil dovnitř a otevřel nám vrata stáje.“

„Pecos vám musí být navěky vděčný, pane Haycoxi,“ řekl Cord Mannion a podal rančerovi ruku. „A já taky. Ta smečka byla jako smyslů zbavená.“

Rančer přikývl. „To jsem viděl, marshale. Zítra, až z nich vyprchá alkohol, se budou stydět. Odveďme vězně do vězení. Zůstaneme u nich jako ostraha.“

Šerif Brandon se otočil ke Cordovi. „Když jsem slyšel, že vás tu objevili, běžel jsem na Western Union a poslal jsem telegram do Fort Stocktonu. Předpokládám, že kavalerie už je na cestě sem.“

Ta zpráva všem ulevila. Muži vzali vězně do svého středu a odvedli je špalírem mlčících lidí na Main Street. Dva muži nesli mrtvého Johna Graysera, další dva vyvedli koně. Mrtvého po cestě nechali u hrobníka.

Když dorazili na Main Street, objevil se před nimi oddíl zhruba patnácti jezdců, kteří jim jeli naproti. Byl to předák ranče Circle se zbytkem mužstva.

Zatímco vězně zavřeli do cel, postavili se Haycoxovi muži před a za úřadovnu. Aby zabránil dalším nepokojům, poslal Brandon své dva zástupce do ulic a nechal zavřít saloony. Beztak už byla hodina po půlnoci.

Přesto uplynuly ještě skoro dvě další, než se ulice vylidnily. Cord, rančer a jeho předák zůstali v úřadovně. Kromě nich tam byl ještě i Paddy McMahon. Skot se neodvažoval do hotelu, bál se hněvu lidí z Odessy.

Ed Walder a Windom Carr po tom rozruchu dokázali usnout. Bill Grayser byl vzhůru. Vypadalo to, že je ještě v šoku ze smrti svého bratra. Seděl na pryčně a zíral do zdi. Až když uslyšel hlas Corda Manniona, vzhlédl k němu.

Cord tušil, že vinu za smrt svého bratra dává jemu, přestože tím byl vinen sám. To on přece zastřelil ty dva muže v Odesse. Právě jeho čin vyprovokoval ty násilnosti.

Od lékaře, který přišel do kanceláře, aby se postaral o rány, jež šerif a Cord utrpěli, se Mannion dozvěděl, že Ron Foster, vůdce smečky, je v hotelu Globe. Lékař ho ošetřil v jeho pokoji. Foster ztratil hodně krve.

„Musíme ho exemplárně potrestat, Dougu,“ řekl Cord Brandonovi. „Zatkneme Fostera za vzpouru proti státní moci a postavíme ho před soud. Je to nezbytné, aby se něco takového neopakovalo někde jinde.“

Brandon přisvědčil.

Po zbytek noci byl pak každý z nich zahloubán do svých myšlenek.

+ + + + +

V sobotu ráno se město konečně zbavilo své noční můry. Krátce po sedmé hodině tam přijela švadrona kavalerie z Fort Stocktonu pod velením kapitána Briggse, mladého a energického důstojníka. Měl za úkol převzít vězně, dopravit je do Odessy a tam poskytnout své muže jako ozbrojenou stráž při procesu se zločinnými policisty.

To dalo Denveru Haycoxovi možnost poslat svého předáka a kovboje zpátky na ranč, protože při shánění dobytka nesměli ztrácet čas. On sám zůstal v Pecosu a pronajal si pokoj v hotelu, aby stál šerifu Brandonovi po boku, kdyby při odjezdu kavalerie došlo k nepokojům.

Kapitán Briggs chtěl svým mužům a především koním dopřát několik hodin klidu a v poledne se vydat na zpáteční cestu. Poněvadž s převzetím vězňů převzal také odpovědnost za jejich bezpečí, mohl se šerif věnovat své obvyklé činnosti. Vydal se se zástupcem Harlanem do hotelu Globe, aby tam zatkl Rona Fostera. Cord Mannion se k nim chtěl přidat, ale kapitán mu to nedovolil.

„Mám pro vás pokyn, marshale,“ řekl. „Banda, kterou pronásledujete, se pohybuje poblíž mexické hranice směrem na západ. Bandité se museli vybavit zásobami, protože se vyhýbají i těm nejmenším osadám. Včera časně po obědě je spatřilo osazenstvo jednoho dostavníku, který jel z Drydenu do Langtry.“

Cord na něj vrhl pochybovačný pohled. „Jste si jistý, že to byla Shadowové? Ta by přece žádný dostavník projet nenechala.“

„Vozka a jeho průvodce přísahali, že poznali ženu, která údajně vede tu bandu,“ odpověděl Briggs.

„A kde přesně je viděli?“

„Asi dvacet mil na jih od Drydenu.“

„Takže v oblasti Terrell,“ podotkl Cord. „A jedou dál na západ, říkáte. Jenže tam jsou široko daleko jen hory a nikde žádné město, kde by si mohli něco koupit. Navíc se tam potulují apačské bandy. Co to znamená?“

Kapitán si rozepnul horní knoflíky uniformy a vytáhl telegram. „Od federálního marshala Krugera, vašeho nadřízeného,“ řekl a podal mu jej.

Cord rozložil telegram a pohledem ho přeletěl. Kruger poukazoval na to, že Shadowové se v posledních třech měsících zmocnili dostatečně velké kořisti na to, aby mohli na čas zmizet. Domníval se, že bandité putovali k tajnému útočišti, které většina lidí považovala za výplod fantazie. Cord Mannion se měl odebrat do Alpine a tam čekat na další instrukce. Kromě toho mu Kruger radil, aby schoval svou hvězdu.

Vytáhl sirku, škrtl jí a přiložil k telegramu. Hořící papír potom pustil do popelníku. Poděkoval kapitánu Briggsovi, vzal si winchestrovku a vydal se do hotelu Globe.

Po cestě potkal šerifa Brandona a zástupce Harlana. Měli s sebou dva muže, kteří podpírali Rona Fostera, který skákal po jedné noze, a když je míjel, vrhl na Corda rozhněvaný pohled.

Manniona to ponechalo chladným. Šel do svého hotelového pokoje a vzal si čisté prádlo a košili. Potom šel do lázně a skoro hodinu seděl ve vaně. Odtud šel k holiči, kde si nechal ostříhat vlasy a oholit se.

Pak se cítil jako znovuzrozený. V hotelu si jenom vyzul boty a natáhl se do postele, aby dospal, co mu chybělo. Když se probudil, bylo už pět hodin odpoledne. Ubalil si cigaretu a v posteli kouřil, přičemž uvažoval o textu telegramu, který dostal.

Federální marshal Kruger byl považován za muže, který má šestý smysl.

Je možné, že by i tentokrát instinktivně tušil, že jde o Shadowy? Čím déle o tom přemýšlel, tím více musel souhlasit s teorií svého nadřízeného.

Obul se a připnul si revolverový opasek. Potom opustil hotel, aby utišil hlad v restauraci. Všiml si, že lidé si ho pokradmu prohlížejí a uhýbají jeho pohledu. Pravděpodobně je trýznil pocit viny. Z rozhovorů u dalších stolů vyvodil, že kapitán Briggs a jeho jednotka i s vězni už opustili město. Také většina cizinců se potají vytratila.

To mu potvrdil šerif Brandon, když navštívil jeho úřadovnu. Jen několik nejbližších přátel Rona Fostera zůstalo v Pecosu. Mezi nimi byl i Clem Burger, kterého mu Foster představil v saloonu Union. Chtěli počkat na výsledek soudního přelíčení, které smírčí soudce vyhlásil na pondělí.

Cord se rozhodl, že do Alpine vyrazí až po soudním jednání. Zbytek dne strávil v saloonu Union a dělal společnost Denveru Haycoxovi, k jehož spolustolovníkům patřili také lékař a starosta. Na starostovi bylo vidět, že setkání s federálním marshalem je mu vysloveně trapné. Cord se proto vyhnul jakýmkoli výčitkám. Krátce před půlnocí se rozloučil a vrátil se do hotelu. Musel šetřit síly, protože cesta do Alpine byla náročná.

Už po několika minutách tvrdě spal.

+ + + + +

V neděli se život v Pecosu opět vrátil do normálních kolejí.

Cord Mannion strávil většinu dne ve společnosti Paddyho McMahona. Skot musel zůstat v Pecosu, aby u soudu s Ronem Fosterem vystupoval jako svědek. Vypadal sklesle. Měl velký strach z toho, co je čeká v Odesse.

Následujícího rána okolo deváté se Cord odebral do soudní budovy. Ted Harlan a Mort Daniels měli co dělat, aby zvědavcům zabránili ve vstupu do malé soudní síně, která již praskala ve švech.

Ron Foster podpírán šerifem Brandon přikulhal na své místo. Byl bledý a jeho sebejistota byla ta tam.

Když soudce Williams, hubený, starší muž s vrásčitou tváří, otevřel soudní přelíčení, rozhostilo se napjaté ticho. Soudce se ukázal jako velmi energický muž. Šerif Brandon musel svědčit jako první. Po něm podal své svědectví Cord. Jako poslední byl předvolán Paddy McMahon. Bylo na něm vidět, jak je mu to všechno nepříjemné. Jelikož byl pod přísahou, podle pravdy vypověděl, že Foster lidi v Odesse popouzel a přesvědčil je, aby jeli do Pecosu. Vzhledem k pobouření kvůli dvojnásobné vraždě a nenávisti vůči bývalým mužům zákona to nebylo těžké.

To soudci, který další svědectví již nechtěl slyšet, stačilo. Odsoudil obžalovaného na devadesát dnů vězení. Obhájce měl plné ruce práce, aby totálně šokovaného Fostera uklidnil. Když začal ulevovat svému hněvu nadávkami, potrestal ho soudce Williams dvacetidolarovou pokutou. Pak líčení uzavřel. Fostera odvedli.

Cord Mannion v restauraci vydatně posnídal a ještě jednou šel do kanceláře, aby se rozloučil se šerifem Brandonem a jeho zástupci. Pak si v hotelu sbalil věci a zaplatil. Nato se vydal do nájemní stáje.

Osedlal Flashe a krátce před dvanáctou vyjel z města na jih.

+ + + + +

V Alpine Cord o čtyři dny později dostal zprávu z Fort Davis. Shadowové den předtím přepadli zlatokopecký tábor v kaňonu Maravilla a zmocnili se výtěžku zlatokopů. Při přestřelce byli zabiti dva zlatokopové a jeden bandita. Dva muži z tábora odjeli do Longfellow a ohlásili přepadení místnímu marshalovi. Vypověděli, že bandě šéfuje přitažlivá mladá žena, proto nebylo pochyb o tom, že šlo právě o tuto bandu. Bandité po přepadení zmizeli v horách severně od Big Bend.

V Alpine znali Cordovu skutečnou totožnost jen šerif a telegrafista Western Union. Od chvíle, kdy opustil Pecos, se Cord držel instrukcí federálního marshala Krugera. Říkal si teď Brad Chandler a hvězdu měl ukrytou v botě. Kromě toho se od odjezdu neholil a tak se díky plnovousu zcela změnil.

V hotelu důkladně studoval mapu, kterou měl u sebe. Byl si skoro jist, že bandité na ten tábor narazili náhodou. Kaňon Maravilla ležel v divoké horské krajině, kde se cestovalo jen obtížně, navíc tam byly vysoké horské hřebeny. Táhly se z jihozápadního cípu Texasu na sever až po hranici s Novým Mexikem. Na západě zase tvořily hranici s Mexikem. Mezi horami se rozprostírala buš a poušť. Jelikož na tomto ohromném území bylo jen málo osad, sílilo jeho podezření, že Shadowové tam chtějí na nějakou dobu zmizet. Znali snad ti bandité desperátské město, o kterém se pořád mluvilo?

Cord Mannion si stále prohlížel mapu. Kde jenom měl hledat to tajuplné město duchů? Trvalo by mu měsíce, než by prohledal všechna ty horská pásma s nesčetnými kaňony. A i kdyby měl tolik času, neexistovala žádná záruka, že by při tom našel stopu bandy, kterou stíhá.

A potom si zahvízdl. Náhle si uvědomil, že jeho pátrání by se mělo zaměřit pouze na určité území. Pokud to město duchů skutečně existuje, pak jedině tam, kde je voda. To platilo i pro všechny jiné úkryty, které by banda mohla vyhledat. Bez vody v té pustině nikdo neměl šanci.

Na jihu oblasti Brewster, jejímž hlavním městem bylo Alpine, tekly pouze tři řeky. Stačilo mu jet podél jejich toku, protože v okruhu mnoha set mil nikde nebylo žádné jezero. S dobrým pocitem sbalil mapu a dal si ji do sedlové kapsy. Pak šel do obchodu doplnit zásoby.

V posteli dlouho nemohl usnout. Jednak ho zachvátila lovecká horečka, jednak bylo o víkendu rušno dlouho do noci.

Přesto pak usnul.

+ + + + +

Ve městě ještě všichni spali, když Cord Mannion v šest hodin ráno vyrazil. Po ulici běhalo několik psů. Jeden z nich, kříženec, ho kousek doprovázel a chňapal po noze náhradního koně, jehož uzdu Cord přivázal k hrušce svého sedla. Když šedák jednou vykopl zadníma, pes zavyl a zmizel.

O hodinu později dorazil k pramenům Calamity River a vydal se po jejím toku na jih. Brzy mu bylo jasné, jaké těžkosti ho čekají.

Na horním toku mohl ještě bez potíží přejíždět z břehu na břeh. Brzy se však Calamity napájená vodou z roztávajícího sněhu v horách změnila v dravý proud. Musel zůstal na východním břehu. Kvůli tomu, že se její tok klikatil, postupoval jen pomalu. Navíc ztrácel čas tím, že musel objíždět nesjízdná místa,. Tak ujel jenom dvě až tři míle za hodinu. Kromě toho musel kontrolovat i boční kaňony.

Trvalo mu skoro dva týdny, než dorazil na místo, kde se Calamity stékala s Maravillou, jež pak stejnojmenným kaňonem tekla k Rio Grande. Východní svahy Santiago Mountains tedy zkontroloval, jak jen to šlo.

Nemusel jet po celém toku Maravilly. Prospektoři v táboře na jejím břehu ho ujistili, že Shadowové se po přepadení uchýlili na západní břeh. Po delším hledání objevil na mapě zaznačený brod, přebrodil Calamity a po západním břehu se vydal na sever.

Po dalších deseti dnech se znovu dostal do blízkosti jejího pramene. Měl mrzutou náladu. Po celou dobu nepotkal živou duši a jeho zásoby se velmi ztenčily. Jednou ulovil kozu, jejíž nejlepší části si opekl a pak jedl dva dny jenom maso.

Daleko větší starosti mu dělali koně. Měl jen malý vak s ovsem a travnatých ploch v té suché krajině bylo pomalu. Po dlouhém přemýšlení se rozhodl vrátit se do Pecosu a doplnit si tam zásoby.

Šerif Brandon byl rád, když ho viděl. Cord se od něho dozvěděl, že Shadowové dva dny po jeho odjezdu vyloupili banku v Boquillas. Stíhací oddíl sledoval jejich stopu až po Gap Hill, kde ji ztratil. Po čtyřech dnech marného hledání se muži vrátili do Boquillas.

Cord se ubytoval v hotelu a opět se zahloubal do map. Boquillas leželo na Rio Grande, které tvoří hranici s Mexikem. Vrch Gap Hill se však tyčil v Chisos Mountains, přibližně třicet mil severozápadně od Boquillas. Proč banda po tom přepadení nepřejela po mostě do stejnojmenného města na mexickém břehu? Tímto způsobem se mohli dostat do bezpečí během několika minut. Pokud útěk na severozápad nebyl trik, pak onen tajuplný desperátský úkryt musí ležet právě v Chisos Mountains. A musí být zatraceně dobře ukrytý, když se pronásledovatelé po čtyřech dnech obrátili, aniž by našli stopu.

Cord Mannion si doplnil zásoby a zůstal přes noc v Pecosu. Následujícího rána se opět vydal na cestu. Nyní jel po dostavníkové cestě, která vedla do osady Study Butte ležící osmdesát mil jižně odtud. S novou odvahou jel vstříc dalším nesnázím.

Tentokrát však na něj čekalo peklo.

+ + + + +

Dva dny po djezdu Cord sjel z dostavníkové cesty a odbočil na východ, do hor. Nesčetnými kaňony Christmas Mountains dorazil čtvrtého dne k pramenům Tornilla River a pak jel podél řeky, přičemž si opět prohlížel i kaňony a rokle kolem ní. Držel se při tom jižního břehu a tak se pomalu blížil ke Gap Hill, kde oddíl z Boquillas ztratil stopu banditů.

Krajina zde byla velmi různorodá. Střídaly se tam suché planiny, prérie a les, takže koně měli dostatek potravy. Ani on sám hlady netrpěl. Bylo tam mnoho zvěře, jelínků, prérijních psů a tetřívků. Jednou ulovil divokého krocana. Řeka byla plná ryb všeho druhu. Jeho jídelníček byl tedy pestrý a mohl šetřit zásoby.

Večer desátého dne se dostal až na dvě nebo tři míle ke Gap Hill. Poblíž břehu odsedlal Flashe a sundal z šedáka pytle se zásobami. Zatímco koně pili, chystal si Cord lůžko pod stromem. Později přivázal zvířata k silné větvi jednoho keře, uvařil si kávu a pojedl k ní suchar s klobásou.

Přestože noci byly chladné, nerozdělal oheň a po setmění si vlezl do spacího pytle. Následujícího rána chtěl prozkoumat území mezi řekou a ani ne pět mil od ní ležícím Gap Hillem.

To mu však nemělo být dopřáno.

+ + + + +

Když se za úsvitu probudil, vylezl ze spacáku a protáhl se. V řece nabral vodu do kotlíku a nasbíral dřevo, aby si mohl uvařit kávu. Pak se od pasu nahoru svlékl a umyl se v chladné vodě Tornillo River.

Když byl hotov, oblékl si košili a vestu. Mezitím začala vřít voda. V hmoždíři rozdrtil hrst zrnek kávy a nasypal ji do horké vody. svinul spací pytel a zavázal ho.

Po snídani vykouřil cigaretu, všechno sbalil, uhasil oheň a osedlal a naložil koně. Pak je odvázal a odvedl k řece, kde je napojil.

V té chvíli uslyšel výstřely. Padly zhruba míli odtud, stranou od řeky. Byla to celá salva. Rozrušen čekal, až koně utiší žízeň, načež je odvedl od řeky. Vyšvihl se na hřbet Flashe a přivázal šedákovu uzdu k hrušce sedla. Potom ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a tlakem stehen pobídl Flashe.

Krokem jel podél řeky. Po jedné míli uslyšel hlasy. Opustil břeh a vydal se k lesu. Znovu se ozvala salva výstřelů a pak byly slyšet jednotlivé rány. Do toho se ozývaly výkřiky a smích.

To svědčilo o tom, že se nejedná o boj. Když začal les řídnout, sesedl a přivázal koně ke stromu. Přikrčen se připlížil k houští a pak se vrhl k zemi.

Když rozhrnul nejnižší větve, spatřil planinu, za kterou se zvedaly dva horské masivy. Čtyři jezdci tam kroužili kolem houfu antilop a pomalu stahovali kruh. Vždy jim včas odřízli únikovou cestu. Při tom ti muži stříleli jen do vzduchu. Očividně se pásli na strachu zvířat. Když jeden z nich zamával kloboukem, přestali ostatní střílet. Smáli se, až se za břicha popadali, a sledovali antilopy, které v panice prchaly pryč.

Potom se tam objevil pátý jezdec, který s sebou vedl neosedlaného koně. Ostatní sesedli. Cord viděl, jak zvedli dvě zastřelené antilopy, které ležely v trávě. Muži naložili mrtvá zvířata na neosedlané koně a opět nasedli. Potom vyjeli přes planinu a zmizeli mezi oběma horskými hřebeny.

Cord ještě chvíli počkal a potom vstal. Z kapsy vesty vytáhl hodinky a zjistil, že je půl osmé. Vrátil se ke koním a ubalil si cigaretu. Rozsypal spoustu tabáku, jak se mu třásly ruce.

Tak brzo ráno by žádný pocestný na lov nejel. To nebyli muži, kteří tábořili někde poblíž. Těm by stačila jedna antilopa na to, aby se do sytosti najedli a ještě se zásobili sušeným masem. Cordovi bylo jasné, že tato zvířata byla určena pro větší skupinu.

V tom divokém a liduprázdném kraji nebyl široko daleko žádný ranč, o osadě či městě ani nemluvě.

Byl si jist, že šlo o psance. A bylo celkem možné, že se jednalo o Shadowy, kteří zmizeli u Gap Hillu. Že by skutečně narazil na ně?

Cord se rozhodl to zjistit. Odvázal koně a vyšvihl se do sedla. Potom přejel lehce stoupající planinu a zastavil na vrcholu. Přibližně dvě míle odtud viděl úžlabinu mezi oběma horskými masivy. Jezdci již zmizeli, ale v trávě se táhla stopa, která vedla šikmo doprava ke strmým skalním stěnám, jejichž úpatí bylo zarostlé kravinami.

Krokem se vydal po stopách. Za křovím byla půda písčitá a jen tu a tam byly drny. Zmizení těch jezdců se dalo vysvětlit jediným způsobem - musel tam být nějaký postranní kaňon.

O dvě stě yardů dál našel jeho ústí. Byl velmi úzký. Poněvadž bylo možné, že kaňon je hlídán, strčil si Cord winchestrovku do sedlového pouzdra, aby eventuálním pozorovatelům demonstroval své mírumilovné úmysly. Pak vjel do kaňonu. Ústil do dalšího, většího kaňonu zarostlého stromy a keři, kolem něhož se tyčily vysoké skalní stěny. Cord jím projel, aniž narazil na lidskou duši, a byl poněkud bezradný, když ztratil stopy. Vypadalo to jako slepý kaňon s jediným vstupem. Už se chtěl otočit, když za skupinou stromů spatřil ústí jakési úžlabiny. Tak úzké, že do něj mohl vjet jen jediný jezdec.

Cord Mannion se rozjel k němu a byl už téměř u něj, když uslyšel cvaknutí, jako by někdo nabíjel pušku.

Za křovím se zvedli dva muži. Mířili na něj puškami a jejich grimasy neprozrazovaly nic dobrého. Cord zvedl ruce a usmál se.

„Ksakru, vy jste mě vyděsili, hoši,“ povzdechl si.

Muži na sebe krátce pohlédli a změřili si ho pohledem. Zatímco on byl na to setkání připraven, oni byli paf.

„Kdo jsi a jak ses sem dostal?“ otázal se po chvíli jeden z nich.

Cord si u snídaně vymyslel hezký příběh.

„Jmenuju se Brad Chandler,“ odpověděl. „Musím se na čas skrýt a zaslechl jsem o místě, kde jsou lidé jako já v bezpečí. Hledám ho. V Boquillas jsem slyšel o bankovní loupeži. Když se stíhací oddíl vrátil, dozvěděl jsem se, že stopu ztratili u Gap Hillu. Takže jsem si koupil náhradního koně a vydal se na cestu.“

„Ty jedeš z Boquillas?“

Muži na sebe znovu pohlédli.

„Je to tak, pánové,“ řekl klidným hlasem, ačkoli byl ve skutečnosti velmi nervózní. Kdyby se nejednalo o psance, mohl se z toho vyvléct za pomoci hvězdy federálního marshala, kterou měl v botě.

Muži si spolu šuškali, přičemž ho nespouštěli z očí.

„Slyšels i to, kdo přepadl banku?“ zeptal se ho druhý z nich.

„Prý to byli Shadowové,“ odpověděl a usmál se. „Ale tu potkat by asi byl zázrak. V Boquillas mě nepoznali, protože mám vousy. Včera jsem ale potkal houf Mescalerů, kteří mě honili celý den. Kromě mého skalpu měli zájem hlavně o mého koně. Měl jsem co dělat, abych je setřásl.“

„Sesedni!“ vyzval ho první muž.

Mannion poslechl. Muž mu přikázal, aby si odepnul revolverový opasek. Vzal si ho, ukázal k úžlabině a přikázal Cordovi, aby šel napřed. Sám vzal Flashe za uzdu a šel za ním.

Úžlabina byla zhruba dvacet yardů dlouhá. Za ní byl menší kaňon s vysokými skalními stěnami. Cord napočítal patnáct koní, kteří tam volně pobíhali. Před nějakou jeskyní dva muži stahovali antilopy. Osm dalších jich sedělo okolo a přihlíželo.

„Trochu rychleji, hombre,“ netrpělivě zabručel muž za Cordem.

Muži před jeskyní přerušili hovor. Jeden z nich vyskočil a zmizel v jeskyni. Když se vrátil, kráčeli za ním další dva muži. Narozdíl od ostatních vypadali civilizovaně. Byli hladce oholení. Jeden z nich musel být v Cordově věku. Dal si ruce v bok a přivřenýma očima si prohlížel Corda, zatímco muž, který ho přivedl, vyprávěl o tom, jak se tam dostal.

Federální marshal jeho pohled klidně opětoval, ačkoli měl co dělat, aby potlačil rozrušení. Tohoto chlapíka ještě nikdy nepotkal, ale jeho tvář se podobala vyobrazením, která viděl na těch několika málo zatykačích, které byly na Shadows vypsány. Jmenoval se Tony La Rue, byl to Frankokanaďan a údajně byl pravou rukou Marshy Wilsonové.

Potom se z přítmí jeskyně vynořila jedna postava. Byla to krásná žena s hnědými vlnitými vlasy. S pohupováním boků přišla k nim a zůstala stát vedle La Ruea. Měla na sobě bílou blůzu, vestu a sukni, ty byly z jelenice. Jezdecké holínky měla z měkké kůže. Byla to vyložená krasavice. Pohled, který vrhla na Corda Manniona, mu nahnal husí kůži.

Stála před ním Marsha Wilsonová, vůdkyně bandy Shadows.

+ + + + +

V následujících dvou hodinách byl Cord Mannion podroben nelítostnému výslechu. Tony La Rue a Jerry Hough, muž, který s ním vyšel z jeskyně, se při tom šikovně střídali. Marsha Wilsonová se posadila na prázdnou dřevěnou bednu a poslouchala.

Odsedlali Flashe a šedákovi sundali pytle se zásobami. Dva muži hledali v Cordových sedlových kapsách něco, co by mohl zpochybnit jeho příběh. Nic však nenašli. Během výslechu byly obě antilopy staženy a naporcovány. Nařezané maso pak opékali na dlouhém rožni.

Mannion se křížovým výslechem nenechal vyvést z klidu a držel se svého příběhu. Podle něho patřil k bandě, která hnala uloupený dobytek přes mexickou hranici. Vymyslel si jména, která La Rueovi nic neříkala. Loupeže dobytka byly po obou březích Rio Grande běžné. Pohybovaly se tam menší a větší bandy, jejichž jména byla známá jen tehdy, když byly zneškodněny.

Jeho zpráva o Mescalerech přiměla La Ruea, aby hlídkám doporučil větší ostražitost. Výslech byl přerušen, když bylo maso hotové. Cord také dostal svou porci. Pak se vystřídaly hlídky.

Po obědě se La Rue, Hough a Marsha Wilsonová vrátili do jeskyně. Očividně se chtěli radit co si počít s tím cizincem. Cord samozřejmě věděl, že podstupuje velké riziko, protože banditům by nemohlo nic zabránit v tom, aby ho oddělali a někde zahrabali.

Protože údajně přijel z Boquillas, mohl být špehem pronásledovatelů. Proč by se jinak objevil právě u Gap Hillu?

Když ho Jerry Hough zavolal do jeskyně, stáhlo se mu hrdlo. Jelikož mu vzali i jeho nůž, byl bezbranný. Když vešel do jeskyně, musely si jeho oči navyknout na přítmí, pak však nevycházel z údivu.

Už zvenčí se mu ta jeskyně zdála být poměrně velká, ale skutečnost překonávala jeho očekávání. Byl to obrovský dóm s jezírkem uprostřed, z něhož vedla říčka vysokým tunelem na druhou stranu. Zdálo se, že ten tunel je vytvořen přírodou. Strop byl dost vysoký na to, aby se pod ním člověk nemusel hrbit, i když při tom musel kráčet vodou.

V přední části jeskyně stály u stěn postele. Dál sé povalovalo několik beden a hromada pytlů. Ty sloužily na sezení a jako stůl. Seděli tam oba muži a Marsha Wilsonová.

Tony La Rue Corda vyzval, aby se posadil. „Nemůžeme se dohodnout, jestli ti můžeme důvěřovat. Jestli jsi opravdu ten, za koho se vydáváš, pak bychom neměli nic proti tomu, kdyby ses k nám připojil. Zatím u nás můžeš zůstat, ale nedostaneš žádnou zbraň. Mezitím vymyslíme, jak bychom tě mohli vyzkoušet. Chceš k tomu něco říct?“

Cord si povzdychl a dal si ruku na krk. „Jsem rád, pane La Rue,“ koktal a jeho úleva vůbec nebyla hraná. „Už jsem se bál, že jsem se těšil příliš brzy, když jsem o chlup unikl Mescalerům. Tisíceré díky i vám, madam. Udělám všechno, co po mně budete požadovat.“

Vůbec poprvé se La Rueovi objevil na tváři úsměv. „Ty nafoukané zdvořilostní řeči si můžeš ušetřit, Brade,“ poznamenal. „Všichni si tu říkáme křestními jmény.“

Cord ukázal na jezírko a chodbu. „To je úžasné. Jak jste to tu našli?“

„Nikdys neslyšel jméno Lester Wilson?“ zeptal se La Rue.

Mannion přikývl. „To byl váš muž, že?“ Pohlédl na Marshu. „Prý ho zastřelili při jedné bankovní loupeži. Vám a dvěma mužům se tenkrát povedlo uniknout.“

„Je to tak,“ přisvědčil La Rue namísto ženy. „A já jsem byl jedním z těch, co přežili. Krátce po svatbě Lestera a Marshi nás sem boss přivedl poprvé. Objevil tu jeskyni a tu ponornou říčku náhodou. Od té doby tu vždycky na nějakou dobu zmizíme. Ta voda pochází z Tornillo River, u níž je druhý východ z tohoto jeskynního labyrintu. Tam vždycky hlídá jeden muž. Na této straně jezera je ještě několik menších síní. Jedna z nich je tak velká, že v ní přes noc můžeme mít ustájené koně.“

Vstal a položil Cordovi ruku na rameno. „Nabízíme ti férovou šanci, Chandlere. Ale jestli tě někdy přistihneme při lži, tak tě osobně odpravím. Je ti to jasné?“

Cord přikývl. „To nebude nutné, Tony.“

„Teď seznámím i s dalšími lidmi,“ řekl La Rue.

Cord Mannion si oddechl. První překážku zdolal.

+

Uplynuly dva týdny od chvíle, kdy banda přijala Corda mezi sebe. Byla polovina června. Tornillo River měla i v létě dost vody, takže hladina v jeskyni klesla jen neznatelně. Muži si na něj mezitím zvykli, přestože byli ještě stále nedůvěřiví.

To se projevovala tím, že ještě stále nesměl opustit kaňon. Nepřidělili mu hlídku, ani nesměl na lov. Bavili se však s ním a tyto rozhovory mu do značné míry otevřely oči.

Slyšel, že banda toho naloupila dost na to, aby mohla na delší dobu odpočívat, navíc v divočině neměli za co utrácet. Úkryt jim sloužil pouze k odpočinku. Nanejvýš seděli u pokeru a hráli s limitem dvacet dolarů, díky čemuž se ta hra stávala fraškou. Tony La Rue však nepřipustil vyšší sázky. Když dosáhli limitu, museli vyložit karty a ten, kdo měl nejvyšší figuru, vyhrával.

A ještě něčeho si Cord všiml. Všude v Texasu Marshu Wilsonovou považovali za vůdkyni bandy, která po smrti svého muže převzala vůdcovskou roli. Ve skutečnosti však rozhodoval Tony La Rue. Muži Cordovi vyprávěli o sporech, které propukly brzy po obnovení bandy. Důvodem bylo to, že tato krásná žena všem mužům zamotala hlavu, ačkoli o ně vůbec neměla zájem. Především Tony La Rue a Jerry Hough se ucházeli o její přízeň. Dokonce kvůli ní jednou porvali. Díky neustálému neklidu téměř došlo k rozpuštění bandy. Někteří se kromě toho zdráhali poslouchat ženu. Nakonec došlo k hlasování, po kterém se vedení ujal La Rue. Marsha Wilsonová byla přesto stále respektována a měla malou jeskyni jen pro sebe.

Cordovou jedinou činností bylo rozdělávání ohně a umývání nádobí. Při tom měl opravdu víc než dost času přemýšlet nad svou situací.

Byl si skoro jistý, že tento kaňon s jeskynním labyrintem je oním městem duchů, kolem kterého kolovalo tolik pověstí. Každý, kdo o něm slyšel, si něco přidal, až všichni mluvili o celém ukrytém městě.

Neustále přemýšlel o tom, jak postupovat dál. Vystopoval sice Shadows, ale jak je měl zneškodnit? Sám a beze zbraní? K tomu by potřeboval silný oddíl. A i kdyby se mu povedlo zmizet, banda by už dávno byla pryč, než by ji našel.

Byla to delikátní situace. A ještě něco ho zneklidňovalo. Marsha Wilsonová se k němu chovala vyloženě přátelsky. Využívala každé příležitosti k tomu, aby se s ním bavila. Ačkoli předpokládal, že krásce jde jen o to, aby našla nějaké rozpory v jeho příběhu, cítil, že ho přitahuje. Jeho podezření bylo odůvodněné, protože Tony La Rue neudělal nic, čím by jejich sblížení překazil. Jen Jerry Hough je pozoroval s nedůvěrou.

Cord Mannion byl zmaten. Nešlo jen o její krásu. Přitahovala ho celá její bytost, to, jak se chovala. Dokázala být neuvěřitelně půvabná, a tak se snažil bránit proti jejímu vlivu tím, že si neustále připomínal, že patří k jedné z nejnebezpečnějších band Texasu.

Jednoho dne se však stalo něco neuvěřitelného, co mu málem vzalo půdu pod nohama. Zpochybnilo to jeho dosavadní život a uvrhlo ho to do těžkého konfliktu s vlastním svědomím.

Cord Mannion, Železný, byl postaven před nejtěžší rozhodnutí svého života.

+ + + + +

Byl to horký den na konci června. Cord byl u bandy již téměř měsíc. V Austinu si už federální marshal Kruger určitě dělal starosti o svého nejlepšího muže. Cord se mu naposledy hlásil 20. května, před svým druhým odjezdem z Pecosu.

V poledne do kaňonu přijel zaprášený jezdec, jehož celá banda přivítala jásotem. Byl to vysoký a statný Mexičan, kterého okamžitě všichni bombardovali otázkami, na něž odpovídal s úsměvem. Zatímco jeden z mužů se mu postaral o koně, zmizel Mexičan s Tonym La Ruem, Jerrym Houghem a Marshou Wilsonovou v jeskyni.

„Kdo to je?“ zeptal se Cord jednoho z desperátů.

„Pablo Caneta,“ odpověděl ten chlapík. „Teď se něco bude dít a my z této krysí díry konečně vypadneme. Pablo by neměl tak dobrou náladu, kdyby ne vezl dobré zprávy.“

„A co jsou to dobré zprávy?“

„Že brzy…“ začal bandita, ale hned se odmlčel. „To ti vysvětlí Tony, jestli to bude považovat za nutné,“ zavrčel a nechal tam Corda stát.

Teprve při obědě vyšel La Rue s ostatními z jeskyně. Cord nevěděl, proč mají všichni tak dobrou náladu. Že by banda plánovala novou akci?

Po obědě byly vystřídány hlídky. Mannion mezitím zjistil, že každé ráno odchází jeden muž do tunelu a hlídá druhý východ u Tornillo River. Přes noc to nepovažovali za nutné.

Po střídání hlídek k sobě La Rue zvolal muže. I on měl dobrou náladu a počkal, až se všichni posadí. Přitáhli si prázdné bedny zjeskyně.

„Vím, že se tu necítíte kdovíjak,“ začal s úsměvem. „Máte v kapsách peníze a nemůžete je utratit. No, to se teď změní. Pablo připravil své příbuzné a přátele v Julimes na náš příjezd. Můžete se těšit na dobré víno a hezké seňoritas.“

Muži jásali.

La Rue mávl rukou. „Na zpáteční cestě se na tři dny zastavil v Lajitas a trochu se tam porozhlédl. To městečko leží přímo na hranici s oblastí Presidio. Ani ne tři míle jižně od něj vede brod přes Rio Negro. V Lajitas je jenom malá banka, ale jsou v ní peníze několika chovatelů dobytka. Navštívíme ji a pak přes Rio Grande odjedeme do Mexika.“

Znovu se ozval jásot a znovu se utišil.

„Zítra Jerry vyrazí s několika muži do Lajitas a bude tam na nás čekat. My vyjedeme o dva dny později a setkáme se krátce před akcí. To by bylo všechno, chlapi. Pojď se mnou, Jerry.“

Zatímco muži spolu vzrušeně debatovali, odešel La Rue s Houghem a něčem se pak bavili. Pravděpodobně hovořili o plánovaném přepadení. Cord sebral nádobí a odnesl je do jeskyně, aby je umyl v jezeře. Když byl zabrán do této činnosti, přišla k němu Marsha s Mexičanem. Desperátka je seznámila.

Caneta Cordovi s úsměvem podal ruku. „Přidal ses k nám v pravý čas, hombre,“ řekl. „Tvůj podíl bude v mé vlasti stačit na to, aby sis dlouho dobře žil.“ Pohlédl na Marshu. „A teď se vykoupu, flor mio.“

S úsměvem zmizel v jedné postranní jeskyni. Cord si nevšiml známek nedůvěry z jeho strany. Uměl dost španělsky na to, aby rozuměl tomu, jak Caneta nazval Marshu: Má květino.

Marsha se sklonila a začala skládat umyté nádobí. Potom je uložila do jedné z prázdných beden. Cord dokončil umývání nádobí a přinesl jí poslední talíře.

V tom okamžiku se vrátil Pablo Caneta. Měl na sobě jen bavlněné spodní prádlo a v ruce držel ručník. S úsměvem sešel k vodě a položil ručník na zem. Potom se šipkou vrhl do jezera a zase se vynořil.

Zamával na Corda. „V tom vedru je to skvělé. I ty by ses měl vykoupat, amigo. Adelante, na co ještě čekáš?“ Cord tázavě pohlédl na Marshu.

Pokrčila rameny. „Nejsi vězeň, Bradě. Tony by proti tomu určitě nic neměl.“

S těmito slovy odešla k východu z jeskyně a vyhlédla do kaňonu. Cord šel ke svému lůžku a vytáhl ze sedlové kapsy ručník. Potom se svlékl a jen ve spodních kalhotách vlezl do vody. Voda byla poměrně studená, ale na to si rychle zvykl. Po několika tempech už chlad téměř necítil. Koupal se s Pablem přibližně čtvrt hodiny, pak vylezli. Cord šel ke svému spacímu pytli a vzal si ručník. Zatímco, se oba muži utírali, přišla k nim Marsha Wilsonová.

„Chlapi už se nemůžou dočkat,“ řekl Mexičanovi a pak pohlédla na Corda. „Těší se na to, až…“

Náhle se odmlčela. Cord, který zvedl levou ruku, aby si osušil podpaždí, na ni užasle hleděl. Byla bílá jak stěna a celá se chvěla. Vypadalo to, jako by utrpěla nějaký otřes, jednou rukou se opírala o skalní stěnu.

Pablo Caneta k ní přiskočil a podepřel ji. „Co je, Marsho?“ ustaraně se otázal.

„Nevím. Udělalo se mi mdlo,“ zamumlala. „Pomoz mi, Pablo. Musím si na chvíli lehnout.“

Mexičan ji vzal kolem boků a odvedl ji do její soukromé komnaty. Cord za nimi hleděl. Že by nevolnost?

Hodil mokrý ručník na lůžko a oblékl se. V té chvíli se tam objevil Tony La Rue. Byl sám a ptal se na Pabla. Cord mu vyprávěl, co se stalo. La Rue okamžitě běžel do Marshiny jeskyně. Mannion sice slyšel jejich hlasy, ale bylo to jen nesrozumitelné mumlání. La Rue vypadal velmi zamyšleně, když se vrátil.

„To nám tak ještě scházelo. Marsha je jako naschvál nemocná,“ řekl. „Vypadá to, že dostala horečku. Pablo se vyzná v bylinkách. Měl bys ho doprovodit. Musí je natrhat na březích Tornillo.“

„Mám osedlat koně?“

La Rue zavrtěl hlavou. „Půjdete pěšky tunelem,“ řekl a opustil jeskyni.

Cord ještě hleděl za ním, když se objevil Mexičan. Vrhl na Manniona podivný pohled a mlčky odešel k jezeru. Cord se za ním vydal s neblahým pocitem. Možná však byl Pablo tak ustaraný jen kvůli Marshe.

Nalevo od jezera vedla podél stěny úzká pěšina. Přišli po ní do tunelu a pak se museli brodit vodou, která jim sahala až po pás. Mexičan předtím zapálil louč.

„Drž se těsně za mnou a dávej pozor, dno je nerovné,“ upozornil ho.

Brodili se přibližně míli. Cord několikrát zakopl a jednou spadl, když uklouzl na kluzkém kameni. Potom tam začalo být světlo. Blížili se k východu z tunelu. Na světlém pozadí viděl Cord siluetu muže na hlídce, který seděl na malé skalní plošině na konci.

Pablo ho pozdravil a pověděl mu, co se stalo. Potom opustil tunel. V trávě na břehu říčky zadusil louč a položil ji vedle vrby, jejíž silné větvoví krylo vysoký otvor do jeskyně.

Cord si vzpomněl na to, že po cestě ke Gap Hillu kolem tohoto místa projel a že při tom musel přebrodit říčku. Otvor ve skále však neviděl, protože ho zakrývala vrba.

Pablo Caneta kráčel houštím k blízkému břehu Tornillo.

„Musíme na druhou stranu,“ řekl. „Do poloviny řeky sahá voda po hruď.“

Odepnul si revolverový opasek a zvedl ho nad hlavu. Vlezl do vody, Cord za ním. Mohl by nyní Mexičana snadno přemoci, ale bez koně by se nedostal daleko. I kdyby ho banda nepronásledovala, útěk by mu nic nepřinesl. La Rue by byl varován a okamžitě by odjel do Mexika. A jeho úkol přece zněl: vystopovat bandity a zneškodnit je.

Na druhém břehu Mexičan vlezl do křoví a počkal tam na něj. Sňal si z hlavy sombrero a vytáhl váček s tabákem, který měl pod ním. Uválel si cigaretu a podal tabák Cordovi. Za stužkou sombrera měl sirky.

„Co vůbec hledáme?“ otázal se Mannion, když mu vrátil váček.

„Šalvěj, kořeny ostružin a dubovou kůru,“ odpověděl Caneta a dal mu sirky. „Především ale hledám řešení tvých problémů, amigo.“

Řekl to tak mimochodem, že Cord se vyděsil teprve tehdy, když si Pablo potáhl z cigarety, zadusil sirku a zahodil ji. „Ty přece máš problémy, Chandlere,“ dodal a vrhl na něho ledový pohled. „Nebo chceš, aby ti říkal tvou přezdívkou - Železný?“

Cord pustil cigaretu na zem a chtěl se vrhnout na Mexičana, ale ten ucouvl a bleskurychle tasil revolver.

„No, amigo! Tak jednoduché to není,“ poznamenal. „Teď půjdeš se mnou a budeš sbírat to, co potřebujeme k tomu, abychom vyléčili Marshinu horečku.“

Cord, v němž by se krve nedořezal, se podvolil. Nějakou dobu mu trvalo, než se vzpamatoval. Zatímco trhal byliny a vyhrabával kořeny, které mu ukazoval Pablo, honily se mu hlavou myšlenky. Jak ho ten Mexičan mohl poznat? Vždyť měl plnovous.

Když nastal čas návratu, už to nevydržel.

„Výmluvy asi nemají smysl,“ řekl. „Ale jaks mě dokázal poznat? Nevzpomínám si, že bychom se někdy potkali.“

„Posaď se,“ řekl Caneta a ukázal na dub, z něhož právě odloupl pár kousků kůry. „Povím ti příběh, při kterém tě bude mrazit.“

Cord si sedl a zády se opřel o kmen stromu. Caneta na něho neustále mířil revolverem. Sám se posadil k jednomu keři a hodil mu váček s tabákem.

„Je to už spousta let,“ začal. „Patřil jsem tenkrát kWilsonově bandě. Všichni jsme byli ještě poměrně mladí. Lester se vždycky snažil vyhnout násilí. Plánoval každou akci tak, aby při tom netekla krev. Jeho heslo znělo: raději pár let ve vězení, než skončit na šibenici. Za občanské války jsme měli nejlepší časy. Většina mužů byla na frontě a ti staří dědci ve městech nám jen málokdy kladli odpor. Jednoho dne jsme narazili na malou bandu, která přepadla dostavník. Vlekli s sebou mladé děvče. Ta malá to přepadení přežila jako jediná a bylo jasné, co s ní ti chlápci chtějí provést. To děvče bylo celé vyděšené. Lester Wilson ho vykoupil za pět set dolarů a pak jsme ji vzali do nejbližšího města. Nabídl jí, že může jet pryč, nebo se k nám přidat. Právě jsme jeli do Mexika navštívit mou rodinu. To děvče se jmenovalo Zena a tou dobou jí bylo zhruba třiadvacet.“

Cord cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy. Jméno Zena bylo tak málo obvyklé, že okamžitě pomyslel na svou sestru.

„Nevíš, jak se jmenovala příjmením?“ zeptal se chraplavě.

„To už určitě tušíš, Mannione,“ odpověděl Caneta. „Její celé jméno zní Zena Mannionová. Zmocnili se jí indiáni a vychovali z ní squaw. Když jí bylo sedmnáct, přepadla její vesnici kavalerie a všechny tam zmasakrovala. Vzali Zenu do Fort Leatonu a dali jí trochu peněz na další cestu. Tvá sestra tě všude hledala, Mannione. Když jí došly peníze, pracovala vsaloonech, dokud si nenašetřila dost na další hledání. V Big Spring při cestě z práce padla do rukou dvěma opilcům, kteří se na ni vrhli jako zvířata. Potom přišel den, kdy ji Lester Wilson vykoupil. Měla jizvy na duši, Mannione, a už se vzdala naděje, že tě kdy uvidí.“

Cord byl otřesen. Chvěly se mu ruce, když si chtěl uválet další cigaretu. Již tušil, jak ten příběh bude pokračovat.

„Chceš mi pokud možno co nejšetrněji říct, že Marsha Wilsonová je má sestra Zena?“ zeptal se.

„Si, amigo,“ přikývl Mexičan.

„Takže ona je ta mladá žena, která se tenkrát provdala za Lestera Wilsona. Ale proč si změnila křestní jméno? A jak mě po těch letech poznala? Byli jsme přece děti, když jsme se viděli naposledy.“

„Při koupání,“ odpověděl Pablo.

„Pane Bože! Mateřská znaménka v podpaží,“ zasténal Cord. „Ta tři znaménka. Když tři roky po mně přišla na svět, měla stejná znaménka na levé podpaží. Lidé mluvili o zázraku.“

Měl slzy v očích, když opět pohlédl na Canetu.

„Zkrátím to,“ řekl Pablo a pohlédl kamsi do dáli. „Přidala se k nám a doprovázela nás do Mexika. Lester, který se k ní choval velmi zdvořile, se do ní zamiloval a poprosil ji, aby se stala jeho ženou. Svolila, přestože jí předtím řekl, že jsme bandité. Po svatbě v Mexiku jsme se vrátili do Texasu. Kvůli sebeobraně ji Lester naučil zacházet s koltem. Tak jsme táhli Texasem, až Les zahynul při přepadení v Jasperu. Kromě Zeny a mě to přežil jen Tony La Rue. Našli jsme nové lidi a žili dál jako psanci. Zena se ujala vedení bandy, ale už brzy přišly těžkosti. Tekla krev, protože noví lidé neměli takové ohledy jako Lester. A nezvykli si ani na to, že by měli poslouchat ženu. Před dvěma lety pak noviny psaly o činech federálního marshala Corda Manniona, jenž si vydobyl přezdívku Železný. Pouze Tony La Rue a já jsme věděli, proč si Zena náhle změnila křestní jméno. Chtěla zabránit tomu, aby ji někdo dával do spojitosti s tebou. Ale sbírala všechny články, které o tobě psaly.“

„Mohla mě najít, kdyby chtěla,“ podotkl Cord.

„S její minulostí, amigo? Mohl bys ji zachránit před šibenicí, kdyby nás chytili?“

„A teď?“ otázal se zoufalý Cord.

„Teď si vezmeš můj revolver a praštíš mě jím do hlavy. Potom mě položíš do křoví a vypaříš se. Zkus se probít do Boquillas, amigo, protože tam se La Rue po posledním přepadení neodváží. Bude si myslet, že prcháš do Study Butte. Tvé šance jsou i tak malé, ale to je všechno, co pro tebe tvá sestra může udělat.“

Podal Cordovi revolver a vstal. „Na co ještě čekáš, amigo? Každá minuta náskoku se počítá.“

Cord pohlédl na kolt a zavrtěl hlavou. „Půjdu s tebou zpátky, Pablo. Teď, když jsem ji zase našel, ji tu nemůžu nechat.“

„Ty hlupáku,“ zavrčel Mexičan. „Bude tě za to nenávidět do konce života. Nedělej mi to, hombre!“

Cord již se vzpamatoval. „Jsem pevně rozhodnut, Pablo. Jestli máš Zenu tak rád, jak se zdá, můžeš k útěku pomoci nám oběma a ještě se k nám můžeš přidat. Chci se pokusit odvézt Zenu do bezpečí za mexickou hranici. A teď už pojď, než nás La Rue začne podezírat.“

Vzal natrhané byliny, kořeny a kůru a vydal se zpátky k řece. Pablo Caneta kráčel za ním a hleděl k nebi, přičemž prosil Pannu Marii o požehnání pro toho šílence. Cord se usmál, když to slyšel.

Teď byl znovu tím mužem, kterému se přezdívalo Železný.

+ + + + +

Pablo zapálil již z poloviny shořelou louč a před Cordem vešel do tunelu. Federální marshal věděl, že tímto rozhodnutím zrazuje své zásady, ale v tomto případě byla rodinná pouta silnější než povinnost. Žádný soud by kvůli němu Zenu neušetřil. Zákon to nepřipouštěl. Proto ji chtěl dostat do bezpečí za hranici a pak odjet do Austinu, kde chtěl odevzdat hvězdu. Jeho svědomí mu nedovolovalo po něčem takovém dál zastupovat zákon. Na účtu v bance v Austinu měl dost peněz na to, aby mohl v Mexiku začít nový život.

Když se vrátili do jeskyně, viděli, že La Rue už neklidně chodí sem a tam.

„No konečně,“ zvolal. „Už jsem za vámi chtěl někoho poslat.“

„Museli jsme daleko do lesa,“ odpověděl Pablo. „Kořínky se musejí nasekat a povařit s bylinami a kůrou.“

La Rue převzal od Corda vzal úlovek a odešel. Pablo a Cord šli ke svým lůžkům, aby si svlékli mokré věci. Když si Mannion vyléval vodu z bot, vypadla mu jeho hvězda. Dopadla na zem, zacinkala a pak ji strhl proud.

Cord zbledl. Bleskově vzal ručník a vrhl se za hvězdou. Stačil na ni šlápnout právě ve chvíli, kdy se vrátil Tony La Rue.

Zatímco se otíral, zmizel Tony v Zenině „pokoji“. Cord rychle zvedl hvězdu. Všiml si Mexičanova vyděšeného pohledu. Rozpačitě se na něho usmál a děkoval Bohu, že Pablo je tak oddaný jeho sestře. Jinak by jeho život neměl hodnotu jediného centu.

Pablo se převlékl a rovněž šel k Zeně. Cord si na sebe dal suché věci a vytřel si boty, jak to jen šlo. Pak se obul, schoval hvězdu a odnesl své a Pablovy šaty před jeskyni, kde je položil na slunce. Při tom mu neunikl zkoumavý pohled Jerryho Hougha.

„Brade!“

Když se ohlédl, stál La Rue ve vchodu jeskyně a mával na něho. Cord šel k němu a tázavě na něj pohlédl. Bandita se usmíval.

„Pablo mi vyprávěl, jak se ti podařilo mu sebrat revolver,“ řekl. „Už si myslel, že udeřila jeho poslední hodinka, když hleděl do ústí hlavně své vlastní zbraně. Nikdy by si nebyl pomyslel, že ho někdy někdo přemůže, je to náš nejlepší muž. Prý už se modlil k Všemohoucímu, když se ukázalo, že to byl vtip.“ La Rue se rozesmál. „Teď víme, co v tobě vězí, Brade. Pojď!“

Cord ho následoval do jeskyně. La Rue s ním šel do malé prostory, která byla rezervována pro něho, a předal mu jeho revolverový opasek, winchestrovku a nůž.

„Byla to zkouška,“ řekl a podal mu ruku. „Teď opravdu patříš k nám.“

„Můžete se mnou plně počítat, Tony,“ chraplavě řekl Cord. Musel obdivovat Pablovu prohnanost. Byl rád, že Mexičan stojí na jeho straně.

„Jak se vede Marshe?“ otázal se.

„Má silnou horečku,“ odvětil La Rue, „ale Pablo je přesvědčen, že ten lektvar ji zase postaví na nohy. Všechno zůstává tak, jak jsme se dohodli. Jerry zítra ráno pojede s několika muži do Lajitas a my se za ním vydáme o dva dny později.“

La Rue s ním šel k mužům, kteří seděli venku, a pověděl jim o příhodě v lese. Potřásli si s Cordem rukou a přivítali ho do svých řad. Jen Hough zůstal chladný a rezervovaný. Cord cítil jeho nepřátelství a byl rád, že už brzy odjede.

Po večeři se už nemusel starat o umývání nádobí. La Rue tu práci přidělil jinému muži a poslal ho a Pabla k hlídkám v ústí kaňonu. Vystřídali je, posadili se ke skále a ubalili si cigarety.

„Zena už je skoro zdravá,“ řekl Mexičan. „Bylo to jen rozrušení. Ale bude dál předstírat, že má horečku. Teď musíme přemýšlet, co uděláme dál. Až Jerry se svým houfem odjede, budeme proti sobě mít ještě deset mužů. Hlavně si nemysli, že to bude jednoduché, amigo.“

„To je mi jasné,“ povzdechl si Cord. „V každém případě musíme nejdřív vyřadit La Ruea. Nejlepší by to bylo zítra v noci, až všichni budou spát. Pak budeme moct všechny zneškodnit naráz. Co na to říkáš?“

Pablo přikývl. „Zní to dobře, amigo. Šance by byly větší než přes den. Mohli bychom ty muže prostě odzbrojit a spoutat. A když jim odeženeme koně, bude to hodně dobré.“

Ještě chvíli hovořili o svém plánu, pak pospávali. Kolem půlnoci byli vystřídám a vrátili se do jeskyně. Pablo se odebral do výklenku, který obýval s Jerrym Houghem, zatímco Cord si lehl k ostatním.

Cítil tak velké napětí, že se ještě dlouho převaloval.

+ + + + +

Když Tony La Rue ráno probudil muže, šel se Cord s ostatními umýt do jezera. Dva bandité připravovali snídani, zatímco další vyvedli z vedlejší jeskyně koně a vyhnali je ven.

Po tom, co posnídali před jeskyní, se La Rue a Hough šli projít do kaňonu. Patrně hovořili o podrobnostech setkání, ke kterému mělo dojít poblíž Lajitas. Cord využil příležitosti a doprovodil Pabla, který chtěl vidět Zenu.

Když vešli, posadila se a rozpřáhla ruce. Pablo zůstal ve vchodu a opřel se o stěnu, aby je varoval, kdyby hrozilo nebezpečí. Cord přistoupil k sestře, klekl si k ní a objal ji.

„Och Corde,“ hlesla a rozplakala se.

Políbil ji a pohladil. Dojetím nebyl schopen slova. Třesoucím se hlasem se mu pokoušela vysvětlit, jak k tomu všemu došlo.

„Vzdala jsem se všech nadějí, Corde, a byla jsem smířená se životem. Když jsem potkala Lese Wilsona, bylo mi všechno jedno. Mimo Čejenů byl Les jediný člověk, který ke mně byl hodný. Opravdu mě miloval a já jsem jeho city opětovala. Po jeho smrti jsem byla zoufalá. Proto jsem zůstala s Tonym a Pablem. Když jsem se potom z novin dozvěděla, že jsi ten proslulý Železný, zjistila jsem, že každý žijeme v jiném světě. Bylo příliš pozdě na to, abych se vším skončila a přijal za tebou. Odpusť mi, Corde. Prosím tě, bratře.“

Bez ustání plakala. Cord ji objal a políbil.

„Všechno bude dobré, malá,“ sliboval. „Předpokládám, že Pablo tě zasvětil do našeho plánu. Odvezeme tě do Mexika, kde tě na pár týdnů budu muset opustit. Pablo se o tebe bude starat až do mého návratu. Pak už se nikdy nerozdělíme, Zeno.“

„To všeho necháš kvůli mně?“

„To je přece samozřejmé,“ odpověděl a utřel si slzy z tváře. „Nic pro mě neznamená tolik jako to, že jsem tě zase našel.“

„To by stačilo,“ varoval je Pablo ze vchodu síně. „Měl bys jít ven, amigo.“

„Má pravdu, Zeno,“ řekl Cord a pustil ji.

Vstal a poslal jí polibek a vyšel. Ten krátký rozhovor ho rozrušil. Ve vchodu do velkého dómu chvíli zůstal stát, aby se vzpamatoval. Teprve pak šel ven.

Jerry a čtyři muži právě sedlali koně. La Rue stál u nich. Pak nasedli a vyjeli. Cord viděl, jak zmizeli v úžlabině. La Rue se na něho usmál a šel do jeskyně.

Cord si ubalil cigaretu. Pokud šlo o plán jeho útěku, věřil si. Poněvadž Pablo stál na jeho straně, měli co do činění pouze s La Ruem a osmi dalšími bandity. Přesněji řečeno měl La Rue v rozhodujícím okamžiku k dispozici pouze šest mužů, protože dva z nich i přes noc hlídali úžlabinu. Doufal, že si vůbec nevšimnou, co se děje v jeskyni.

Cordovy plány však dopadly úplně jinak…

+ + + + +

Uplynuly již dvě hodiny od odjezdu Jerryho Hougha. Muži seděli v jeskyni u oběda. Cord a Pablo Caneta si vzali prázdnou bednu a posadili se na ni. Tony La Rue vzal svůj talíř a Zeninu porci a šel k Zeně.

Pablo právě přkládal lžíci s fazolemi k ústům, když vtom číhavě zvedl hlavu. Odložil lžíci a postavil talíř na zem. Pak vyskočil a vyběhl ven.

Teprve nyní i ostatní muži uslyšeli dusot kopyt, který se rychle blížil. Všichni vyskočili a rozběhli se k východu jeskyně. I Cord postavil svůj talíř na bednu a šel za nimi. Pekelným tempem tam cválal jezdec. Kůže jeho koně se leskla potem. Mezi muži nastal neklid. Poznali v tom jezdci Joea Odluma, který od jel s Houghem. Těsně před nimi zastavil.

„Kde je Tony?“ zvolal a seskočil ze sedla. „Málem jsme vjeli do náruče velkému oddílu. Mám vás varovat.“

„Tony je u Marshy,“ řekl Pablo.

Odlum vběhl do jeskyně. Pablo a Cord si vyměnili mlčenlivý pohled, zatímco ostatní bandité se rozčileně dohadovali, co to znamená. Podle nich bylo pravděpodobné, že se jedná o oddíl z Boquillas. Na rozdíl od ostatních si to Cord nedokázal představit. Přepadení tamní banky se odehrálo před dvěma měsíci. A nedalo se čekat, že místní marshal by po tak dlouhé době ještě pátral po banditech. Cord však svůj názor nevyjádřil.

Muži se odmlčeli, když z jeskyně vyšli La Rue a Odlum.

„Poslouchejte, hoši,“ začal Tony. „Jerry narazil na oddíl, který jel ze Study Butte. Poslal Joea, abychom se pro všechny případy mohli připravit. Jerry zatím sleduje, kudy ten oddíl jede. Když poslal Joea sem, byli přibližně dvě míle na západ od Croton Peaku. Možná nehledají nás. Pokud by pročesávali Christmas Mountains směrem na sever, pojede Jerry se svými muži, tak jak bylo naplánováno, do Lajitas. Kdyby však odbočili ke Gap Hillu, vrátí se.“

Bylo slyšet mumlání.

La Rue jim přikázal, aby pochytali koně volně pobíhající po kaňonu a odvedli je do síně, která přes noc sloužila jako stáj. Také oheň nechal uhasit a zaházet hlínou. Jednoho z mužů poslal k hlídce u Tornillo River. Měl zde hlídajícímu banditovi o všem povědět a zůstat s ním.

Pak zase zmizel v jeskyni. Cord a Pablo si společně šli pro koně.

„Myslím, že ten oddíl honí někoho jiného,“ řekl Mexičan. „Co myslíš ty, amigo?“

„Také bych řekl,“ přisvědčil Cord. „Ale co když náhodou objeví náš úkryt? Možná bychom měli využít toho zmatku a přemoct La Ruea teď. Vzali bychom si naše koně a zmizeli se Zenou tunelem. V této chvíli jsou tu kromě Tonyho jen čtyři muži a s těmi dvěma, co jsou u řeky, se už přece vypořádáme. Co říkáš?“

„Že jsi pěkně prohnaný, Železný,“ odpověděl Caneta. „Byl bych sice radši, kdyby Zena mohla tuto noc ještě odpočívat, ale přiznávám, že je to opravdu příležitost. Počkáme na správný moment.“

Právě vzali do rukou uzdy svých koní, když se v úžlabině objevili čtyři jezdci. Cord poznal Jerryho Hougha a jeho společníky. Hnali se, jako by měli v patách samotného ďábla. Těsně před nimi Hough zastavil svého koně a sesedl.

„Kde je Tony?“ otázal se chraplavým hlasem.

„U Marshy,“ odvětil Pablo. „Co je…“

Hough se rozběhl k jeskyni. Ostatní bandité také sesedli. Hovořili o tom, že oddíl se blíží k hlavnímu kaňonu.

„Všechno systematicky prohledávají,“ rozrušeně vyprávěl jeden z nich. „A na kraji lesa u Tornillo River jsme viděli oddíl kavalerie. Čert ví, co to má znamenat.“

„Tony nařídil odvést všechny koně o do jeskyně,“ řekl jim Pablo Caneta. Potom zadržel Corda, který chtěl jít za nimi. „To jsou zatraceně špatné zprávy, amigo. Jestli kavalerie prohledává břeh Tornillo, pak je nejvyšší čas zmizet. Jestli objeví vchod do tunelu, jsme v pasti.“

Cord uvažoval podobně. Pokud chtěl zachránit Zenu, musel za všech okolností zabránit tomu, aby padla do rukou oddílu z města nebo kavalerii.

„Máš pravdu, Pablo,“ řekl. „Navrhneme Tonymu, aby nechal pro všechny případy osedlat koně. Ty budeš hlídat Hougha, zatímco já se postarám o La Ruea. Až ti dám znamení, zmizíš se Zenou tunelem. Budu se snažit bandu zastavit. O mě se nestarej, Pablo. Musíš Zenu dostat za Rio Grande. Kde tě potom najdu?“

„V Meoqui na Rio Conchos.“

Cord přikývl. „Dobrá, amigo. Hodně štěstí!“

Podali si ruce a odvedli koně do jeskyně. K jejich překvapení bandité sedlali koně a balili si přikrývky.

„Osedlejte si koně a vezměte si své věci,“ řekl jim Tony La Rue. „Oddíl nemůže přehlédnout stopy, které za sebou zanechal Jerry se svými lidmi. Proto zmizíme tunelem. Nemá smysl se pouštět do boje.“

Cord a Pablo ho mlčky poslechli. Zatímco Mannion sedlal Flashe, využil koně k tomu, aby se kryl, když z boty vytahoval svou marshalskou hvězdu. Potom si ji připnul na košili pod vestu.

La Rue poslal jednoho ze svých lidí pro muže, kteří hlídali úžlabinu. Cord přišel k Pablovi, jenž sedlal Zenina koně. La Rue a Hough si jich nevšímali, hleděli na ženu, která k nim kráčela.

„Přišel čas, amigo,“ zamumlal na Mexičana. „Jestli jsi připraven, budu jednat. Jakmile budu mít La Ruea na mušce, zmiz i se Zenou.“

Poklepal Mexičanovi na rameno a vešel do velkého dómu. Pomalu kráčel k La Rueovi, který se bavil s Houghem. Zena na něj pohlédla. Byla bledá a očividně zesláblá.

A pak se to stalo.

Cord už byl jen několik kroků od La Ruea, když se jeden z osedlaných koní splašil a vrazil do něj tak prudce, že spadl na zem. Skácel se na záda, přičemž se mu vyhrnula vesta. Cord si toho skoro nevšiml. Dostal se pod kopyta koně a rukama si chránil tvář.

Muži na něj hleděli a nic nedělali. Pablo Caneta pustil uzdy obou koní a přispěchal k němu. Proto neviděl, že Jerry Hough náhle tasil kolt a vypálil na Corda. Mannion unikl kulce jen díky tomu, že se právě odvalil, aby ho nezasáhla kopyta.

„Má hvězdu!“ vykřikl Hough a znovu vypálil.

Zena si uvědomila nebezpečí a vrhla se před svého bratra. Zachránila ho tak, ale zaplatila za to životem. Jedna z kulek ji trefila. Zhroutila se a spadla při tom na Corda. Výstřely, jejichž ozvěna se odrážela od skalních stěn, splašily koně. Vyrazili k úžlabině a srazili několik banditů k zemi. To vyvolalo chaos.

La Rue a Hough odskočili stranou, aby do nich nevrazili koně. Díky tomu nemohli střílet na Corda Manniona, který byl úplně ochromen. Skelné oči Zeny a krev, která jí vytékala z úst, prozrazovaly, že je mrtvá.

Zatímco poslední koně odběhli k úžlabině, odsunul mrtvou sestru a vytáhl z pouzdra svůj Smith and Wesson ráže 44.

Když byli koně pryč, stál již opět na nohou. La Rue a Hough drželi v rukou revolvery, ale Cord byl rychlejší než oni. První kulka srazila k zemi Jerryho Hougha. Potom obrátil kolt. La Rue a marshal vystřelili zároveň. Cord sebou trhl, když ho banditova kulka zasáhla nad loket.

La Rue byl také zasažen a vrávoral. Než mohl znovu vypálit na Corda, koupil Mexičanovu kulku.

Ostatní bandité nechápavě přihlíželi. Když se vzpamatovali, běžel již Mannion k jeskyni, ve které byli předtím ustájeni koně. Při tom mu kolem hlavy hvízdaly kulky. Měl však štěstí.

Pablo Caneta chtěl běžet za ním. Téměř se mu to podařilo, ale potom ho jedna ze střel trefila do zad. Udělal ještě několik kroků a zhroutil se.

Cord stál za skalním výčnělkem. Nedělal si iluze o své situaci. Po tom, co vyřídil Hougha a La Ruea, už měl v bubínku pouze čtyři kulky. Jeho kůň odběhl i s winchestrovkou a sedlovými brašnami, v kterých měl náhradní střelivo.

K Mexičanovu revolveru se dostat nemohl. Ten byl pod kontrolou banditů. Cítil, jak mu po ruce teče krev. Rána pálila.

Potom však uslyšel výstřely. Střílelo se v kaňonu. A takřka ve stejné chvíli padly rány i v tunelu. Slyšel rozčilené hlasy banditů a jejich kroky, když běželi k východu z jeskyně.

Opatrně opustil svůj úkryt a sunul se podél skalní stěny, až mohl přehlédnout celý dóm. Viděl, že bandité stojí venku. Měli zvednuté ruce a jejich zbraně se válely na zemi. Do jeskyně přišel muž s marshalskou hvězdou a namířil na Corda revolver.

Než mohl něco říct, odhrnul si Mannion vestu.

Muž spatřil hvězdu. „Vy jste Mannion?“ otázal se.

„Ano, marshale,“ přisvědčil Cord a schoval si revolver do pouzdra.

„Jsem John Kemp ze Study Butte,“ představil se mu muž s hvězdou. „My a oddíl kavalerie z Fort Davis po vás pátráme. Federální marshal Kruger si o vás dělal starosti, protože jste se mu neozýval. Hej, člověče, vždyť vy jste raněn!“

Zvolal na jednoho ze svých mužů, aby Corda ovázal.

Mezitím vyšli z tunelu kavaleristé. Přemohli hlídky u řeky a pak pronikli dovnitř. Poručík, který vedl oddíl, nařídil pohřbít mrtvé.

Cord ukázal na Zenu a na Pabla. „Ty pohřbím já sám, poručíku,“ řekl. „Vděčím jim za svůj život.“

Potom šel ven a přivedl Flashe a šedáka. Ještě jednou poděkoval poručíkovi a marshalu Kempoví a pověděl jim, že se jednalo o pověstné Shadows. Poněvadž všichni, kdo znali skutečnou totožnost Zeny, byli mrtví, zamlčel, že šlo o jeho sestru.

Pak naložil Zenu a Pabla na hřbet šedáka a vylezl do sedla. Muži na něj hleděli, když odjížděl.

Byl to tvrdý muž, ale toto jím otřáslo. Po tolika letech opět našel Zenu, avšak osud jim dopřál jen několik objetí a polibků, které si vyměnili při krátkém rozhovoru v jeskyni.

Nyní již neměl důvod odložit hvězdu.

Chtěl Zenu a Pabla pohřbít v Pecosu a nechat tam dostatek peněz na to, aby se místní starali o jejich hroby. Potom chtěl zatelegrafovat do Austinu, že očekává další pokyny.

Když opouštěl kaňon, měl Cord Mannion, kterému říkali Železný, v očích slzy.