John Kirby

Colorado western 135. Jednou nohou v hrobě

V siouxské rezervaci to vřelo. Někdo mezi indiány vyvolával neklid a dodával jim whisky a zbraně. Federální marshal Gallagher neměl jediný důkaz, o který by se mohl opřít - dokud mu neposlal vzkaz George Ord, agent společnosti Pinkerton. Ord se s ním chtěl setkat - kdesi v divočině. Očividně se bál, že ho sleduje někdo, kdo chce zabránit tomu, aby Gallagherovi řekl, co ví. Potom Gallagher spatřil tu rokli, ve které na něho měl čekat agent…

Muž v ošoupaném koženém oděvu zůstal stát v ústí úžlabiny. Několik okamžiků čekal, ale nic se nestalo. Pak přidušeně zvolal do křoví: „Orde, kde vězíte? Pojďte ven, k sakru!“

Chvíli se nic nedělo, ale pak z keřů na okraji úžlabiny pomalu vylezl muž oblečený jako hráč. Neklidně těkal pohledem.

„Dobrý den, marshale! Dobře že jste tady!“

Zajel si prsty pod zpocený límec své bílé košile a uvolnil si kravatu.

„Zatracená maškaráda! Jsem rád, že se toho konečně zbavím!“

Marshal se usmál. „A navíc je to průhledné! Vůbec nevypadáte jako hráč, Georgi, i kdybyste na sobě měl deset sak. Každý, kdo má oči, vás hned prohlédne. Proč to divadlo?“

„Protože myslím, že mě sledují!“ Muž v redingotu se opatrně rozhlédl.

Jeho protějšek překvapeně zvedl obočí.

„Sledují? Jak jste na to přišel? Všiml jste si něčeho?“

George Ord, detektiv agentury Pinkerton, přikývl.

„Jo! Od chvíle, kdy jsem opustil Deadwood, se mi na paty přilepil nějaký jezdec. Sledoval dostavník a ani se nesnažil skrývat.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Dnes ráno, když dostavník odjel ze Springfieldu. Zastavil u jednoho ramene South Fork a napájel tam koně.“

„Georgi, myslím, že se mýlíte,“ řekl muž v jelenicovém oděvu. „Kdoví, co jste musel prožít, když za bílého dne vidíte duchy!“

„Co jsem musel prožít? Marshale, to bylo peklo!“ Detektiv si sňal klobouk z hlavy a otřel si zpocené čelo. „Jsem rád, že to skončilo. Víte, nejsem ustrašený a jako agent Pinkertonů jsem zvyklý na ledacos. Ale řeknu vám, že se ocitnete na zatraceně tenkém ledě, marshale, jestli to vosí hnízdo budete chtít napadnout!“

Muž oděný v kůži zvedl hlavu. „Takže jste na něco přišel, Georgi?“ otázal se s nadějí v hlase..

Detektiv přikývl. „Přesně, jak jste to odhadoval. Loupeže zlata a pašování zbraní. Siouxům v dakotské rezervaci někdo dodává pušky a whisky, aby se začali bouřit a upoutali pozornost kavalerie. A zatímco budou mít modrokabátníci plné ruce práce s rudokožci, mohou se lidé v pozadí věnovat svým machinacím. Marshale, řeknu vám….“

Nedořekl to, protože třeskl výstřel - podle zvuku šlo o ránu z malorážní zbraně.

Detektiv zavrávoral, chytil se za hruď a skácel se do prachu.

Muž v koženém oděvu se bleskově vrhl k zemi, když ucítil závan vzduchu, jak kolem něho proletěla kulka, která pak zasáhla George Orda. V pádu vytáhl z pouzdra kolt. Potom se odplazil do křoví na kraji cesty.

Sto yardů odtud stoupal obláček kouře.

Muž v kůži vyskočil a vyrazil do strmého svahu. Slyšel dusot kopyt a přidal do kroku. Dorazil nahoru a spatřil jezdce, který cválal kolem sousedního kopce. Muž v koženém oděvu na něho vystřelil z koltu, ale vzdálenost byla příliš velká. Kulky už toho muže nedostihly. Zavrtávaly se do prachu za jeho koněm a rozviřovaly prach. V následujícím okamžiku jezdec zmizel za kopcem. Dusot utichl.

Strčil svou zbraň zpět do pouzdra. Na čele se mu leskly krůpěje potu. Detektiv agentury Pinkerton ještě stále nehybně ležel na břiše. Písek pod ním byl tmavý a vlhký.

Muž, kterého George Ord oslovoval jako marshala, ho opatrně chytil a otočil na záda. Detektiv ještě žil, ale v jeho bledé tváři byly již stíny smrti.

„Georgi!“ zvolal marshal a jemně mu zatřásl rameny. „Georgi! Slyšíte mě?“

George Ord se ještě jednou probral z bezvědomí. Otevřel oči. Na bílé košili se mu rychle rozšiřovala tmavá skvrna.

Upřeně hleděl na marshala.

„Konec, že ano?“ slabě zamumlal.

Muž v kůži přikývl. Co měl také říct. Viděl náhlou smrt mnohokrát, a přesto jím pokaždé otřásla. George Ord byl slušný člověk a výborný detektiv. Jeho nepřítel ho záludně zavraždil ze zálohy.

„Well, marshale - cítil jsem to - celý den,“ zašeptal Ord přidušeným hlasem.

Marshal se k němu sklonil. „Georgi, tušíš, kdo to udělal?“ zamumlal. „Pověz mi to a já ti přísahám, že tě pomstím!“

Ord ještě jednou napnul všechny síly a zasípal: „Běž do Lost City, kamaráde.“

„Lost City? O.K. A pak?“

George Ord mu však už neodpověděl. Náhle se rozkašlal a pak mu klesla hlava…

Muž v koženém oděvu ho nechal na krví prosáklém písku a pomalu se narovnal. V jeho ostrých modrých očích žhnuly plameny.

+ + + + +

Bylo ticho, zlověstné ticho. Muž v otrhaném koženém oblečení tam stál a hleděl na mrtvého. Náhle zvedl hlavu a položil levou dlaň na pažbu velkého koltu. V úžlabině se objevil jezdec, který prudkým zatáhnutím za uzdu zastavil svého koně. Byl to muž s šedivými vlasy, stejně tak šedým knírem a tvrdými rysy v obličeji. Seskočil ze sedla a přišel blíž. U boku se mu houpal těžký kolt a na šedé košili se mu leskla stříbrná šerif ská hvězda. Pohlédl na mrtvého.

„Vy jste ho zastřelil?“ ostře se zeptal a chladně pohlédl na toho vysokého chlápka, který vypadal jako lovec nebo traper.

„Ne, já ne,“ odvětil ten muž a zavrtěl hlavou. „Byl zastřelen ranou z pušky. Já mám jenom kolt. Řekl bych, že rozumíte střelným ranám a poznáte rozdíl mezi kulkou z pětačtyřicítky a z pušky.“

„Běžte tam!“ přikázal mu šerif a kývl na okraj cesty. Nespouštěl ho z očí, když se sklonil k mrtvému, odhrnul zakrvácenou košili a pohlédl na ránu.

„Máte pravdu,“ stroze prohodil a narovnal se. „Ten muž byl zastřelen z pušky. Kdo to udělal?“

„Nevím.“ Chlapík v koženém oděvu pokrčil rameny. „Viděl jsem jednoho jezdce, který ujížděl pryč, a vystřelil jsem na něho, ale byl příliš daleko. Ani jsem nezahlédl jeho tvář.“

Šerif zachmuřeně přikývl. „To jsem si myslel. Well, slyšel jsem střelbu a přijel jsem sem. Jmenuju se Smith. Vypadáte jako nějaký lovec z hor, ale neznám vás. Jak se jmenujete a odkud jste?“

Druhý muž se pousmál. „Před čtvrthodinou jsem dorazil dostavníkem z Independence,“ odpověděl klidným hlasem, „a jmenuju se Gallagher, Jim Gallagher.“

Šerif užasl. „ Gallagher - ten marshal z Topeky?“

Gallagher přikývl. „Přesně ten. To jste nečekal, co?“

Smith se už vzpamatoval. Přesto měl ještě v očích nedůvěru.

„Doufám, že máte doklady,“ zamumlal.

Gallagher si sáhl do náprsní kapsy své lovecké košile a vytáhl hvězdu a pověřovací listinu guvernéra O’Hallorana.

„Stačí to?“

Šerif pohlédl na papír, složil ho a podal jej zpátky federálnímu marshalovi.

„Díky, to stačí, pane Gallaghere. Doufám, že chápete, že musím být opatrný.“

Kývl na mrtvého. „Obzvlášť tady po tom. Muddy Hill je klidné město a přestřelky jsou tam výjimečná věc. Tato záležitost rozvíří prach.“

Vytáhl z kapsy kalhot červený kapesník a otřel si jím zpocenou tvář.

„Vy jste toho muže znal, marshale?“

Gallagher přikývl. „Ano. Jmenoval se George Ord a byl to detektiv Pinkertonů. Jeden z nejlepších.“

„Jak to, že jste se setkali právě tady? To přece nebyla náhoda, ne?“

„Máte pravdu. Ord měl za úkol odkrýt síť tajné organizace pašeráků zbraní, která působí od Kansasu po Dakotu a dodává indiánům v rezervacích pušky a ohnivou vodu. Pracovali jsme společně, každý po svém. Před týdnem mi napsal a navrhl mi setkání v Muddy Hill. Chtěl mi předat důležitou zprávu. Well, jak to dopadlo, vidíte sám, šerife.“

„Aha, tak proto ta maškaráda!“ řekl Smith a ukázal na Gallagherovo oblečení. „Federální marshalové obvykle nechodí oblečeni jako zálesáci. O.K., můžete mi říct, proč se chtěl s vámi sejít?“

Federální marshal svraštil čelo. „Ne,“ zachmuřeně odvětil. „Naznačoval, že ho někdo sleduje, ale já to bral na lehkou váhu. Sakra, proč jsem jenom byl tak lehkomyslný?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „Mluvil o bandě, která podněcuje rudokožce, aby na sebe upoutali pozornost kavalerie, a oni tak nerušené mohli loupit zlato v oblasti Deadwood. Ale než mi mohl říct něco bližšího, byl umlčen.“

Šerif položil na Ordovu strnulou tvář klobouk a prohlédl si jeho zkrvavenou košili.

„Škoda, že vám nemohl nic říct o tom zákeřném vrahovi. Marshale, jste si jist, že ten chlápek, který ho zastřelil, jednal na příkaz té organizace?“

„Samozřejmě!“ Gallagher si zamyšleně promnul bradu. „Smithi - už jste někdy slyšel o Lost City?“

„Lost City? Hm…“ Smith si odsunul klobouk do týla a pohlédl do slunce. „To je vlčí hnízdo v Black Hills v Dakotě. Nedaleko Deadwoodu, kde propukla zlatá horečka. Teď je tam peklo.“

„Jak bych se tam mohl dostat?“

„Dostavníkem za čtyři dny. Jezdec na dobrém koni, který zná kraj a nemusí si zajíždět tak jako dostavník, by to zvládl i za tři.“

„To je přesně to, co jsem chtěl slyšet, šerife,“ tvrdě řekl Gallagher.

+ + + + +

Deadwood v Black Hills v Dakotě - to bylo na konci sedmdesátých let devatenáctého století ztělesnění samotného pekla. Nález zlata obrátil naruby celý Západ, vojáci dezertovali, kovbojové opouštěli svá stáda. Z Kalifornie se tam vydali zlatokopové, kteří tam přišli za zlaté horečky v padesátých letech. S nimi se tam objevily i různé pochybné živly, které parazitovaly na ostatních: hráči a hazardéři v tmavých oblecích a s dlouhými, šikovnými prsty. Pistolníci, zloději a hrdlořezové. Tanečnice v nočních podnicích, tingltanglech, hospodách, hernách - zkrátka a dobře se v deadwoodském kraji po objevení zlata shromáždil výkvět pohraničí.

Deadwood - to také bylo město, v němž neslavně skončil slavný Wild Bill Hickock.

Za této situace přijel Gallagher, oblečený jako horský lovec, v rozvrzaném a rachotícím dostavníku do tohoto kraje.

Jeho cílem nebyl Deadwood samotný. Hledal město, do kterého ho posledním dechem poslal George Ord: Lost City - Ztracené město!

Brzy odpoledne dostavník zastavil v městečku, které, jak se zdálo, bylo střediskem zlatonosného kraje. Všude stály stany a chaty a na březích dravých potoků prospektoři kopali na svých claimech.

Gallagher byl unavený a proto zůstal sedět, když dostavník zastavil. Kočí na něho pohlédl a řekl: „Bude to trvat jen pár minut, pane. Ale do setmění jsme v Lost City - jestli všechno vyjde!“

Gallagher svraštil čelo. „Co to znamená - jestli všechno vyjde?“

Kočí se usmál, ale jeho pohled byl neklidný.

„Bereme s sebou bednu zlatého prachu, který diggeři posílají do banky v Lost City. Doufám, že máte kolt v pořádku, cizinče.“

Gallagher nastražil uši. „Vy počítáte s přepadením?“

Kočí pokrčil rameny. „Nepočítám vůbec s ničím. Je ale fakt, že v poslední době se na cestách v tomto kraji dějí nepříjemné věci. Přepadání dostavníků je výnosný kšeft pro mnohé, kteří se štítí práce. A od té doby, co přepravujeme zlato, je tento kšeft ještě výnosnější.“

Gallagher cítil, že se dotkl tajemství, které musel vyřešit.

„Tam, odkud jsem, se zlato přepravuje jedině s eskortou,“ řekl. „To s vámi nepojede nikdo, kdo má na tu bednu dávat pozor? Někdo s rychlým koltem, kdo by vás ochránil před nepříjemnostmi?“

Kočí přikývl. „Ale ano, jeden takový se mnou jede. Diggeři, kterým patří ten zlatý prach, si najali pistolníka, který střeží jejich majetek. Je to ten nejlepší střelec na východ od Bighorn Mountains. Říká si Gunsmoke Yordan. Už jste o něm slyšel?“

„Ne, ještě ne.“ Gallagher zavrtěl hlavou. „Well, v Kansas City jsme zvyklí na velká esa.“

„Cizinče, neměl byste brát Yordana na lehkou váhu,“ varoval ho kočí. „Je neuvěřitelně rychlý a přesný. V příštích hodinách bude vaším spolucestujícím. Radši ho neprovokujte.“ Rozesmál se. „Ostatně, tam jde. A samozřejmě s dvěma kolty u pasu. Cizinče, držte si klobouk! Jedeme! A jestli nám cestu zkříží bandité, tak ukažte, že s tím parádním koltem, který máte v pouzdře, umíte střílet!“

Gallagher viděl poměrně vysokého, ramenatého muže se zrzavými vlasy, který kráčel po chodníku. Vypadal drsně: měl velké ruce, ocelovou, neholenou tvář a tvrdý pohled. Na stehnech měl dva kolty se světlými pažbami a při chůzi se jich neustále dotýkal prsty. Jedno bylo jisté: Onen Gunsmoke Yordan byl jedním z chladnokrevných zabijáků, jakých byly na Západě tisíce.

Prodával svůj kolt tomu, kdo mu nejlépe platil: jednou zlatokopům, podruhé banditům. Možná dokonce oběma zároveň. Čest, slušnost a věrnost - pojmy, které pro poctivého člověka byly samozřejmostí - byly u těchto pistolníků výjimkou. Tento zabiják, obyčejný nájemný vrah - nic jiného Gunsmoke Yordan nebyl - byl podle kočího tím nejlepším střelcem na východ od Bighorn Mountains.

Yordan otevřel dvířka a se zavrčením, což patrně měl být pozdrav, vlezl dovnitř. Těžký kočár se pod jeho vahou zhoupl. Zkřížil si ruce na prsou a pohlédl na svého spolucestujícího. V jeho šedých očích se objevilo pohrdání. Špinavý, zatracený traper - co asi chtěl říct?

Kočí uvolnil brzdu a práskl bičem.

„Hijééé!“ zvolal a muly začaly táhnout. Dostavník se s rachotem vydal na sever, k Lost City.

+ + + + +

Gallagher se probral z polospánku s neklamným pocitem, že něco nehraje.

O chvíli později to věděl: kočár jel ostrým cvalem. Nebyl to rychlý, ale klidný cval, jako kdyby se třeba jelo z kopce. Ne, tento cval byl jiný, ostřejší, surový a nemilosrdný ke zvířatům. A žádný kočí dostavníku by svá zvířata nehnal tak drsně, kdyby ho k tomu nenutily okolnosti.

Gallagher se narovnal a vyhlédl oknem ven. Nad hřebenem po jeho pravé ruce se vznášel rychle se pohybující oblak prachu. Po chvíli se rozplynul, a tak mohl Gallagher spatřit jezdce na ponících.

Ti muži měli tmavé oblečení a jejich koně byli také tmaví. Bandité!

Bezděky se přikrčil. V následující vteřině třeskly výstřely. Žádná kulka se však nezavítala do stěn dostavníku. Byly vypáleny na kočího. Gallagher slyšel, jak nešťastník zaječel, a vzápětí uviděl, jak se skácel z kozlíku.

Gallagher se zvedl ze sedadla, zatímco muly vyděšené střelbou se splašily a táhly dostavník z cesty do kamenité a prašné rokle.

Gallagher vytáhl kolt. V tom okamžiku však dostal strašlivou ránu do hrudi, která ho odhodila na sedadlo. Pak ho pažba koltu zasáhla do zápěstí. Ochromen bolestí pustil kolt na podlahu a sklonil ruku.

Gunsmoke Yordan, jeho mlčenlivý spolucestující, strážce zlata, které mu svěřili diggeři, zasáhl do boje.

Jenže ve prospěch banditů!

Gallagherovi bylo všechno jasné. Ten lotr Gunsmoke se spojil s bandity. Proto tedy nestříleli na vůz. Nechtěli ohrozit svého kumpána.

Yordan se šklebil a mnul si svůj zr zavý vous. V očích se mu zračila krutost.

„Well, přítelíčku, to jste nečekal, co?“

Mířil Gallagherovi na hruď. Kohoutek měl natažený. Gallagher viděl, že by stačil malý pohyb ukazováčku a zemřel by. Přesto si neodpustil zasyčení: „Ty zbabělý kojote!“

Gunsmoke se zakřenil ještě víc. „Silná slova na někoho ve vaší situaci. Well, nemyslel jsem si, že budete tak nafoukaný. Za to vás teď oddělám!“

Gallagher viděl smrt v ústí hlavně, která mu mířila na hruď. Levé zápěstí měl po tom úderu ochromené, jeho kolt ležel kdesi na podlaze zběsile se řítícího dostavníku.

Ale osud mu dal ještě jednu šanci. Jenom malou, ale on věděl, že ji musí využít…

Přední kolo dostavníku narazilo do velkého kamene. Ta rána otřásla kočárem, naklonila jej a chvíli to vypadalo, že se převrátí.

Banditu to odhodilo a měl co dělat, aby se vůbec udržel na svém sedadle. Jeho kolt přestal mířit na Gallaghera. To byla šance! Gallagher klesl na kolena a vyrazil dopředu. Pravou rukou chtěl uhodit Gunsmokea do tváře, ale netrefil ho do brady a zasáhl mu jenom rty. Gunsmoke zaklel a zvedl kolt. Gallagher se zoufale pokoušel uniknout hrozící zbrani. Kočárem otřásla další rána a odhodila Gallaghera zpátky na jeho sedadlo dřív, než mohl Gunsmokea znovu udeřit.

Gunsmoke na něho vypálil z bezprostřední blízkosti. Plamen mu ožehl tvář. Federální marshal ucítil děsivý úder do hlavy. S Gunsmokeovým pekelným smíchem v uších se řítil do bezedné, krvavě rudé hlubiny…

+ + + + +

Když se Gallagher probral z bezvědomí, ještě stále měl v uších ten smích. Otevřel oči. Nic však neviděl. Nic kromě neproniknutelné tmy. Je mrtvý a pohřbený. Je po něm…

Na zádech ucítil chladný déšť, který mu promočil jelenicovou košili a probudil ho podruhé. Ještě stále byla noc, ale teď si všiml zvuků a uviděl před očima pohybující se stín. Cítil ostrou bolest v hrudi, která mu ztěžovala dýchání.

Takže ještě není mrtvý! Dokázal dýchat a vnímat bolest.

Trvalo to dlouho, než pochopil, co se s ním stalo. Stíny, které se mu hýbaly před očima, byly neúnavné nohy koně, který dusal a klapal neokovanými kopyty. Potom zjistil, že leží přes sedlo. Ruce a nohy měl svázané a bolest v hrudi mu způsobovala hruška sedla, do které narážel hrudní kostí.

Pokoušel se přemýšlet, ale nešlo to. Musel utrpět zranění hlavy, protože se cítil, jako by mu v ní jezdila sem a tam celá jednotka kavalerie. Myslel jen na jediné: Proč se s ním bandité tahají, když ho ten zrzavý darebák postřelil? Proč ho na místě nedorazili?

Pak se mu začala motat hlava a omdlel.

Když se opět probral, ležel na lůžku z dek a kůží. Ležel ve srubu z ohoblovaných kmenů. Malým oknem dovnitř pronikalo světlo. Namísto skla v něm byla natažená zvířecí blána. Taková byla okna ve srubech traperů, kladečů pastí a malých osadníků.

Pokusil se pohnout. V hlavě cítil tlak. Sáhl si na něj a ucítil obklad, který měl kolem spánku. Gunsmokeova kulka ho tedy jen škrábla. Well, to tomu kojotovi zlomí vaz.

Uslyšel tiché kroky a opatrně otočil hlavu. Skláněl se nad ním nějaký šedivý muž.

„Dobrý den,“ tiše řekl Gallagher a pokusil se narovnat. „Kdo jste a kde to jsem?“

Šedivý muž se usmál. „Jmenuju se Nat Garret,“ odvětil, „a jsem traper z Black Hills. Žiju jen den cesty od Lost City, ale přesto jste po mnoha letech kromě indiánů jediný člověk, který navštívil toto místo.“

Gallagherovi se hlavou honily myšlenky. Takže není u banditů. Tento muž ho musel najít a vzít s sebou.

„Jak jsem se sem dostal?“ otázal se.

Garret se tiše zasmál, ale byl to smutný smích.

„Včera večer jsem jel z Lost City, kde jsem nakoupil zásoby. Cestou jsem narazil na dostavník - nebo aspoň na to, co z něho zbylo. Ležel jste mezi sedadly a vypadalo to, že jste mrtvý. Ale já jsem vás za mrtvého nepovažoval. Prohlédl jsem vás a zjistil jsem, že jste naživu. Přivázal jsem vás na svého soumara a vzal jsem vás sem - a teď jste tady.“

Gallagher pocítil úlevu a v hrudi se mu rozlilo teplo. Ten starý, větrem ošlehaný traper byl poctivý, o tom nebylo pochyb. Znovu měl štěstí.

„Garrete, jsem těžce raněný?“ zeptal se ho.

Traper zavrtěl hlavou. „Nijak zvlášť těžce. Máte pořádný šrám nad levým uchem. Ztratil jste hodně krve, ale nemáte poškozenou lebku. Omráčil vás jenom šok.“ Vrhl na marshala ostrý pohled. „Cizinče, vlastně byste mi měl říct, jak se to stalo.“

„Seděl jsem v dostavníku do Deadwoodu,“ odpověděl Gallagher. „Po cestě do něho naložili zlato a jako strážce přistoupil jeden zrzavý pistolník. Gunsmoke Yordan. Znáte ho?“

Garretovi ztvrdly rysy. „Kdo by tu neznal Gunsmokea?“ zamumlal. „Pěkný ničema.“

„Well, přepadli nás ještě před soumrakem,“ pokračoval Gallagher. „Bandité, kteří přijeli z kopců. Srazili kočího kulkou z kozlíku. Když jsem chtěl tasit, Gunsmoke mě postřelil. Ten, který měl hlídat zlato, se přidal k banditům. Tasil a nedal mi šanci. Ale já si ho jednoho dne podám!“

Traper se dobrácky usmál. „Můžete to udělat - jako federální marshal?“

Gallagher se neubránil překvapení.

„Vy víte…?“

„Samozřejmě. Když jsem vás svlékal, vypadla vám hvězda a papíry z kapsy. Vím, kdo jste a jak se jmenujete. Jen jedno mi není jasné…“

„A to?“

„Co hledá marshal z Kansasu v tomto kraji?“

„Garrete, nechci o tom mluvit,“ odtušil Gallagher.

Traper mávl rukou. „To je v pořádku, nic mi do toho není. Well, tady se každý stará sám o sebe. Ale já tu žiju už třicet let a znám lidi, kteří tu žijí. Možná bych vám mohl pomoct.“

„Hledám bosse bandy, která podněcuje neklid v rezervaci Siouxů, dodává jim zbraně a ohnivou vodu, aby mohla nerušené provozovat své machinace, zatímco armáda se musí vypořádávat s indiány. A ta banda jde po zlatě.“

Garrett hvízdl mezi zuby.

„Takže tak to je! Well, slyšel jsem už o nepokojích v rezervacích. Gallaghere, vy jedete do Lost City, že ano? O.K., možná byste se měl podívat na zoubek Big Billu Nolanovi. To je muž, který tam rozhoduje. Stálo by za to si na něho jednou pořádně posvítit.“

„Díky za tip, Nate,“ řekl Gallagher. „Víte něco o tom Nolanovi?“

„Nic kromě toho, co jsem vám už řekl. Možná vám můj tip pomůže, možná ne. Je to jenom má domněnka.“

Traper vstal a přišel k jedné židli. Když se vrátil, držel v ruce kovově se lesknoucí předmět.

„Jestli pojedete do Lost City a budete se chtít přilepit Nolanovi na paty, tak budete asi potřebovat toto, že ano?“

Gallagher poznal svůj starý revolver, který mu byl už tolik let věrným druhem. Při tom pohledu ho zahřálo u srdce.

„Nate, kde jste ho našel?“ vyzvídal.

„V dostavníku pod lavicí. Vypadá to, že máte pravdu, protože se z něho nestřílelo. A nedokážu si představit, že by se federální marshal nechal oddělat, aniž by se pokusil bránit.“

Gallagher se usmál. „Nate, kdy budu moct vstát?“

„Hned, jestli chcete. Ale do sedla bych, být vámi, ještě den nebo dva nelezl.“

Gallagher přehodil nohy přes okraj postele. Kolena se mu ještě poněkud třásla a v hlavě mu hučelo. Po chvíli mu však již bylo lépe. Oblékl si kalhoty a prohlédl si svou zakrvácenou jelenicovou košili.

Starý traper na něho mlčky hleděl. Když si Gallagher oblékl košili, usmál se.

„Máte dobré maskování, marshale. Horský lovec! Přesto byste mě neoklamal.“

Gallagher byl překvapený. Věděl, že takoví staří samotáři mají vytříbený instinkt. Přesto ho udivilo, že ho ten muž prohlédl. Považoval svou kamufláž za bezchybnou.

„Proč ne?“ vyzvídal.

„Well, vaše ruce jsou na kladeče pastí příliš jemné. Nemáte mozoly od sekání dřeva. A váš stahovací nůž je tak čistý, že určitě ještě nikdy nebyl použitý. Je to pravda?“

Gallagher se neubránil smíchu. „Je to pravda. Člověče, vám nic neunikne, co? Nebyl jste náhodou u jelenicové brigády?“

Garret přikývl. „Ano. Sloužil jsem generálům Crookovi a Custerovi jako zvěd na Powder River a v Bighorn Mountains. Tenkrát si člověk mohl uchovat skalp jen tak, že myslel na všechno a měl pořád oči na stopkách. Něco takového už se pak nedá odnaučit.“

Gallagher si ho pečlivě prohlížel. Přemýšlel. Kdyby došlo k měření sil mezi ním a bandou, kterou ovšem nejdřív musel vystopovat, měl by zde mimořádně cenného spojence.

„Gallaghere, jste nějaký zamlklý,“ dodal Garret. „Co teď chcete dělat?“

„Zítra pojedu do Lost City,“ odvětil Gallagher. „Ti chlápci mě obrali o všechno. Mohl byste mi půjčit koně a nějaké peníze, Nate?“

„Koně ne, ale mezka. Ten je v horách lepší než kůň. A peníze? Well, trapeři většinou nemají moc peněz v hotovosti. Kdyby vám stačilo deset dolarů…“

„To stačí,“ rychle řekl Gallagher. „Nate, odjedu zítra. A hned zařídím, abyste všechno dostal zpátky.“

Traper mávl rukou. „To má čas, chlapče. Jsem starý a dokážu odhadnout lidi. Vy jste poctivý - jinak byste asi nebyl marshalem. Well, až pojedete do Lost City, obraťte se na Linka Jonese. Link vlastní nájemní stáj a je to můj starý přítel. Pomůže vám, když bude moct.“

„Díky, Nate,“ odvětil Gallagher.

+ + + + +

Když překonal poslední hřeben, spatřil pod sebou Lost City. Černý mezek, kterého mu půjčil Nat Garret, měl svěšené uši. Byl unavený a federální marshal také.

Již se stmívalo a tu a tam se v Lost City rozsvěcovala první světla. Město se nijak nelišilo od ostatních nedůležitých městeček Západu, která už Gallagher viděl: široká, vymletá hlavní ulice s prachem až po kotníky, který se po dešti měnil v bezedné bahno, dvě řady primitivních domů a chodníky z prken.

Z komínů domů stoupal k večerní obloze modrý dým a až ke Gallagherovi se nesla divoká hudba ze zábavní čtvrti.

Zkušený federální marshal instinktivně cítil, co ho čeká, když teď pojede dál. Kdyby sjel z toho kopce do Lost City, byl by jeho život v nebezpečí. A pokud by krvelační hombres, kteří žijí v tomto městě, zjistili, že je policista, federální marshal - jistě by se zakrátko dostal šest stop pod zem. Proti smečce divokých psů nemá šanci ani ten nejrychlejší zajíc…

Když se Gallagher v myšlenkách dostal tak daleko, narovnal se v sedle a zvedl uzdu. Nejel přece čtyři dny v rozhrkaném dostavníku proto, aby se teď, těsně před cílem, obrátil. Kromě toho musel objasnit ještě několik věcí - a to se mu mohlo podařit pouze v tom městě. Jednou z nich byla smrt George Orda. Ord ho svými posledními slovy do Lost City poslal. Bylo jisté, že i jeho vrah je v tomto doupěti.

Další důvod, který ho nutil jet do Lost City - kromě jeho oficiálního poslání samozřejmě - byl Gunsmoke Yordan, který nosil dva revolvery se slonovinou vykládanými pažbami. Yordan byl bandita a nájemný zabiják a určitě pobýval tam, kde se většinou zdržovali lidé jeho zrna, pokud zrovna nebyl na nějaké loupežné výpravě: v zábavní čtvrti, v nějakém baru, herně nebo tingltanglu s hudbou a děvčaty. Gallagher chtěl Gunsmokea najít.

Mezek Nata Garreta se vydal dolů ze svahu. Znal cestu. Gallagher ho nemusel vést. Dorazil do města a zjistil, že se nemýlil. Lost City bylo spíš ještě divočejší, než si představoval, to hned poznal.

Mnoho mužů v prostých oděvech zlatokopů mířilo z hor do města za rozptýlením. Tu a tam bylo vidět dřevorubce v kostkovaných košilích nebo kovbojové z nedalekých rančů. Tito muži však byli v menšině. Ze všech domů ven pronikalo žlutavé světlo, které vytvářelo v houstnoucí tmě nepravidelné obrazce. Městem se ozývalo podivné hučení.

Gallagher jel pomalu dál. Černý mezek stříhal ušima, zdálo se, že zná cestu. Federální marshal doufal, že ho přinese k Linku Jonesovi, příteli trapera Garetta. Garretovi přátelé byli i jeho přáteli - a on věděl, že bude přátele potřebovat!

Gallagher měl oči otevřené a levou ruku, jejíž zápěstí ještě bylo oteklé po Gunsmokeově úderu, držel těsně nad pažbou svého koltu. Nikdo si ho však nevšímal. Nikdo mu nevěnoval byť jeden jediný pohled.

Mezek náhle odbočil do tiché uličky a vytrhl ho z jeho myšlenek. V protikladu ke kypící hlavní ulici zde bylo až tísnivé ticho. Stíny mezi stěnami kůlen a stájí byly tmavé a neproniknutelné.

Mezek se náhle zastavil a sklonil hlavu. Byl u cíle. Gallagher objevil podlouhlou dřevěnou stavbu. Pod plochou střechou byly vikýře. Na zadní straně bylo osvětlené okno a nad vraty visela na železném kroužku lampa, jež osvětlovala štít s nápisem: „Link Jones, nájemní stáj, nákup a prodej koní, mezků, sedel a postrojů.“

Federální marshal si oddechl. Zde tedy bydlí Garretův kamarád.

Gallagher toporně slezl ze sedla a otevřel vrata. Křídla vrzala v pantech. Uviděl dlouhou chodbičku a boxy nalevo a napravo od ní. Světlo lucerny se staženým knotem, která visela na jednom trámu, osvětlovalo kulaté, prachem pokryté zadky odpočívajících koní.

Gallagher za sebou zavřel vrata a vedl Garretova mezka uličkou. V zadní části stáje se otevřely dveře, za nimiž byla malá místnost sloužící jako kancelář a ložnice.

Z ní vyšel vysoký a velmi hubený chlapík, který nedůvěřivě hleděl na pozdního návštěvníka. Měl šedé vlasy a po způsobu starých pionýrů je měl velmi dlouhé. Jeho chladné oči byly jasné a ostražité. Pod pravou paží měl starou pušku, kterou mířil na Gallaghera. Tento veterán Divokého západu byl, jak se zdálo, navýsost opatrný - nebo měl své zkušenosti. Přesto se Gallagherovi na první pohled zalíbil.

„Dobrý den,“ usmál se federální marshal. „Vy jste Jones, že ano? Well, můžete tu pušku zase schovat. Nechci vás přepadnout.“

„To říká kdekdo,“ zavrčel ten starý muž. Pořád měl v očích nedůvěru. „V tomto doupěti platí jedno pravidlo: Nevěř nikomu kromě sebe samého! Chcete si tu ustájit koně? Stojí to dolar na noc, platí se předem.“

Gallagher se zasmál a vytáhl z kapsy těch několik dolarů, které mu dal Garret. Jones byl nezlomný, ocelový a vždy ostražitý. Gallagher věděl, že by bylo dobré ho získat jako spojence.

Zavedl mezka do prázdného boxu, uvolnil mu podbřišník a stáhl těžké sedlo z jeho prachem pokrytého hřbetu. Jones přišel blíž a povytáhl knot lucerny, zatímco Gallagher začal dávat seno do jeslí. Když spatřil Gallagherovo zvíře, vytřeštil oči.

„K čertu - vždyť to je černý Jack Nata Garreta!“ Otočil se ke Gallagherovi. „Cizinče, jak jste se dostal k tomu zvířeti? Starý Nat by se s ním nikdy dobrovolně nerozloučil, to dobře vím.“

„Půjčil mi ho,“ řekl Gallagher a opřel se o vidle.

„Půjčil? To mi musíte vysvětlit.“

„Je to tak, jak říkám,“ odvětil federální marshal. „Nat mě našel po tom, co byl přepaden dostavník do Deadwoodu. Určitě jste o tom slyšel. V dostavníku jel komplic banditů a postřelil mě. Považovali mě za mrtvého, ale Garret mě našel a vzal mě k sobě. Pomohl mi zotavit se a dal mi tohoto mezka, abych mohl jet do Lost City.“

Ukázal na náplast nad levým uchem. „Tam mě zasáhla kulka. Kdyby mířil o coul dál, teď bych tu před vámi nestál.“

Jones přikývl. „Slyšel jsem o tom přepadení. Zmizela bedna zlatého prachu. Well, vy jste tedy byl u toho. A teď asi hledáte toho chlápka, který vás chtěl odpravit.“

„Jonesi, vy máte zatraceně dobré oči,“ odvětil Gallagher. „To je tak na mně vidět, co chci dělat?“

Starý muž se usmál. „Občas mi něco unikne, ale moc ne. Například mi zatím uniká vaše jméno. Jak se jmenujete, příteli? Nebo lépe - jak si říkáte?“

Gallagher pochopil jemný rozdíl v té otázce. Náhle mu něco blesklo hlavou.

„Jmenuju se Ord,“ rychle řekl. „John Ord z Missouri.“

„John Ord?“ Jones zvedl obočí. „Snad ne bratr George Orda?“

Gallagher přikývl. „Přesně tak. To jsem já.“

„Well. Nejste mu nijak zvlášť podobný!“ Stájník se zamyšleně poškrábal na bradě. „Jestli chcete navštívit George, tak jste přijel pozdě. Před týdnem odjel. Dobře ho znám. Dobrý chlap, opravdu.“

„Je mrtvý,“ tvrdě řekl Gallagher.

Jones užasl. „Co?“

„Slyšel jste správně,“ přikývl federální marshal. „Před několika dny ho zastřelili - dole v Muddy Hill, to je jedna díra v severním Kansasu. Stál jsem tři kroky od něho, když se to stalo.“

Jones vytřeštil oči. „Chytil jste vraha?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „Ne, unikl. Byl na koni a střílel z pušky. Neměl jsem šanci.“

Link Jones si odkašlal. „Řekněte, Johne - přijel jste do Lost City, protože si myslíte, že Georgeův vrah je tady? Chcete ho tu najít a pomstít se mu?“

Gallagher si zahákl palce za revolverový opasek.

„Přesně to chci,“ řekl pochmurným tónem. „Stopa vede do Lost City a já ji budu sledovat až do konce.“

„Viděl jste toho chlápka? Poznal byste ho, kdybyste na něho narazil?“

„Ne. Ale znám jiného takového. A jestli jsou mé domněnky správné, jsou všichni lumpové v tomto městě pod jednou střechou. Když budu mít jednoho, najdu i toho druhého.“

„Vy myslíte toho, co seděl v tom dostavníku a postřelil vás, co? Jak vypadal?“

„Byl poměrně vysoký a od pohledu drsný. Má zrzavé vlasy a knír. Slyšel jsem, že se mu říká Gunsmoke Yordan.“

Starý štolba se zarazil. „Gunsmoke Yordan? Orde, snad si to nechcete rozdat s tím proklatým pistolníkem? Well, chcete radu zkušeného muže?“

Gallagher se usmál. „Mluvte.“

„Dejte od toho pistolníka ruce pryč,“ řekl Jones naléhavým tónem.

„To je tak nebezpečný?“

„Nebezpečný? Ten je agresivní jako chřestýš, kterému někdo šlápne na ocas. A nejen to. Stojí za ním banda lotrů. Jestli se vám podaří Gunsmokea vyřídit, nebudete žít dost dlouho na to, abyste se z toho mohl radovat.“

„Linku - míníte tím bandu Big Billa Nolana?“ vlídně se zeptal Gallagher, který stájníka nespouštěl z očí.

Chvíli tam panovalo ticho, až to začalo být nesnesitelné a oběma mužům začalo hučet v uších.

Starý pionýr se zachmuřil. Chvěla se mu obočí.

„Sakra, Big Billa z toho vynechte!“ hlesl.

Gallagher se tvrdě zasmál. „Well, takže ho vynecháme. Ale mám pravdu, že ano? All right, o důvod víc to vyřídit s tím Gunsmokem.“

„Johne, vy jste ale blázen!“ zamumlal stájník. „Už teď jste mrtvý - jenom to ještě nevíte! Chcete za každou cenu za vaším bratrem Georgem?“

„Uvidíme,“ chladně opáčil Gallagher. „Jonesi, Nat Garret mě poslal za vámi, protože si myslí, že mi pomůžete. Teď víte všechno. Jak se rozhodnete?“

Starému muži cukalo ve tváři. Byl poctivý - a věděl toho víc, než chtěl přiznat. Jistě, nebylo to pro něj bez nebezpečí, podpořit někoho, kdo si chtěl posvítit na člena Nolanovy bandy. Ale Gallagher znal myšlení těchto pionýrů. Ani tentokrát se nemýlil.

„Well, Natovi přátelé jsou i mými přáteli,“ zamumlal Jones. „K čertu, Orde, vy vypadáte jako zatraceně houževnatý chlapík! Možná se vám podaří to, na čem jiní ztroskotali.“

Gallagher se usmál. „O.K., takže jsme se dohodli. Linku, kde bych se v tomto městě lumpů mohl levně najíst a vyspat? Měl jsem u sebe tři sta dolarů, ale ten zatracený Gunsmoke mě okradl.“

Jones svraštil čelo. „Najíst? O něco dál na ulici je čínská restaurace. Všechna jídla tam stojí padesát centů a jsou dokonce poměrně dobrá. Spát můžete u mě. Mám nahoře na půdě kamrlík, ve kterém je postel. Odneste tam své věci a udělejte si tam pohodlí.“

Vylovil Gallagherův dolar z kapsy vesty. „Tady máte zpátky vaše peníze. Styděl bych se, kdybych si je vzal. Johne, já jsem vašeho bratra George znal. Byl to skvělý chlap. Najděte jeho vraha a potrestejte ho!“

Otočil se a s puškou pod paží se vrátil do své kanceláře. Ve dveřích se ještě jednou otočil. „Well, chlapče, možná je to dobře, že jste se tu objevil. Možná ještě na stará kolena zažiju, jak se to tu změní. Akorát už tomu nevěřím. Ale ať je to, jak chce, se mnou můžete počítat. To byste měl vědět, než něco podniknete.“

+ + + + +

Když z čínské restaurace vyšel na ulici, bylo zataženo. Jen občas vyhlédly hvězdy. Přesto ta noc nebyla temná. Všude svítila světla a nad zábavní čtvrtí Lost City byla mračna ozářená doruda lampami.

Gallagher se vmísil do davu chodců a pak kráčel po Main Street, aby ji po nějaké době přešel a na druhé straně se vydal opačným směrem. Hledal muže se zrzavými vlasy a knírem se svěšenými konci.

Muži do něj naráželi a odstrkávali ho. Slyšel smích, kletby, útržky rozhovorů. Nedbal na to. Zatím byl v Lost City neznámý. To se však změní ve chvíli, kdy se postaví Gunsmokeu Yordanovi.

Už byla půlnoc, když dorazil k saloonu, který se velikostí a okázalostí lišil od ostatních. U zábradlí stáli v dlouhé řadě koně s drahými sedly a se značkami všech velkých rančů z okolí. Prospektoři, horníci, dřevorubci a kovbojové tam příliš nechodili. Tento velký dům, nad kterým se skvěl nápis „Gold Nugget“, byl určen pro lepší klientelu.

Gallagher rozrazil dveře a vešel dovnitř. Okamžitě vycítil zvláštní atmosféru toho podniku. Gold Nugget byl větší a přepychovější než všechny podobné lokály, které tam viděl.

Velkému sálu vévodil mohutný bar, za kterým obsluhovali zpocení barmani. Hosté se hlučně bavili a jejich hlasy se slévaly. Od stropu visel blýskavý křišťálový lustr a za barem viselo na stěně obrovské zrcadlo, od něhož se odráželo světlo. V regálech stálo množství nejrůznějších láhví.

Gallagher kráčel kolem baru a pozoroval ty lidi. Vypadali lépe než ti, které toho dne potkal ve městě. Bankéři v městských oblecích, zlatokopové, kteří narazili na zlaté žíly, velcí dobytkářští bossové - to byli návštěvníci tohoto saloonu. A mezi nimi hráči v tmavých sakách, černých kalhotách a s bledými tvářemi.

Vedle baru vedly do patra široké schody a o něco dál Gallagher spatřil vchod s rudým závěsem. Za ním musela být herna, protože slyšel tlumené vrzání židlí, šustění karet a cinkání mincí, které měnily majitele. Do toho se ozývaly přidušené nadávky nějakého muže, ke kterému se Štěstěna obrátila zády a který už nedokázal odvrátit svůj osud.

Gallagher se vrátil k baru. Měl chuť na pivo. Když ho vypil, šel dál.

Prošel kolem vchodu s rudým závěsem a zaváhal. Jeho vnitřní hlas mu napovídal, že by to ještě měl nechat být, že by za ten rudý závěs neměl nahlížet.

Odhodlaně se otočil a šel zpátky. Barmans prázdným tácem, který do něho vrazil, ho chtěl zastavit.

„Cizinče, tam pro vás není místo. Zůstaňte tady, jestli nemáte v kapse nejméně pět set dolarů!“

Gallagher ho odstrčil stranou a šel dál. Jeho zvědavost ještě vzrostla. Chtěl poznat lidi, kteří si v tomto městě mohli dovolit sázet tak velké částky.

Odhrnul rudý závěs a vklouzl do místnosti za ním. Byl to malý kabinet kruhovitého půdorysu s tapetovanými stěnami. Pod stropem se vznášel namodralý tabákový kouř. Čtyři muži hráli u kulatého stolu, na němž ležely karty, žetony a hromádky mincí. Dva z nich na sobě měli venkovský, ale drahý oděv úspěšných chovatelů dobytka.

Třetí z nich, jehož tvář byla skryta ve stínu, byl oděn elegantně, takřka jako švihák. Jen jeho módní stetson musel stát nejméně sto dolarů. Měl odulé, masité tváře jako buldok, ale jeho malé, světle modré oči si pozorně prohlížely nově příchozího. Tento muž byl nebezpečný, ačkoli vypadal jako dandy.

Čtvrtý z nich, který seděl přímo naproti Gallagherovi, byl ten, koho marshal hledal: Gunsmoke Yordan!

Muž zákona ho okamžité poznal. Zrzavé vlasy, nepěstěný knír, drsný zevnějšek, to musel být on. Gallagher zazněla v uších jeho poslední slova: Příteli, teď tě oddělám!

Zmocnil se ho hněv a hořkost.

„Cizinče, tady se nehraje o půldolary!“ zavrčel Gunsmoke, aniž zvedl hlavu. „Kliďte se, než vás vyhodím!“

Gallagher se chladně usmál. Ano, to byl arogantní, domýšlivý styl tupého pistolníka. Rozkročil se a zahákl si palce za revolverový opasek.

„Yordane, zdá se mi, že ten gentleman od tebe něco chce,“ řekl jeden z dobytkářů a vrhl na Gallaghera ostrý pohled, „a musí to být něco, co nemá nic společného s pokerem!“

Gunsmoke zvedl hlavu. Chvíli tam strnule seděl - a pak se v jeho kamenných očích zablesklo poznání. Jeho víčka se rozechvěla úlekem nebo překvapením. Okamžitě se však ovládl.

„Co, k čertu…,“ vyhrkl. „Cizinče, co chcete? Nikdy jsem vás neviděl!“

„Gunsmokeu, vy zatracený lháři!“ chladně opáčil Gallagher. „Nevzpomínáte si na dostavník do Deadwoodu, který byl před třemi dny přepaden, a na bednu se zlatem, kterou jste měl hlídat?“

„Hombre, nevím, o čem mluvíte,“ mumlal Gunsmoke a v očích mu začalo jiskřit. Pochopitelně už cizince, který byl oblečen jako kovboj, poznal. Něco v jeho postoji ho varovalo.

„Cizinče, nechcete nám to vysvětlit podrobněji?“ řekl rančer, který promluvil už předtím.

Gallagher přikývl. „Jistě. Ten skunk seděl se mnou v dostavníku do Deadwoodu. Když zaútočili bandité, vystřelil na mě, aniž mi dal šanci.“

„To je závažné obvinění,“ chladně řekl rančer. „Doufám, že pro to máte důkazy, cizinče.“

Gallagher ukázal na velkou náplast nad svým levým uchem.

„Tady mě škrábla kulka. Ztratil jsem hodně krve a on si myslel, že jsem mrtvý. Ale traper Nat Garret mě našel a uzdravil mě. Stačí?“

„Já Garreta znám,“ podotkl druhý rančer. „Je naprosto poctivý. Kromě toho jsou na košili toho muže vidět krvavé skvrny. Cassi, myslím, že má pravdu.“

„Well, já si to myslím také,“ odvětil druhý rančer. Otočil se k muži s buldočí tváří, který dosud neřekl ani slovo a pouze si Gallaghera pozorně prohlížel. „Bille, ty se drž zpátky. To je jenom mezi Gunsmokem a tímto cizincem. Vždycky jsem věděl, že Yordan je zatracený lump.“

„Za to tě oddělám, Cassi!“ vyhrkl zrzavý pistolník.

Rančer na něho chladně hleděl. „Nevěřím, že se toho opovážíš. Neuděláš to ty ani tvůj boss. Mám mužstvo drsných jezdců a mnoho přátel mezi chovateli dobytka. Rozdrtili by vás jako vši, kdybyste mě chtěli napadnout. To, co děláte v tomto městě, nás nezajímá. Ale ruce pryč od pastvin a od všech dobytkářů, nebo si vás podáme!“

Obrátil se ke Gallagherovi. „Cizinče, co teď chcete dělat? Předpokládám, že jste sem nepřišel jen proto, abyste tu šermoval silnými slovy.“ „To jistě ne.“ Federální marshal se pousmál. „Když byl přepaden ten dostavník, měl jsem u sebe tři sta osmnáct dolarů a pětasedmdesát centů. Chci je zpátky.“

Ukázal na hromádku mincí před Gunsmokem. „Odpočítali byste mi je z toho?“

Rančer přikývl. „Ale jistě.“

Gunsmoke Yorda zařval jako panter a odstrčil židli. Pravou rukou trhl ke koltu, ale Gallagher tasil oním takřka nepostřehnutelným pohybem, jímž se proslavil.

„Ruce na stůl a ani hnout!“ procedil mezi zuby. „Yordane, jestli pohnete jen prstem, vystřelím!“

Gunsmoke skřípal zuby, ale poslechl. Z očí mu sršely blesky. Přesto mlčel. Strnule tam seděl, zatímco muž, jehož oslovil jako Casse, odpočítal příslušnou částku a strčil ty peníze Gallagherovi do kapsy košile. Atmosféra byla napjatá. Stačila jen jiskra a soudek prachu by explodoval.

„No,“ řekl rančer a odešel z prostoru mezi Gallagherem a Yordanem. „Cizinče, mohu pro vás ještě něco udělat?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „Ne. Děkuj i vám. Je tu nějak dusno.“

Pomalu začal ustupovat ke dveřím, ale nepřestával mířit na Gunsmokea.

„Teď půjdu pryč, protože tu nechci vyvolat přestřelku. Ale zůstanu ve městě. A dostanu vás na šibenici, Yordane, na to se spolehněte! Podruhé už mě nepřelstíte!“

Odhrnul závěs a rychle přešel práh, načež ustoupil stranou. V salonku zůstalo napjaté ticho a čtyři zaražení muži.

Gallagher strčil kolt do pouzdra a rychle se prodral ven. Ucítil studený noční vzduch, který ho probral. Přešel ulici a na druhé straně zůstal stát ve stínu jedné verandy, protože věděl, co se teď bude dít. Muselo to přijít…

Dveře Gold Nuggetu se rozletěly. Gallagher strnul. Na ulici vyběhl muž. Světlo lamp se odráželo od koltů, které držel v rukou. Za ním se ven vyhrnul dav zvědavců, kteří zůstali stát na chodníku.

„Cizinče, kde jste?“ zavyl Gunsmoke Yordan. „Dělejte, chci vás vidět, vás a váš revolver!“

Yordan běhal po ulici sem a tam.

„Cizinče, k čertu, kde jste? Kam jste se schoval?“

Gallagher vystoupil ze stínu do svitu luceren saloonu Gold Nugget, který sahal až tam.

„Tady jsem, Yordane. Cekám!“

Zrzavý pistolník se otočil. Zvědavci se rozestoupili. Gallagher slyšel dupání jejich bot, když se klidili.

Dal si ruce v bok a odkašlal si: „Yordane, schovejte kolty a zmizte z města! Dávám vám pět minut na to, abyste si osedlal koně. Pět minut, ani o vteřinu déle!“

Gunsmoke Yordan se rozesmál. „Na to, abych tě poslal k čertu, potřebuju daleko kratší dobu, ty zatracený náfuko!“

Pak vypálil. Gallagher se vrhl na chodník. Kulky se zavrtaly do dřeva před ním a vytrhávaly dlouhé třísky.

Tasil. Nebylo toho moc vidět. Ze svého soka neviděl víc než stín, u něhož se blýskalo. Gunsmoke Yordan střílel se sveřepostí dravce zahnaného do kouta.

Gallagher se připlazil k okraji chodníku a zvedl hlavu. Bylo to nebezpečné, ale musel to zkusit. Vypálil a zrzavý pistolník vykřikl a pustil kolt, který držel v pravé ruce. Na jejím hřbetě se mu táhl krvavý šrám.

„Yordane, vzdej to!“ zvolal Gallagher. „Odhoď kolty a nasedni na koně. To je tvá poslední šance!“

„Táhni k čertu, proklatče!“ zařval Gunsmoke. Postřelená ruka mu bezvládně visela, levým koltem však střílel dál. Pak ale úderník jeho revolveru narazil na prázdnou nábojnici. Zaklel a hodil zbraň do prachu. Sklonil se a chtěl zvednout druhý kolt. V tom okamžiku ho však Gallagher trefil do levé ruky.

Pistolník zařval jak tur a toporně se skácel na záda. Pokusil se zvednout na kolena a chopit se některého z koltů, ale ruce mu vypověděly službu. Byl vyřízený, poražený a pokořený jakýmsi neznámým horským lovcem. Jeho nimbus nejobávanějšího střelce na východ od Bighorn Mountains byl jednou provždy zničen.

Gallagher vstal a pomalu šel k němu. Neustále pozoroval pistolníka a mířil na něho. V Gunsmokeových kamenných očích se zračil strach. Strach z muže, který ho dokázal porazit a sám vyvázl bez zranění.

„Pane, co teď se mnou uděláte?“ hlesl. Klečel na kolenou a držel krvácející ruce nad hlavou. „Nezabijete mě, že ne?“

Gallagher chtěl něco odpovědět, ale už se k tomu nedostal. Z Gold Nuggetu se ozvala rána - podle zvuku se jednalo o malorážní pušku. Podobná zbraň ukončila život George Orda.

Gunsmoke Yordan sebou náhle trhl a prudce zaklonil hlavu. Potom v jeho kamenných očích vyhasl život a toporně se skácel do prachu.

„Kdo to střílel?“ zvolal Gallagher a vyskočil na chodník. Dveře Gold Nuggetu byly napůl otevřené. S koltem v ruce vtrhl dovnitř. Nad křišťálovým lustrem se ještě vznášel šedomodrý kouř.

Rozhlédl se tam a zavrčel: „Kdo to udělal, k čertu! Kdo zezadu zastřelil toho muže tam venku?“

Barmani za mohutným výčepním pultem měli strnulé tváře, z nichž se nedalo nic vyčíst. To samé platilo i o několika málo hostech, kteří ještě byli vevnitř. Gallagher poznal, že všichni vědí, kdo střílel, ale že to za žádnou cenu neřeknou.

Gallagher strčil kolt do pouzdra a otočil se. Málem se srazil s mužem, kterého již znal - s oním dandym ze salonku.

„Dobrý den,“ řekl ten chlápek a pohnul černým brazilským doutníkem, který měl v koutku úst. „Něco není v pořádku, cizinče?“

„Nic není v pořádku a vy dobře víte, jak to myslím!“ zavrčel Gallagher.

Muž s buldočím obličejem předstíral údiv.

„Nevím, co tím myslíte. Gold Nugget je koneckonců slušný lokál. Musím to vědět, protože jsem majitel…“

Ostrý pohled jeho modrých očí byl upřen na federálního marshala. Gallagher věděl, že ten pohled je výhrůžkou. Dokonce smrtelně vážnou výhrůžkou. A bylo mu také jasné, že by nemohl přežít, kdyby ji ten dandy chtěl uskutečnit.

„No dobrá,“ zamumlal. „Dobrou noc.“

Opustil saloon a vyšel na ulici. U mrtvého pistolníka stála skupina mužů, kteří si prohlíželi jeho rány.

„Dvě střely a obě ho trefily do ruky,“ užasle poznamenal jeden z nich a pohlédl na své druhy. „Well, gentlemani, Gunsmoke nebyl žádný začátečník. Ale ten cizinec byl o třídu lepší!“

„Rád bych věděl, kdo ho střelil do zad,“ řekl kdosi další.

Rozhostilo se ticho, tísnivé ticho. Všichni tam stáli mlčky a zachmuřeně.

„Sakra, Ale, ty máš ale hloupé otázky! „ hlesl jeden z nich. „Well, chlapci, raději zmizíme. Big Bill nebude rád, když nás tu uvidí.“

Rozešli se a Gallagher ještě chvíli naslouchal jejich rychle se vzdalujícím krokům. Stál ve stínu střechy jednoho domu a hleděl na Gold Nugget. Ulice náhle zela prázdnotou, dokonce i lucerny jako by se chvěly.

Naproti, na okraji kuželu světla, který vrhala lampa nade dveřmi saloonu, leželo mrtvé tělo, podivně zkřivené a strnulé.

Gunsmoke Yordan se už nikdy nepokusí někoho zákeřně zavraždit. Už nikdy. Dostal od svého kumpána odměnu za všechnu krev, která mu lpěla na rukou: kulku mezi lopatky…

+ + + + +

Gallagherovi náhle začala být zima. Zranění, ztráta krve, dlouhá jízda v horkém dnu a teď tento souboj ho stály mnoho sil.

Zamířil ke stáji Linka Jonese a vyhýbal se při tom osvětleným místům. V zábavní čtvrti ještě stále zněla hudba, ještě stále se tam svítilo. To, že tam právě někdo zemřel, v tom divokém městě nic neznamenalo.

Z jedné postranní uličky se náhle vynořil stín a málem se srazil s marshalem. Gallagher okamžitě tasil a tlakem palce natáhl kohoutek.

Muž se tiše zasmál: „Schovejte ten revolver, cizinče. Nechci vás zavraždit.“

Gallagher se uvolnil a oddechl si. Poznal ten hlas. Byl to ten rančer, který si říkal Cass.

„Čekal jste tu na mě?“ otázal se Gallagher.

Rančer zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne. Cizinče, neznám vás a do vašich záležitostí mi nic není. Přesto - líbilo se mi, jak jste zatočil s Gunsmokem. Ale jste tu cizí, a tak jsem si říkal, že nepohrdnete radou zkušeného muže.“

„Já nikdy nepohrdnu dobrou radou. Mluvte tedy. Co máte na srdci?“

„Well, cizinče, pokořil jste Gunsmokea - a viděl jste, co se s ním stalo. Opravdu vám musím říkat, co teď máte dělat?“

„Vy tedy míníte, že bych měl zmizet?“

„Ano, osedlejte koně a zmizte ještě tuto noc. Nebo si raději kupte ještě druhého a každých pět mil je střídejte, abyste byl rychlejší.“

Gallagher svraštil čelo. „Opravdu je to tak vážné?“

Rančer přikývl. „Vážnější, než si myslíte! Šlápl jste do vosího hnízda. Porušil jste místní tabu. Proto váš život nestojí ani za pět centů.“

„To jsou hezké vyhlídky,“ usmál se Gallagher. „A kdo má takový zálusk na můj skalp?“

Rančer byl náhle rezervovaný. „To už musíte zjistit sám - pokud opravdu chcete zůstat,“ chladně zamumlal.

„Aha. A ten muž v Gold Nuggetu - vy jste ho oslovil Bille - je ten Big Bill Nolan, který v Lost City tahá za drátky, že ano? To on se chce ozdobit mým skalpem?“

„Cizinče, už jsem vám řekl, že to musíte zjistit sám,“ opáčil dobytkář. „Varoval jsem vás a doufám, že má slova nebudete brát na lehkou váhu.“

„Nemůžu odjet, i kdybych chtěl. Ale možná ani nechci,“ pomalu řekl Gallagher. „Přesto vám musím poděkovat za vaše varování. Jak se jmenujete?“

„Cassidy O’Neill. Mám ranč Kotva v údolí Blue Creek Valley. Ale všichni mi říkají jen Cass.“

„Ještě jednou vřelé díky, Cassi,“ srdečně řekl Gallagher.

„Není zač. Člověk by se neměl snažit zastavit býka, který chce za každou cenu vběhnout do vrženého lasa.“ O’Neill si odkašlal. „Jak se vlastně jmenujete?“

„John Ord. Už jste to jméno někdy slyšel?“

„Ord? Nejste náhodou bratr George Orda?“

Gallagher přikývl. „Je to tak. Co víte o Georgeovi?“

„Moc ne. Vy jste tedy přijel proto, abyste pomstil jeho smrt, že?“

Gallagher užasl. Jak mohli tady, sedm set mil od Muddy Hill, vědět, že George je mrtvý? Existovala jen jediná možná odpověď: Vrah byl z tohoto města. Myslel si to.

„Cassi, odkud to víte - odkud víte o Georgeově smrti?“ ostře se ho zeptal.

„Mluví se o tom.“

Rančer se otočil. Gallagher viděl, že nechce říct víc. I tak už patrně řekl příliš.

O’Neill si odkašlal. „O.K., radši zase zmizím. Nebylo by dobré, kdyby mě s vámi viděli.“

„Máte strach z té sebranky, která terorizuje město?“ otázal se ho Gallagher.

Rančer zavrtěl hlavou. „Nemám strach. Na pastvinách platí jiné zákony. Tito hombres by si popálili prsty, kdyby si to chtěli rozdat s námi. Přesto musím být opatrný. Lost City patří jim, a když někdo z nás přijede do města, může koupit kulku - tak jako Gunsmoke Yordan.“

Rychle se rozloučil a zmizel ve tmě.

Gallagher tam zůstal. Hlavou se mu honily myšlenky. Skutečnost, že o smrti George Orda se tu už vědělo, potvrzovala jeho domněnky. Pouze jezdec, který byl rychlejší než dostavník, mohl přivézt zprávu o Ordově smrti: vrah sám!

+ + + + +

Když Gallagher stál ráno u žlabu a umýval se, přišli na prostranství před stájí Linka Jonese tři muži.

Pověsil si ručník kolem krku, vytáhl kolt z opasku, který visel na páce pumpy, a položil jej na kraj studny. To byla jeho jediná reakce. Byla však jednoznačná a nepřehlédnutelná.

Jedním z těch tří byl ten dandy z Gold Nuggetu. I teď měl mezi rty černý brazilský doutník. Když si všiml Gallagherova pohybu, objevil se na jeho širokém, buldočím obličeji úsměv..

„Dobré ráno, Orde.“ Jeho úsměv vypadal vyloženě blahosklonně. „Asi jste velmi opatrný, že? Well, já si cením opatrných mužů. Především pokud umějí dobře zacházet s pětačtyřicítkou.“

Federální marshal na něho hleděl se zachmuřenou tváří.

„Kdo jste?“ zeptal se. „A odkud znáte mé jméno?“

Dandy vytáhl doutník z úst a zasněně se na něj zadíval.

„Mé jméno už jste pravděpodobně slyšel. Jmenuju se Bill Nolan, ale všichni mi říkají jen Big Bill. A odkud vím, kdo jste vy? Well, Orde, v tomto městě není mnoho věcí, které mi zůstanou utajeny.“

Big Bill Nolan - a přišel osobně! To muselo mít nějaký důvod.

Gallagher si prohlédl jeho průvodce. Oba se postavili tak, že on - Gallagher - teď stál mezi nimi. To mohla být náhoda, ale pravděpodobně nebyla. Muži tohoto typu nedělali nic náhodně.

Jeden z nich byl tělnatý a měl plavé vlasy a bezbarvé oči. Vypadal celý jaksi bezbarvý. U pravého stehna mu visel těžký kolt.

Druhý z nich byl jen střední postavy, štíhlý a šlachovitý a od hlavy po paty v černém. Měl pohlednou tvář, ale jeho oči se leskly chladně jako led.

V černých pouzdrech měl dva kolty s pažbami vykládanými slonovinou, jakým dával přednost i Gunsmoke.

Gallagher dokázal odhadnout muže. Ten světlovlasý chlapík byl opravdu nebezpečný. Pokud byl Gunsmoke Yordan ze železa, potom tento muž byl z oceli. Ten měl cenu celého mužstva Yordanů.

Big Bill Nolan si všiml jeho pohledu. Usmál se.

„Dva mí přátelé, Orde. To je Ponch. A…“ ukázal na muže v černém, „…toto je Larry Red Davis. Jeho přátelé mu říkají Srdcové eso, protože na deset kroků trefí srdce v esu. Zajímavé, že?“

Gallagher pochopil hrozbu, která byla skryta v Nolanových slovech. Strnul.

Big Bill je tedy ten muž, na kterého narážel Nat Garret. Při vyslovení jeho jména v Lost City utichaly rozhovory. Byl to velký boss, o tom nemohlo být pochyb. Držel otěže pevně v rukou. Jeho cílem bylo toto město udržet vsoučasném stavu - tedy bez zákona. A muži jako Ponch a ten Davis mu při tom pomáhali. Byli jeho osobními strážci, kteří za něho odklízeli překážky.

„Nolane, co ode mě chcete?“ zeptal se dandyho. „Neřekl bych, že jste přišel proto, abyste se mnou bavil o tom, jak je dnes hezky.“

Nolan se zasmál. „Jste chytrý! Toho si cením. O.K., Orde, možná bych si s vámi měl promluvit…“

Gallagher zvedl obočí. „Ano?“

Pohlédl na oba pistolníky, kteří stáli vedle něho. Tvářili se znuděně, ale ten dojem klamal. Ve skutečnosti byli ostražití a měli ruce poblíž koltů. On měl přitom revolver položený na roubení studny. Pokud přišli proto, aby se pomstili za Gunsmokeovu smrt, mohl se vrhnout za žlab a tam sáhnout po zbrani. A pak by byl Big Bill Nolan první, kdo by šel pod drn. Gallagher doufal, že Nolan to ví.

Boss Lost City si odkašlal. „Orde, vy jste sem samozřejmě přijel proto, abyste pomstil smrt svého bratra, že ano? Well, to chápu. Ale vaše cesta skončila. Vrah už nežije. Vyřídil jste ho. Byl to Gunsmoke Yordan.“

Gallagherovi se hlavou honily myšlenky. Všechny jeho domněnky se potvrdily. Nolan měl v té špinavé hře prsty, protože věděl všechno. Jen tomu, že Gunsmoke byl vrahem George Orda, nevěřil. Ještě stále měl v uších výstřel z malorážní pušky, který zabil Yordana. Za stejné pušky byla vystřelena kulka, která zavraždila agenta Pinkertonů.

„Já jsem Gunsmokea nezabil,“ opáčil. „Chtěl jsem ho jen zneškodnit a vyhnat z města. Pak ho někdo zastřelil z Gold Nuggetu. Z vašeho Gold Nuggetu, Nolane!“

Big Bill přemýšlel. „Klid, mladý muži. Gunsmoke je mrtvý a už leží na krchově. Bylo by pro vás obtížné dokázat to, co tvrdíte.“ Promnul si bradu. „No dobrá, proč se hádat? Nepřišel jsem kvůli tomu, abych s vámi mluvil o Gunsmokeovi. Byl to hlupák. Skončil tak, jak jsem mu to vždycky předpovídal. Orde, ten Gunsmoke by nás neměl rozdělit. Souhlasíte?“

Gallagher přikývl. „O.K. Co tedy chcete?“ Nolan vzhlédl k modré obloze.

„No, Orde, proč chodit kolem horké kaše? Jsem člověk, který v tomto městě financuje všechny obchody. Patří mi saloony a herny, tančírny a bary, ve kterých zlatokopové utrácejí své dolary. Ne všichni, ale většina z nich - a ostatní mám pod kontrolou a inkasuju úroky. Tato země je bohatá a toto město skýtá netušené možnosti, pokud zůstane otevřené. Člověk, který včas pochopí, na kterou stranu patří, tu může zbohatnout. Má organizace je velká a občas je někde potřeba udělat pořádek. K tomu potřebuju spolehlivé chlapce. Rychlé s koltem a s jasnou, přemýšlivou hlavou. Chlapce jako vy, Orde. Chcete pro mě pracovat? Nejsem malicherný, pokud jde o mzdu.“

Gallagher měl co dělat, aby skryl své překvapení. Byl připraven na boj, a teď toto! Ten Big Bill nebyl hlupák. Dokázal odhadnout lidi a věděl, co chce. To, že Gallagher stojí na straně zákona, nemohl tušit.

„A když řeknu ne?“ zeptal se.

Nolan si potáhl z doutníku a vyfoukl do teplého vzduchu obláček modrého kouře.

„Orde, to bych si na vašem místě dobře rozmyslel,“ odvětil vlídně, ale s ocelovým podtónem. „V tomto městě se stane jen to, co chci já. Gunsmoke měl přátele. Zatím je dokážu zastavit. Ale kdybych vás přestal chránit - well, Orde, stačí kývnout a je po vás!“

To bylo jasné! Nolan neovládal pouze hráče v tom údolí. Také bandité tančili podle jeho not. Zdálo se, že všechny nitky se sbíhají k němu. Poctivé občany, obchodníky, zlatokopy a kovboje zcela bezostyšně okrádali. S namířeným koltem nebo cinknutými kartami, výsledek byl vždycky stejný.

A banda, která ovládala celé město a údolí, banda, v jejímž čele stál Big Bill, byla schopná i jiných věcí: pašování zbraní a loupeží zlata. Dravec, jako byl Nolan, by ve svém teritoriu nesnesl žádného konkurenta.

Gallagher se zhluboka nadechl. Všechno to bylo jasné, stačilo jen pochopit souvislosti. Ordova slova o Lost City, Garretovy a Jonesovy narážky, Cassidyho varování - všechno do sebe dokonale zapadalo. Právě toto je „velký boss“, kterého měl vystopovat. Šlo jen o to sehnat důkazy o jeho vině a dostat ho do vězení.

Big Bill Nolan si odhrnul cípy svého módního kabátu a zahákl si palce za květovanou vestu. Pod levou paží nosil dvouhlavňový derringer.

„Orde, dáváte si s odpovědí zatraceně na čas,“ zamumlal. „Nejsem zvyklý tak dlouho čekat. Chcete pro mě pracovat, nebo ne? Rozhodněte se!“

Gallagher se usmál. „Když se mě ptáte takto přímo, Nolane, tak říkám ne! Raději zůstanu nezávislý.“

Velký boss potřeboval jednu vteřinu na to, aby toto strohé odmítnutí strávil.

„Orde, vy jste blázen!“ vyhrkl a odhalil svou pravou tvář. „Nepřeceňujte se! Vím, že jste prvotřídní střelec. Demonstrace vašich schopností včera večer byla působivá. Ale to vám nepomůže. Říkám vám to ještě jednou: v Lost City zůstanete naživu jen tak dlouho, jak budu chtít já. Chápete?“

„Samozřejmě. Mluvil jste dost jasně!“

Gallagher cítil, jak se ho zmocňuje zlost. Přestal mít pochybnosti. Lumpovi, jako byl Nolan, stačilo jen lusknout prsty, aby někoho zastrašil.

Nolan si odkašlal. Jeho černý brazilský doutník byl celý rozkousaný.

„Orde, nezkoušejte mou trpělivost! Kdo v tomto městě není se mnou, je proti mně. Naposledy se ptám: přijímáte?“

Gallagherovi zajiskřilo v očích: „Naposledy odpovídám, Nolane - ne!“

Boss Lost City sebou trhl. Zrudl a doutník mu spadl na zem.

„K čertu!“ zaklel. „Orde, já…“

Pistolník v černém mu skočil do řeči.

„Bossi, skončeme to s ním! Proč tak plýtvat slovy? Dáme mu to, po čem touží!“

Ta výhrůžka byla dostatečně zřetelná.

Gallagher přiskočil ke žlabu a popadl kolt. Natáhl kohoutek a namířil hlaveň těžké pětačtyřicítky Big Billu Nolanovi na hruď.

„Nolane, držte toho svého krvavého psa na uzdě!“ varoval federální marshal bosse desperátů. „Stačí, aby udělal jeden chybný pohyb, a jste první, kdo půjde k čertu! To přece víte, že ano?“

Big Bill zbledl.

„Rede, drž se zpátky!“ řekl chraplavým hlasem.

Gallagher se tiše rozesmál. „Tak je to dobře.“

Otočil se k pistolníkovi. „Davisi, na vaše slova ještě dojde!“

Davis strnul. „Kdykoli budete chtít,“ zavrčel. Nespouštěl Gallaghera z očí.

Marshal sklonil zbraň. „Well, Nolane, tím je náš první rozhovor patrně u konce. Jděte, ať se můžu nasnídat.“

Velký boss lapal po dechu. Ještě nikdy s ním nikdo nejednal takto. Byla to pro něj hořká pilulka, ale on ji musel spolknout.

„Takže si to se mnou chcete rozdat, co?“ zavrčel. „Ještě toho budete litovat, Orde. Myslete na má slova!“

Gallagher se usmál.

„Nolane, moji nepřátelé to se mnou nemají lehké. To byste měl vědět.“

Big Bill Nolan na něj chvíli hleděl. Potom se otočil a toporným krokem se vydal do uličky. Oba osobní strážci ho následovali jako stíny…

+ + + + +

Gallagher se oblékl, strčil si revolver do pouzdra a šel do čínské restaurace. Posadil se do rohu, z něhož mohl pozorovat dveře a okno, a pustil se do snídaně. Myšlenkami však byl jinde. Vlastně ani nevěděl, co jí.

Takto to tedy vypadalo v tomto městě: hráči a bandité měli v rukou moc a jejich bossem byl Big Bill Nolan. Obchod s whisky, pašování zbraní a loupeže zlata musel provozovat člověk jeho kalibru. Bylo velmi nepravděpodobné, aby dva muži stejného formátu působili ve stejné době na stejném místě. V takovém případě by jeden druhého už dávno vypudil. Konkurence bylo něco, co takovíto bossové nestrpěli. Takže zbývala jen jedna možnost: ten, koho Gallagher hledal, byl právě Big Bill.

Tato část jeho úkolu tedy byla vyřízená. Zbývala ta druhá, těžší: dostat Nolana před soud. Nejbližší smírčí soudce seděl v Rock Springs, sto mil daleko. Jedna možnost byla zatknout Nolana a odvézt ho do Rock Springs. Druhá, účinnější, by byla uvěznit ho v Lost City a uvědomit soudce.

Pokud by Nolan byl souzen na místě, které dosud ovládal, způsobilo by to všem ničemům ve městě šok. Gallagher znal takové lotry. Bandité byli zřídkakdy houževnatými bojovníky. Zůstali by tam, jen pokud by si bez velkého rizika mohli přijít na velké peníze. Kdyby tam však pro ně byla horká půda, zmizeli by a usadili se zase v jiném, dosud nezkroceném městě Divokého západu.

Gallagher zaplatil a odešel, aniž věděl, co vlastně jedl. V obchodě na nejbližším rohu si koupil druhý revolver a tolik nábojů, že by tím mohl vystřílet celý indiánský kmen. Druhá zbraň na pravém boku, na kterou dosud nebyl zvyklý, mu nejdřív poněkud vadila, ale potom si na ni zvykl. Věděl, že teď je pro mnohé pistolníky v tomto městě na odstřel. Big Bill za jeho hlavu určitě vypsal odměnu. Proto musel být opatrný. Již drobné zranění by zkřížilo všechny jeho plány.

Četnými oklikami se vracel do stáje Linka Jonese, přičemž se vyhýbal všem nepřehledným místům a temným zákoutím, kterých bylo v Lost City více než dost. Ulice byla plná lidí a mezi nimi se cítil bezpečně. Věděl, že pistolníci Big Billa se ho budou snažit odkrouhnout jinak.

Lidé, které potkával, se mu bázlivě vyhýbali. Muži, kteří nosili dva kolty, byli v takových divokých městech vzácností. Vlastně pouze dva druhy mužů nosily dva revolvery: profesionální pistolníci, které živily kolty, nebo frajeři, kteří svými revolvery chtěli udělat dojem.

Tento vysoký muž v šedém, jelenicovém oděvu ale nevypadal, že by blufoval. Na to byly jeho pohyby příliš sebejisté. Přitom mu však chyběl chlad v očích, tolik typický pro pistolníky, onen kamenný pohled, kterým tito muži hodnotili druhé podle jejich rychlosti se zbraní.

Že by tedy přece jen blufoval? Lidé v Lost City brzy měli mít příležitost vidět tohoto cizince v akci…

+ + + + +

Gallagher dorazil k Jonesově stáji a šel se podívat na Garretova mezka. Na zpáteční cestě narazil na Linka Jonese, který se vracel do města z nějaké cesty.

Stájník se zastavil a zahvízdl si, když spatřil Gallagherův nový kolt.

„Mladý muži, ty ses ale vyzbrojil. Dva kolty a tak nízko! Ty se chceš vydat na válečnou stezku?“

Gallagher přikývl. „Možná, Linku. Dnes ráno jsem měl návštěvu. Jones zvedl obočí a to tak, že se mu málem dotýkala kořenů vlasů.

„Big Bill?“ vyzvídal.

„Ano. Přišel sem se dvěma gorilami a zdálo se, že má velký zájem o to, aby mě přetáhl na svou stranu.“

Jonesovi klesla čelist.

„On tě chtěl získat pro sebe?“ překvapeně se zeptal.

„Jistě. Nejdřív jsem si myslel, že si mě chce podat kvůli té věci s Yordanem. Ale Gunsmoke ho už vůbec nezajímá. Linku, ten chlápek s rybíma očima se snaží najmout každého dobrého střelce, kterého potká. Proto měl o mě zájem.“

„Aha!“ Link Jones si mnul bradu. „Slyšel jsem od Casse O’Neilla, jaks vyřídil Gunsmokea. Umíš ale zacházet se dvěma kolty?“

Gallagher se usmál. „Mám ti to předvést?“

Potočil se, sáhl oběma rukama po revolverech a bleskově je tasil. Ještě během tohoto pohybu natáhl palci jejich kohoutky.

Jones otevřel ústa a pohlédl do hlavní, které mu mířily na hruď. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval.

„K čertu, chlapče, ty ale umíš člověka vyděsit!“ zabručel a v očích se mu objevil podivný lesk. „Jsi rychlý jak blesk! Něco takového jsem ještě nikdy neviděl, a to jsem poznal ty nejlepší střelce své doby. Kdyby to viděl Big Bill,, byl by opatrnější. Myslím, že bys porazil i toho zatraceného náfuku Davise!“

„Je Nolanovou pravou rukou, co?“ zeptal se Gallagher.

„Ano. A vyřizuje za něho choulostivé záležitosti. Záležitosti, na kterých by si každý druhý vylámal zuby.“

Gallaghera něco napadlo. Vzpomněl si na tu ránu z malorážní pušky, která včera večer skoncovala s Gunsmokem.

„Linku - mohl mého bratra zavraždit ten Davis? George byl zastřelen z pušky, pravděpodobně z té samé, kterou včera někdo u Gold Nuggetu vyřídil Gunsmokea. Nevíš, jestli Davis nebyl několik dnů pryč? Možná týden nebo tak nějak.“

Jones pokrčil rameny. „Já se o bandity nestarám, synu. Ale když se mě ptáš: Gold Nugget je sídlem Big Billa a ten proklatý Larry Red Davis je schopný všeho. Klidně mohl zavraždit tvého bratra - i svého vlastního kumpána.“

„O důvod víc pro to, abych tu zůstal a bojoval,“ zamumlal Gallagher.

Starý stájník na něho vrhl ostrý pohled. „Co míníš dělat, mladý muži?“ chtěl vědět.

Gallagher pokrčil rameny.

„Musím dát příklad poctivým lidem v tomto městě,“ vysvětloval. „Je jich většina, ale bojí se Big Billa a jeho pistolníků. Jestli se ale proberou z apatie a sáhnou po zbrani, budou bandity moct vyhnat z města a vymýtit tu ten neřád.“

Jones svraštil čelo. „Takže něco jako spravedlnost vlastními silami?“

Federální marshal přikývl. „Ano. Tam, kde je zákon příliš daleko a příliš slabý na to, aby chránil občany, musejí to vzít lidé do vlastních rukou. Není jiná možnost.“

„A potom?“ vyzvídal Link Jones.

„Potom by si občané museli zvolit šerifa. Určitě se tu najde vhodný muž, až bude moc Big Billa a jeho lidí zlomena. A až v Lost City zavládne zákon, žádný lotr už nebude mít zájem usadit se tu.“

Jones si promnul bradu, kterou měl zarostlou strništěm.

„Chlapče, a ty že jsi obyčejný lovec? Kdybys jím byl, osedlal by sis teď Natova mezka, vzal své peníze a zmizel bys. Jenže ty zůstáváš a pouštíš se do boje. Chceš osvobodit toto zatracené město. Chceš tu zavést zákon a mobilizovat občany proti desperados. To jsou setsakramentsky neobvyklé myšlenky na obyčejného lovce. Nemyslíš?“

Náhle se ozval dusot cválajícího koně. Zvíře vběhlo do uličky a pak se vynořilo zpoza rohu - hubený ryzák. Seděl na něm mladík, oblečený jako kovboj. Neměl však ani klobouk ani revolver a jeho košile byla roztrhaná.

Kůň se tam přihnal a jezdec seskočil z jeho hřbetu, ještě než zvíře zastavilo.

V očích toho muže plály plameny. Měl rozcuchané vlasy a na čele se mu táhl krvavý šrám.

„Linku, můžeš mi půjčit revolver?“ vykřikl a v jeho očích se objevily jiskry.

„Zastřelili Casse - před několika minutami!“

Gallagher sebou trhl. „Myslíte tím Cassidyho O’Neilla?“

Mladý kovboj se otočil. „Linku, kdo je to?“ ostře se zeptal.

Link Jones si odkašlal. „To je John Ord, bratr George, který byl zavražděn v Kansasu. Johne, můžeš Montymu Fergusonovi podat ruku.“

„Zastřelili rančera O’Neilla?“ opakoval Gallagher svou otázku.

Ferguson přikývl. „Ano. Cass je můj boss. Tedy - byl. Dnes ráno jsme jeli do města, abychom obstarali zásoby na cestu s dobytkem. Cass mě poslal s vozem k obchodu a sám šel do Gold Nuggetu. Když jsem byl hotový, šel jsem za ní. Well, přišel jsem právě včas, abych mohl to drama sledovat vlastníma očima.“

„Co se stalo, Monty?“ chraplavě se zeptal Jones.

„Cass seděl s několika dalšími muži u karet,“ přidušeně řekl kovboj. „Miloval karty a teď mu přinesly smrt. Cloud, jeden z těch proklatých hazardérů, náhle vyskočil, řekl, že Cass podvádí, a zastřelil ho. Chtěl jsem zasáhnout, ale zadrželi mě, vzali mi revolver a zbili mě. Cloud tvrdil, že mě zbičuje, jestli mě ještě někdy uvidí.“ Kovboji naběhly žíly na spáncích. „Linku, půjči mi svůj kolt! Ať to tomu kojotovi vrátím i s úroky. Vyhrožovat kovboji bičem - to nemůžu jen tak přejít!“

Gallagherovi vířily hlavou myšlenky. Cass O’Neill je mrtev! To je pomsta Big Billa za to, že se rančer včera při té rozepři s Gunsmokem postavil na jeho stranu! Cítil, jak se mu sevřelo srdce. Cítil vinu na O’Neillově smrti.

„Linku, dej mi svůj kolt!“ opakoval kovboj. Byl mnohem vyšší, ještě o celou dlaň vyšší než federální marshal, ačkoli ten také nebyl právě malý.

Jones váhal, ale pak se otočil a šel do domu. Když se vrátil, držel v ruce starý, ale udržovaný hraničářský kolt, model Peacemaker.

„Bude ti to stačit, Monty?“

Kovboj si vzal zbraň, potěžkal ji v ruce a protočil bubínek.

„Na to, abych to tomu neřádovi Cloudovi spočítal, to stačí,“ řekl s úsměvem a dal si ten starý kolt za opasek kalhot.

Na rtech se mu objevil úsměv, když se otočil.

„Teď půjdu pro svého mrtvého bosse - i kdyby se mezi mě a jeho měli postavit všichni hráči světa!“ zvolal přes rameno. „Linku, možná bys mohl někoho poslat na ranč Kotva, aby tam věděli. A vezmi si mého koně. Asi ho už nebudu potřebovat.“

Gallagher poznal, že tento mladý, zachmuřený kovboj se rozloučil se životem. Odkašlal si. Byl rozhodnut.

„Počkejte ještě vteřinu, Monty,“ řekl. „Půjdu s vámi.“

Kovboj by překvapen. „Orde, tam to bude drsné!“ varoval ho.

Gallagher přikývl. „Na to jsem zvyklý. O’Neill se včera postavil na mou stranu, když jsem si podal Gunsmokea. Jsem mu něco dlužný. Proto tam teď půjdu s vámi.“

Ferguson nedokázal potlačit překvapení.

„Vy jste tedy ten muž, který vyřídil Gunsmokea Yordana?“ chraplavě se zeptal. „Well, už jsem o vás slyšel. Orde, musím vám říct, že jsem rád, že jste na mé straně. Vypadá to, že své věci rozumíte.“

Gallagher mávl rukou. „Dost řečí. Jdeme.“

Bok po boku přišli na ulici a přešli ji. U Gold Nuggetu se Ferguson zastavil.

„Kamaráde, ten Cloud je můj člověk. Zastřelil Casse, vyhrožoval mi a zbil mě, když mě jeho kumpáni drželi. Za to ho chci vidět mrtvého - a vím, že jsem s koltem rychlejší.“

Gallagher přikývl. „Souhlasím. Budu ti jen krýt záda. Je možné, že Bill Nolan pustí z řetězu víc psů.“

V kovbojových šedých očích se objevily jiskry. „Well, ty tedy víš, že Big Bill v tom má prsty? Kamaráde, tobě snad nic neujde!“

„To ne,“ usmál se Gallagher. „Kromě toho mi Nolan dnes ráno dal osobně do ruky důkazy. To byla jeho první chyba. Jestli udělá ještě jednu, mám ho.“

Ferguson se zarazil. „Kdo jsi?“

„Člověk z Kansasu, který chce pomstít zavražděného bratra.“

„Nic víc?“

„Zatím ne.“

„Čert aby se v tobě vyznal!“ zamumlal kovboj. „O.K., je mi to jedno. Rozloučil jsem se se životem. Ale s tebou po boku ještě mám šanci.“

Dorazili k herně a Gallagherovi při tom neunikli zvědavci, kteří postávali ve stínech domů a čekali na svou senzaci. Zpráva o vraždě Casse O’Neilla se roznesla rychle. A nebylo jisté, jak na to budou reagovat lidé z prérie. Měli své vlastní zákony a nebáli se dokonce ani chlápků typu Big Billa.

Do Gold Nuggetu před nimi vběhl muž. Gallagher slyšel jeho pronikavý výkřik.

„Ferguson se vrátil a přišel s ním Ord!“

Kovboj se pousmál. „Jdeme na to! Well, jdeme!“

Vešli do velkého sálu, který již Gallagher znal. Teď, za denního světla, nevypadal tak honosně. Ale mohutný bar, obrovské zrcadlo, lustr z křišťálu, pestré lahve v policích, to všechno tam stále bylo. Podlaha byla posypána pilinami. U několika stolů se již znovu hrálo: monte, faro, poker, blackjack.

Tělo Casse O’Neilla již zmizelo. Gallagher však uviděl velkou, tmavou skvrnu v pilinách u jednoho stolu.

Krev…

Krev muže, který mu pomohl a varoval ho! Gallagher cítil, jak se mu zrychlil tep. Na tom už se nedalo nic změnit. Kovboje Montyho Fergusona sžírala touha po pomstě. Nikdy by nepochopil, kdyby se pokusil ho zastavit.

„Kde je Cloud?“ zašeptal, aniž pohnul rty. Cítil, že zraky všech jsou upřeny na něho. Panovalo naprosté ticho. „Kde je Cloud?“ opakoval.

Ferguson očima pohlédl na jeden stůl vzadu. „Ten bledý chlápek s tmavým vousem a v černém redingotu. Je to typický karetní dravec.“

„Nikdy nevěř člověku, který svá ústa skrývá za vous,“ zamumlal Gallagher a pohlédl na hráče.

V davu to jen zahučelo, když Cloud odstrčil svou židli a vstal. Pomalu kráčel k baru. Jeho postoj byl arogantní a z jeho očí vyzařovala chladná hrdost.

„Nejdřív s ním promluvím,“ zašeptal Gallagher.

Ferguson strnul. „Ale slíbils mi…“

„Nebudu se do toho míchat. Ale možná bude dobré, když panu Cloudovi nejdřív trošku srazím hřebínek, než si to s ním rozdáš.“ Gallagher hovořil pevným hlasem. „Monty, jsme jenom dva proti celému hnízdu chřestýšů. Myslím na Big Billa a toho pistolníka Davise. Teď jsi na odstřel tak jako já. Nesmíme riskovat, jinak nás odtud vynesou nohama napřed.“

V kovbojových šedých očích se objevil výraz pochopení.

„O.K., vypadá to, že pistolnické hře rozumíš víc než já. Tak si toho Clouda podej.“

Cloud dorazil k dolnímu konci baru a zůstal stát. Zdálo se, že ho něco zneklidnělo. Ale pak ucítil pohledy přítomných a vzpamatoval se.

Odhrnul si cípy kabátu a zahákl palce za stříbřitě šedou vestu. Byla vidět perleťová pažba krátkohlavňového revolveru, který měl pod levou paží.

Gallagher nemohl nepomyslet na to, že touto zbraní byl před hodinou zavražděn Cass O’Neill. Zmocnil se ho vztek.

„Kovboji, neříkal jsem vám, že do Gold Nuggetu už nesmíte vstoupit?“ zavrčel Cloud a vrhl na Fergusona ostrý pohled.

„Takže vy jste ten hráč Cloud,“ ozval se federální marshal. „Znáte mě?“

Cloud na něho pohlédl. „S vámi nemluvím!“ odsekl.

Gallagher ho propaloval pohledem.

„Přesto si přeji, abyste mě vyslechl,“ řekl klidným, ale ocelově pevným hlasem. „Znáte mě, nebo ne?“

„Vím, že jste včera večer vyřídil Gunsmokea Yordana,“ nevrle opáčil hráč. „Jste Ord. Nemáte důvod se do toho plést. Já mám co do činění jenom tady s tím proklatým kovbojem.“

Gallagher se usmál, ale nebyl to nijak veselý úsměv.

„Přesto mě poslouchejte, Cloude.“

Za nimi se ozval šramot. Kdosi nahlas zasténal. Atmosféra byla napjatá až k prasknutí.

„Pozor, Ale!“ vykřikl kdosi. „Dávej si na něho bacha! Má zatraceně rychlý kolt!“

Na Cloudově bledé tváři se objevil výraz prozrazující znepokojení.

„Co po mně chcete, Orde?“ zamumlal.

Gallagher se usmál ještě víc. Poznal, že tato hyena již nad sebou ztrácí kontrolu. Rozhodl se toho arogantního lotra s chladnýma očima a dlouhými, chamtivými prsty ještě víc rozhodit.

„Cloud…“ pomalu zamumlal. „Znal jsem jednoho Clouda v Abilene, v Kansasu. Bena Clouda. Jste jeho příbuzný?“

„Proč? Co je s ním?“ vyhrkl neklidný hráč.

„Ech, nic zvláštního.“ Gallagher se vlídně usmál. „Byl to hráč! Hrdlořez a násilník - a nájemný vrah. Zrovna jako vy, Cloude! Když už lidem došla trpělivost, uvázali mu jednoho dne chlapci z jednoho honáckého mužstva smyčku kolem krku a pověsili ho na nejbližším stromě. Na vás asi zapomněli. Doufám, že to brzy někdo napraví.“

Cloud se přikrčil. Měl propadlou tvář a začala se mu chvět víčka. Cítil napětí, které stále narůstalo. Ten Ord ho těmi slovy pokořil. A něco takového nemohl snést. Cítil nutkání tasit. Poslední zbytky rozumu mu v tom však zabránily. Vzpomněl si na to, co se stalo včera, a vycítil, že proti někomu, kdo vyřídil Gunsmokea Yordana, nemá šanci.

Vytáhl palce z vesty a položil své bílé, pěstěné ruce na bar.

„Orde,“ řekl, zatímco se začal potit, „ať už se stane cokoli, nemůžete mě přinutit zvednout ruce z tohoto baru. Já proti vám netasím! Ne ve chvíli, kdy se to hodí vám. Já si vhodný okamžik zvolím sám.“

Gallagher ustoupil stranou a zahákl palce za zbraňový opasek.

„Vy zbabělý kojote!“ chladně řekl. „Zabil jste O’Neilla a zbil Fergusona, když jste se cítil bezpečně. Je to pravda, kulky by pro vás bylo škoda. Provaz, to by bylo to pravé!“

Strčil do něho Monty Ferguson. „Ať něco zbude i na mě, kamaráde!“

Gallagher odstoupil stranou.

„Jen do toho, kámo,“ poznamenal.

Ferguson a hráč stáli naproti sebe. Cloud zvedl hlavu. V jeho očích se objevil záblesk naděje, když pochopil, že Ord se bude držet zpátky.

„K čertu!“ zvolal. „Fergusone - takže ty to chceš zkusit?“

Kovboj přikývl. „Přesně tak,“ řekl protáhle, jak se mluvilo na prérii.

Pak se rozmáchl pěstí a uhodil hráče do tváře - kupodivu však použil levačku. Cloud spadl na bar.

V jeho očích se objevily plameny, zatímco se vrhl na zem a převalil se pod nejbližší stůl. Zaklel a tasil kolt z podpaží.

„Pozor, Monty!“ zvolal federální marshal a uskočil stranou. Položil dlaň na pažbu revolveru, aby zasáhl, kdyby to bylo nutné.

Nutné to však nebylo. Kovboj se měl na pozoru. Třeskl výstřel a kulka Clouda zasáhla do zápěstí. Odkopl jeden stůl a mince, karty a žetony se rozsypaly po zemi.

Cloud vykřikl a zdravou levačkou popadl revolver. Potom se otočil a vypálil - ve stejném okamžiku jako Ferguson. Gallagher viděl krvavý šrám, který se Montymu objevil nad lícní kostí. Kovboj vrávoral, ale kolt držel pevně v ruce.

Cloud se skácel na podlahu a pustil revolver z ruky. Jeho vesta se náhle zbarvila dočervena a nohy se mu zachvěly v poslední křeči…

Kovboj se otočil, s kouřícím koltem u boku. Ve tváři měl odhodlaný výraz.

„Je tu nějaký Cloudův přítel, kterému se to nelíbí?“

Nikdo mu neodpověděl. Většinou to byli drsní chlápkové, kteří byli na smrt zvyklí. Dokázali odhadnout člověka - a plameny v kovbojových očích je varovaly.

Ferguson namířil na jiného muže: „Pane, dnes ráno jste seděl u Cloudova stolu. Kde jste Casse nechali? Odpovězte! Dělejte!“

Muž zbledl. „Viděl jsem, jak ho nesou k vašemu vozu, který stojí venku před obchodem,“ zamumlal.

Ferguson se uvolnil. Oddechl si a strčil si kolt za opasek kalhot. Potom šel ke dveřím. Pozpátku. Nespouštěl ty muže z očí a ruku měl stále položenou na pažbě zbraně.

Gallagher se rychle vydal za ním a dostihl ho na verandě. Ferguson se už uklidnil. Vypadal unaveně, sklíčeně a otřeseně.

Gallagher přistoupil k němu. Z Black Hills tam vanul chladný vítr, který Montyho trochu probral. Federální marshal viděl, jak se mladík otřásl.

„Tvůj první muž?“ zeptal se vlídně.

Ferguson přikývl. „Můj první. Ale krucinál - nemohl jsem dělat nic jiného. Jenže teď - teď to je hrozné!“

„Znám to,“ vážným hlasem řekl Gallagher a pohlédl na šrám v kovbojově tváři. „Bude to takové vždycky. Pokaždé, když na někoho vypálíš a budeš ho chtít zabít. I kdyby to byl tvůj nejhorší nepřítel…“ Odkašlal si. „Well, skoro jsem si myslel, že tě ten lump oddělal. Mají tu v tomto zapadákově doktora? O.K., běž za ním a nech si tu ránu zalepit. Bude se ti teď špatně holit.“ Ukázal palcem za sebe. „Ten Cloud byl pochopitelně Big Billův člověk, že ano?“

Ferguson zachmuřeně přikývl. „Na to se můžeš spolehnout, kámo. Big Bill bude zuřit a pustí své krvavé psy z řetězu, až se to dozví. Davis tam nebyl - a Ponch také ne. To mě udivuje. Většinou touto dobou sedávají v baru. Asi někde kují nějaké další svinstvo.“ Pohlédl na Gallaghera a dodal: „Máme ty nejlepší vyhlídky na brzkou smrt, kámo. Je ti to jasné?“

Gallagher svraštil čelo. „Máš strach?“

„Strach ne.“ Kovboj zavrtěl hlavou. „Jenom mi je líto, že jsem tě do toho zatáhl.“

Gallagher se usmál. „O.K., tím se nemusíš trápit. Nezapomeň, že jsem vyřídil Gunsmokea. Ocitl jsem se na Big Biliově černé listině ještě dřív než ty.“

+ + + + +

Šli po ulici k obchodu, kde stál Fergusonův vůz se dvěma zapřaženými koňmi.

Cassidy O’Neill ležel na slámě v korbě a byl přikryt starou plachtou. Nohy v holínkách s ostruhami mu trčely přes bočnici.

Gallagher cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

„Co teď?“ chraplavě se zeptal.

Ferguson si sáhl na ránu. „Najdu někoho, kdo Casse odveze domů a dá vědět chlapcům na ranči. Ale bude to chvíli trvat, než se sjedou. Chystají se hnát stádo.“

„A ty?“

„Já se nechám ošetřit a pojedu domů. Čekej mě u Linka.“

„Monty, možná bys měl raději svého mrtvého bosse odvézt domů ty,“ poznamenal Gallagher.

Kovboj zavrtěl hlavou. „Zůstanu po tvém boku, kamaráde,“ řekl. „Musíme vydržet, dokud Will nesežene chlapce a nepřijede do města. Proto bude lepší, když zůstaneme spolu.“

„Kdo je Will?“

Ferguson se usmál. „Will je náš předák. Je to Texasan, který sem přijel s prvním stádem a už tu zůstal. Až uslyší, co se stalo, popadne ho hněv. Johne, říkám ti, že tou vraždou si hráči vykopali svůj hrob! Mužstvo z Kotvy je drsné. Jenom musíme vydržet, než přijedou.“

„A jak dlouho to bude trvat?“

„Možná den, možná dva. Většina chlapců je teď u stád. O.K., jdu k doktorovi, než úplně vykrvácím. Zatím, kamaráde!“

„Monty, buď opatrný!“ varoval ho Gallagher. „Vyhýbej se všem zákoutím, kde je stín, a drž se mezi lidmi, které znáš. Nemám chuť tě vézt na hřbitov.“

Rozloučili se a Gallagher se vydal do Linkovy stáje.

Když kráčel přes Main Street, okamžitě vycítil, že město se změnilo. O přestřelce v Gold Nuggetu se už určitě mluvilo. Dvakrát po sobě utrpěli muži Big Billa porážku. To dodalo občanům města odvahu a přimělo je to k zamyšlení. Muži, kteří se ještě včera a dokonce i toho dne ráno Gallagherovi vyhýbali, jej nyní přátelsky zdravili. Mnozí z nich se s ním dokonce dávali do řeči a neodmlčeli se, když padlo jméno Big Bill.

To byla skutečnost dalekosáhlého významu. Dokazovala, že obyvatelé Lost City už mají zločinné nadvlády hráčů, dobrodruhů a banditů dost. Smečka Big Billa se řítila do záhuby. Dosud tomu nasvědčovaly jen drobné náznaky, ale muži z Kansasu stačily. Zatím byl se svou činností v Lost City spokojen.

Zamyšlen došel k Linkově stáji a otevřel vrata.

Linka Jonese nikde nebylo vidět. Zřejmě seděl ve svém kamrlíku.

Gallagher prošel stájí a otevřel dvířka Jonesova příbytku. V šerém světle, které tam pronikalo malým, zaprášeným oknem, viděl siluetu starého stájníka. Měl skloněnou hlavu a vypadalo to, jako by si něco četl.

Gallagher zavřel dveře kopnutím.

„Linku, to jsem zase já. Všechno je…“

Muž za stolem zvedl hlavu a Gallaghera polilo horko. To nebyl Link! To byl někdo jiný. Ponch - ten bezbarvý muž, který spolu s Davisem, kterému říkali Srdcové eso, tvořil Nolanovu ochranku.

Ponch zvedl ruku. V ruce se mu leskla modrá ocel jeho revolveru.

Gallagher se přikrčil a začal zvažovat své šance. V tom však v zádech ucítil tlak nějakého předmětu. Chladný, úlisný hlas za ním řekl: „Zvedněte ruce, Orde! A žádné hlouposti!“

V té jediné strašlivé vteřině Gallagher pochopil, že padl do léčky. Střelci ho měli v hrsti. Ponch mu mířil na hruď a ten zatracený Lany Red Davis na záda. Přelstili ho!

„Co jste udělali s Linkem?“ chraplavě se zeptal Gallagher. Při myšlence na toho starého, poctivého muže se mu stáhlo hrdlo.

Ponch se podle usmál. „To si nedokážete domyslet?“

Gallagher se obrátil. „Co je s ním?“ sykl.

Davis si točil koltem kolem prstu.

„Orde, ještě jeden prudký pohyb a pošlu vás do věčných lovišť! Řekl jsem vám, abyste dal ruce nahoru!“

„Co jste udělali s Linkem Jonesem!“ vykřikl rozezlený Gallagher bez ohledu na namířené zbraně.

Davis sevřel rty. „Ěekni mu to, Ponchi.“

Bezbarvý muž se zvedl a posadil se na okraj stolu. Koltem však stále mířil Gallagherovi na hruď.

„Dostal, co si zasloužil,“ zavrčel. „Bránil se, když jsme se tu chtěli trochu porozhlédnout. Takže jsem ho musel trochu uklidnit. Sám to chtěl.“

Vtom Gallagher spatřil ležícího člověka v rohu místnosti. Link Jones! Jeho husté šedé vlasy byly mokré a slepené krví.

„Ponchi - za to vás oddělám!“ hlesl Gallagher. Horečně uvažoval. Hledal východisko. Žádné však nenašel. Neměl sebemenší šanci. Ti dva zabijáci své práci rozuměli. Tentokrát byl v beznadějné situaci.

Davis, onen pistolník v černém, se jízlivě zazubil.

„Velká slova na to, v jaké jste kaši, Orde. Neřekl bych, že vám dáme příležitost někoho odpravit.“

Otočil se ke svému kumpánovi. „Ponchi, seber mu revolvery.“ Svým velkým koltem stále mířil na federálního marshala. „Orde, nedělejte hlouposti! Jediný chybný pohyb a je po vás!“ Gallagher tam strnule stál. Cítil, jak mu Ponch vytahuje kolty z pouzder. Jeho poslední slabá naděje zmizela.

Vzpomněl si na Montyho Fergusona. Kdyby se teď objevil ve dveřích - s revolverem v ruce - pak by ještě nebylo vše ztraceno…

Gallagherovi se objevil na čele pot, když pomyslel na kovboje. Získat čas, o to teď šlo!

Pistolník v černém ho posadil na židli. Ponch, jeho bezbarvý pomocník, si opět sedl na hranu stolu. Jeho oči byly chladné a bez výrazu, ale koltem stále mířil na federálního marshala. Byla to jeho práce, za kterou ho Big Bill Nolan platil.

Gallagher se podivil. Davis s ním, jak se zdálo, chtěl mluvit. To bylo něco nečekaného.

Odkašlal si. „Proč tolik cavyků, Davisi? Proč mě nezastřelíte rovnou?“

Pistolník se zrzavými vlasy se zasmál.

„Jen klid, Orde. Zdá se, že se už nemůžete dočkat, až budete moct navštívit onen svět, že? Ale všechno má svůj čas.“

Sklonil se a vrhl ostrý pohled na svého zajatce: „Orde, kdo ve skutečnosti jste? Kdo vás poslal do Lost City? A proč?“

Gallagherovi to náhle došlo. Tak o toto se jednalo v té hře. Dobrá, bude ji hrát pokud možno co nejlépe. Musí získat čas. A kdyby se objevil Monty, tak…

„Davisi, nevím, co tím chcete říct,“ odvětil a snažil se, aby jeho hlas zněl užasle.

Davis svraštil čelo. „Orde, mě neobalamutíte! Nedělejte, že nechápete! Jste oblečený jako lovec kožešin, ale na obyčejného trapera střílíte a jednáte příliš rychle. Váš bratr byl detektiv u Pinkertonů, jeden z těch ksindlů, které si najímají dobytkářské společnosti, aby vyčistili pastviny od banditů. Big Bill to zjistil. A vy? Kdo jste ve skutečnosti? Mluvte!“

Gallagher se usmál. „Možná jsem i já od Pinkertonů…“

Nespokojený blondýn pohnul koltem.

„Orde, nepokoušejte se mě obelstít! Kdybyste byl od Pinkertonů, neměli bychom na vás žádný zájem - za předpokladu, že se už nebudete míchat do našich obchodů. Pinkertoni pracují pro rančery a jejich a naše zájmy se nekříží. My chceme jen město. Prérie nás nezajímá.“

Gallagher nastražil uši. Měl pocit, že v chodbě stáje se ozval nějaký zvuk. Tiché, plíživé kroky.

Monty Ferguson?

Co by se stalo, kdyby i on teď padl do pasti?

Promluvil silnějším hlasem, aby kovboje varoval: „Znamená to, že mě pustíte, Davisi?“

Davis svraštil čelo. „Proč najednou tak křičíte, Orde? Well, asi vás radost z toho, že vás hned neoddělám, připravila o rozum.“ Usmál se a dodal: „Pustit - to by se vám tak hodilo. Ale o tom já nerozhoduju. Chce s vámi mluvit Big Bill. Pojďte se mnou a nedělejte hlouposti, je-li vám život milý.“

Hlavní revolveru kývl ke dveřím. „Hněte s sebou, Orde. Stál jste mě příliš mnoho času. Víte, co bych udělal ze všeho nejraději?“

Gallagher mu pohlédl do očí.

„Co?“

„Nejraději bych vás poslal pod zem! Jenže Bill to nechce. Od té doby, co se stalo to s vaším bratrem a vy jste vyřídili toho náfuku Gunsmokea, je opatrnější.“

Gallagher přivřel oči. „Víte, co si myslím, Davisi?“

„Well, copak?“

„Že Gunsmokea jste zabil vy. Byl pro vás jako pistolník příliš silnou konkurencí. Proto jste ho zastřelil, puškou a zezadu - jako George Orda!“

Světlovlasý pistolník zaklel a do jeho hubené, pohledné tváře se nahrnula krev. Poznal, že Gallagher ho prohlédl. Federální marshal viděl, jak bojuje sám se sebou, jak nad sebou ztrácí kontrolu.

Vtom promluvil Ponch: „Rede, mysli na Big Billův příkaz!“

Napětí v Davisově obličeji se uvolnilo. Zhluboka si oddechl a křečovité rysy v jeho obličeji zase zmizely.

„Orde, jste jednou nohou v hrobě. Dávejte si zatraceně pozor!“

Otevřel dveře a strčil do něho. „A teď s sebou hněte a žádné hlouposti! Myslete na to, že vám na záda míří dva kolty!“

Gallagher se vydal chodbou. Slyšel, jak se za ním zavřely dveře. Vikýři pod střechou dovnitř pronikalo jen slabé světlo. V dlouhé chodbě s oblými těly koní odpočívajících v boxech bylo šero.

Náhle si Gallagher všiml mihnutí - odrazu slabého světla od ocelové hlavně koltu. A pak se těsně před ním zablesklo a plamen, který vyšlehl z hlavně, mu málem ožehl tvář. Třesk výstřelu měl v uzavřeném prostoru ohlušující účinek.

Ozval se pronikavý hlas Montyho Fergusona.

„Z cesty, kamaráde!“

Gallagher se vrhl k zemi a dopadl mezi nohy neklidně dupajícího koně.

Znovu se nad ním ozval revolver. Byl to starý Jonesův hraničářský kolt, model Peacemaker. Gallagher ho okamžitě poznal podle zvuku. Potom uslyšel žuchnuti a přidušené kašlání, které náhle utichlo.

Převalil se na břicho a z dosahu dupajících koňských nohou. Kdyby teď měl u sebe zbraň, bylo by vše jasné. Jenže žádnou neměl, a tak mohl být pouze divákem v tomto dramatu.

Náhle se ozval druhý revolver. V chodbě se vznášely obláčky hustého kouře. Kulky se zavrtávaly do dřevěných přepážek. Jedna narazila na kov a odrazila se. Koně podupávali, trhali řetězy a řehtali. Bylo to skutečné peklo.

Tu se ozval hlas Montyho Fergusona. „Johne, kde jsi? Jsi all right?“

Gallagher neodpověděl. Nechtěl Davisovi a Ponchovi prozradit svou pozici. Plazil se po zemi a šmátral kolem sebe, ale nikde nenašel žádnou zbraň. Musel ten boj přenechat Montymu.

Chodbou stáje se mihl stín, a za ním záblesky z hlavně. Byl to pistolník, který pozpátku ustupoval k vratům a střílel při tom. Pak se znovu ozval Montyho hlas.

„Davis utekl!“

Zavrzala vrata a do stáje pronikl vzduch a světlo. Gallagher viděl, jak kovboj se začouzeným obličejem běží k nim.

Vyskočil na nohy. „Monty, zůstaň tady!“

Ferguson se otočil. V ruce držel starý Jonesův kolt. Jeho světlé oči mu v začouzeném obličeji doslova svítily.

„Johne! Jsem moc rád, že tě vidím!“

Ukázal na vrata. „Davis utekl.“

Gallagher přikývl. „To nevadí. Nech ho běžet!

Oba muži na sebe pohlédli. Pach spáleného střelného prachu jim ztěžoval dýchání. Ve stáji se po ohlušující střelbě rozhostilo tísnivé ticho.

„Monty - ty jsi z Texasu?“ pomalu se otázal Gallagher.

Kovboj zavrtěl hlavou. „Ne, z Montany. Moji rodiče mi dali jméno Holiday, protože jsem se narodil na jeden svátek.“ Usmál se. „Dokážeš si představit kovboje, který se jmenuje Holiday? Hrozilo mi, že se mi bude smát celá prérie. Proto jsem si změnil jméno na Monty.“ Přestal se usmívat. „Ale pracoval jsem s mnoha Texasany. Proč se na to ptáš, kamaráde?“

„Protože jednáš přímočaře a umíš střílet jako pravý texaský kovboj. Monty, myslím, že ti vděčím za svůj život!“

„O tom mi nic neříkej,“ odvětil kovboj. „Přišel jsem do stáje a slyšel jsem tě, jak nahlas mluvíš. Pak padlo jméno Srdcové eso a hned mi všechno bylo jasné.“

„Tys někoho z nich trefil?“

„Jo, Ponche! Musí ležet někde u dveří!“

Monty měl pravdu. Ponch, bledý a bezbarvý pistolník, ležel na chodbě těsně před Linkovou komůrkou. Od jeho strnulých, skelných očí se odráželo světlo, které pronikalo vikýři. Bylo jasné, že tento chlápek už nikdy starým, bezbranným lidem neublíží…

„Monty, musíme se postarat o Linka,“ chraplavě řekl Gallagher.

Kovboj vzhlédl. „Co je s ním?“

„Zbili ho. Udělal to Ponch.“

Bok po boku vešli do malého příbytku. Monty rozbil okno, aby lépe viděli. Gallagher odstrčil postel a sklonil se k omráčenému stájníkovi.

„Monty - rychle! Ještě žije!“

Kovboj byl v mžiku u něho. „Co mám dělat?“

„Běž k doktorovi. Link má pořádně rozbitou hlavu, takže lékař musí sem. A pověz hrobníkovi, ať sem někoho pošle pro Ponche. Nevěřím, že by se o něho jeho kumpáni postarali.“

Kovboj zmizel a Gallagher opatrně zvedl Jonese na postel, rozepnul mu košili a naslouchal tlukotu jeho srdce, který byl slyšet jen nezřetelně.

Na levé straně hlavy měl vlasy slepené krví. Gallagher přinesl vodu, ponořil do ní ručník a pokusil se tu zaschlou krev smýt. Zatímco se tím zabýval, přišel doktor, malý tělnatý a čilý muž, kterému nebylo nic lidského cizí.

„Leslie,“ představil se. „Co se děje? Ten lotr jeden kovbojská mě hnal, jako by měl v patách sto čertů.“

Gallagher ukázal na ještě stále omráčeného Jonese. „Prohlédněte ho, doktore. Praštili ho pažbou koltu, možná ne jednou.“

Doktor Leslie se rychle dal do práce. Gallagher a Ferguson ho mlčky pozorovali. Kovboj byl celý zpocený.

„Fraktura kosti lebeční,“ konstatoval lékař. „To je zlá věc. Možná to zvládne. Tito staří zálesáci jsou většinou houževnatí.“

Rozhlédl se po spoře zařízené místnosti. „Hm - nejlepší by bylo, kdybyste ho odnesli ke mně, ať se o něho můžu postarat. Ale buďte opatrní. Naložte ho na vůz a jeďte s ním tak opatrně, jak to jen půjde.“

Gallagher na lékaře vrhl ostrý pohled. „Doktore, má šanci?“

Leslie pokrčil rameny. „Všichni máme šanci. Ještě není nic ztraceno.“

Gallagher poznal, že Leslie se nechce vyjádřit. Otočil se k Fergusonovi. „Monty, ujal by ses toho?“

Kovboj přikývl. „Samozřejmě. Co chceš dělat, Johne?“

„Musím se projít. Možná to ještě nevíš, chlapče, ale právě začal rozhodující boj.“

+ + + + +

Když se Gallagher vrátil, už se stmívalo. V Lost City se již svítilo. Jako vždy do města přicházeli muži, kteří za sebou měli deset hodin tvrdé práce. Hledali tam rozptýlení.

Monty Ferguson čekal na federálního marshala přede dveřmi stáje.

„Všechno je vyřízené,“ řekl. „Link leží u doktora Leslieho a Poncha si odvezl funebrák. Zítra ho pochovají. Nemyslím, že by tam přišlo mnoho lidí.“

Gallagher se opřel zády o ještě teplou stěnu stáje, vytáhl z kapsy doutník, zapálil si ho a potáhl si.

„Monty,“ řekl a vyfoukl modrý dým k večerní obloze, „teď se najíme a pak vypukne válka! Chci dostat toho chlápka, který má na svědomí starého Linka, z jeho doupěte. Rozumíš mi?“

Ferguson svraštil čelo. „Srdcové eso? Johne, to se ti sotva podaří. Ten se bez boje nevzdá.“

Gallagher mávl rukou. „Kdo mluví o Davisovi? Myslím tím Nolana. Monty, když je někdo zastřelen, kdo je vinen? Zbraň, která střílela, nebo střelec?“

„Samozřejmě že střelec.“

„No právě.“ Gallagher se pousmál. „Ten Ponch, který skoro zabil Linka, nebo Davis a jak se všichni jmenují, jsou jenom zbraně. Ale nabíjí je, míří jimi a střílí z nich Big Bill Nolan. A já ho chci dostat. Zatknu ho a přivedu ho na šibenici.“

Kovboj zvedl hlavu. „Zatknout ho? Ty řekls zatknu, kamaráde? Well, takže ty nejsi obyčejný lovec z hor. Johne, kdo jsi? Mluv!“

Gallagher se stále usmíval. „Jsem federální marshal a přijel jsem z Kansasu. Jmenuju se Gallagher. U nás v Kansasu už jsem trochu slavný, protože se mi podařilo zkrotit Dodge City, Abilene a ještě několik dalších divokých honáckých měst.“

„Federální marshal - podívejme!“ Monty Ferguson si zahvízdl mezi zuby. „A ty chceš zatknout Big Billa Nolana? Zdá se mi, že sis ukousl příliš velké sousto, kamaráde.“

„Ty a já - my dva to dokážeme,“ odvětil Gallagher. „Big Bill dnes musel spolknout hořkou pilulku. Proto si nade mnou bude lámat hlavu. Neví, co má dělat, protože mě považuje za detektiva od Pinkertonů, kterého si najali dobytkáři a který přijel do Lost City jen proto, aby pomstil svého bratra. To je naše šance. Zatímco ještě bude přemýšlet a kout plány, vytáhneme ho z jeho doupěte a zatkneme ho. A jestli do města přijedou chlapci z ranče Kotva, jmenuju několik z nich pomocnými marshaly a pošlu je s ním do Rock Springs, kde sídlí soudce. Nebo ještě lépe: Přivezu soudce sem a nechám Big Billa za jeho zločiny odsoudit tady.“

Ferguson pokýval hlavou. „To není špatně vymyšlené. Doufám, že všechno vyjde tak, jak si to představuješ, příteli Gallaghere.“

Galagher si přiložil prst k ústům. „Pst! Ani slovo o mém úkolu! Tady jsem pro všechny lovec John Ord. Vyjde to, na to se spolehni.“ Zadusil doutník o dřevěný sloup a pustil ho do prachu. „Jdeme.“

+ + + + +

Nasvícená fasáda Gold Nuggetu byla vskutku honosná, zato vzadu byla tma a nepořádek. Ležely tam prázdné bedny, soudky a všelijaké harampádí. Světlo od bledých hvězd a srpku měsíce, který se vyhoupl nad rozeklané hřebeny Black Hills, bylo jen slabé.

Gallagher zastavil a otočil se. Ferguson, který šel těsně za ním, do něho vrazil a tiše zaklel.

„Tiše,“ zašeptal federální marshal. „Monty, ty se tu vyznáš líp než já. Víš, kde má Big Bill pracovnu?“

Kovboj se usmál. „Kdysi jsem znal jedno děvče, které se dlouhou dobu přátelilo s Nolanem, než ji pustil k vodě. Jak se teď hodí, že jsem ji občas pozval na kořalku. Hodně mi vyprávěla o tomto doupěti hříchu.“ Ukázal na osvětlené okno v průčelí v patře. „To by mohla být ta pracovna. Asi tam teď nahoře sedí a počítá své peníze, nebo přemýšlí, jak by jisté dva chlápky v tomto městě co možná nejrychleji dostal do hrobu. A víš, jak se ti dva jmenují? John Ord a Monty Ferguson.“

„Monty, nejsme tady od toho, abychom žvanili. Nadešel čas činů,“ suše odvětil Gallagher.

Prohlédl si ten dům. Pod okny v patře se táhla dřevěná veranda se zábradlím, které sahalo až po hruď. A dál vzadu viděl požární schodiště vedoucí do dvora. To byla obvyklá stavební úprava v hotelech na Západě, kde museli obyvatelé často prchat před červeným kohoutem. Tato požární schodiště mnohokrát bývala jedinou únikovou cestou z těchto většinou dřevěných budov.

Gallagher mávl na kovboje a vydal se ke schodišti. Práchnivá prkna pod jeho vahou skřípala. Chvíli měl nepříjemný pocit, že se musí propadnout. Nic se však nestalo. Dorazil na verandu a klekl si za zábradlí. Monty Ferguson dorazil za ním.

Opatrně se plížili dál. Ve většině oken byla tma. Když se dostali za roh, spatřili světlo vycházející z pracovny.

Gallagher se pomalu narovnal a přitiskl se ke stěně. Z ulice se ozývalo dupání, hlasy a bručení jednoho opilce. Byly to obvyklé noční zvuky v tomto vskutku ztraceném městě.

Gallagher si sňal klobouk a nahlédl dovnitř. Byla to rozlehlá místnost zařízená nábytkem s červeným čalouněním. Na velkém psacím stole ležely papíry, účty a svazky bankovek. Svítila tam lampa se staženým knotem. Nikdo tam nebyl.

Otočil se k Montymu. „Jsi si jistý, že to je Nolanova pracovna?“

Kovboj pokrčil rameny.

„Jestli mi Kate nelhala, musí to být tady.“

Gallagher chvíli přemýšlel. Potom vytáhl z pochvy stahovací nůž, strčil jeho čepel mezi křídla oken a zapáčil. O několik vteřin později stál v přepychově zařízené místnosti. Monty Ferguson jej následoval jako jeho stín a zavřel za nimi okno.

„Co teď, kamaráde?“ zeptal se.

„Nic. Budeme tu čekat, dokud Nolan nepřijde. Nemůže být daleko, jinak by zhasl lampu. Asi ho někdo odvolal do saloonu.“

„A jestli nebude sám, tak ho od toho, kdo ho bude doprovázet, oddělíme,“ opáčil federální marshal.

Ferguson pokýval hlavou. „Myslím na Davise, toho pistolníka…“

„Toho si vezmu na starost já, jestli se objeví,“ rychle řekl Gallagher. „Monty, pamatuj si: Davis je můj člověk! Já na něho mám, ty ne. A nerad bych tě viděl ležet na hřbitově vedle Ponche.“

Stáhl knot lampy a stíny v rozích se prodloužily. Gallagher se stáhl do jednoho z nich a posadil se do plyšového křesla. Kovboj se schoval za těžkou skříní.

Čas plynul pomalu. Konečně se z chodby ozvaly kroky. Kroky, které byly tlumeny kobercem. Ozvaly se hlasy. Gallagher strnul a sáhl po koltech. Všechny jeho svaly byly napjaté v očekávání blížícího se střetu.

Dveře se otevřely a objevil se jeden muž. Big Bill Nolan. Do místnosti proniklo světlo z chodby.

Nolan zůstal stát mezi dveřmi a hovořil s někým, kdo byl venku na chodbě. Gallagher nastražil uši. Byl to cizí hlas, nepatřil Davisovi. To ho uklidnilo.

Ten druhý muž se vzdálil a Nolan zavřel dveře a otočil se k psacímu stolu. V šeru vrazil kolenem do židle a začal nadávat. Došel k lampě, natáhl ruku a vytáhl kolt. Kancelář zalilo světlo a osvítilo muže v jelenicovém oděvu, který seděl v červeném plyšovém křesle a hleděl na něho.

Big Bill Nolan uskočil, jako by šlápl chřestýšovi na ocas.

„Co k čertu…“ Klesla mu čelist a celý zbledl.

Gallagher se na něho usmál. „Dobrý večer, Nolane. To jste nečekal, že ne?“

Big Bill si sáhl pravou rukou pod redingot, ale Gallagher se měl na pozoru. Vytáhl kolt a namířil jej na bosse zločinců.

„Nolane, vytáhněte tu ruku zpod kabátu! Ještě jeden takový pohyb a budu střílet!“

Kývl na Fergusona a řekl: „Monty, vezmi mu kolt!“

Kovboj se usmál. „Rád, kámo!“

Přistoupil za Nolana a vytáhl mu z náramenního pouzdra malý dvouhlavňový derringer. Ta zbraň vypadala poměrně nevinně, ale měla úctyhodnou ráži.

„Orde, to je vloupání! To nemůžete - to je proti zákonu!“ ječel Nolan, který teď vůbec nevypadal majestátně.

Gallagher se usmál. „Vy se dovoláváte zákona, Nolane? Zrovna vy? Vy jste přece nikdy o zákon nestál! Proč zrovna vy křičíte, že jednám nezákonně?“

Hráč se přestal ovládat.

„Orde - co teď se mnou chcete dělat?“ vyjekl.

Gallagherovi ztvrdly rysy ve tváři. „Bille Nolane - jménem zákona - zatýkám vás za rušení veřejného míru, loupež, ozbrojená přepadení, vydírání, navádění k vraždě a tak dál. Myslím, že to bude stačit na to, aby vás každá porota poslala na šibenici.“

Nolan vytřeštil oči. „Orde, kdo si myslíte, že jste? Jak byste mě vy mohl zatknout - vy, obyčejný lovecl?“

Gallagher se usmál. „Omyl, Nolane, já nejsem obyčejný lovec.“

Z kapsy košile vytáhl stříbrnou pěticípou hvězdu a ukázal mu ji. Ve svitu lampy se leskla.

„Jsem federální marshal Gallagher z Kansasu - a mám za úkol zneškodnit muže, který terorizuje tento kraj, organizuje přepadávání transportů zlata a podněcuje nepokoje v rezervaci, aby odvedl pozornost vlády a kavalerie. Ten muž jste vy, Nolane. Všechny důkazy tomu nasvědčují. Půjdete před soud. Tam se můžete hájit.“

Big Bill Nolan se zhroutil do křesla.

„Federální marshal Gallagher - a já idiot si myslel…“ přidušeně mumlal.

„Všechno jste pokazil, Nolane, a teď jste na konci svého černého života,“ procedil Gallagher mezi zuby.

Vytáhl z kapsy kalhot ocelová želízka a mávl jimi.

„Doufám, že teď nebudete dělat těžkosti, Big Bille!“

Než se Nolan vzpamatoval, zacvakl mu Gallagher pouta kolem zápěstí. Byl vyřízený. Jeho neomezená vláda nad Lost City skončila.

Gallagher ukázal na okno. „A teď pojďme - a pěkně tiše!“

Boss desperátů skřípal zuby. Již se vzpamatoval z překvapení a nyní jím cloumal hněv.

„Orde - Gallaghere, nebo jak se vlastně jmenujete, vy mě nezastavíte!“ vztekle zavrčel. „Moji lidé brzy zjistí, kde jsem, a pak vás rozsekají na cimprcampr!“

Gallagher se usmál.

„Nejste trochu příliš sebejistý, Bille? V tomto městě se schyluje ke změně. Porážky, které jste utrpěl v uplynulých dnech, probraly poctivé občany z apatie. Vašim hráčům a desperados tu už zlaté časy skončily. A víte, jak na to budou reagovat? Nasednou na koně a odjedou dřív, než je místní pověsí. Já bandity znám, Nolane! Přiznejte si to: jste vyřízený a vaši lidé to už cítí.“

Dostrkal rozzuřeného muže k oknu a přinutil ho, aby vylezl na verandu. Ve chvíli, kdy chtěl lézt za ním, se ozvalo bušení na dveře. Gallagher strnul a Monty Ferguson, který ještě stál vevnitř, zvedl revolver.

Jen na okamžik polevila jejich pozornost, ale tato vteřina zločinci stačila.

„Pozor!“ vykřikl. „Jsou tu Ord a Ferguson! Přemohli mě a…“

Dál se nedostal. Gallagher ho trefil pěstí do brady a tento úder ho odhodil na zábradlí verandy.

V následujících vteřinách se strhla mela.

Monty vypálil a jeho kulka roztříštila lampu právě v okamžiku, kdy někdo vyrazil dveře. Díky tomu proti světlému pozadí chodby viděli siluetu muže.

Ten zařval a začal střílet. Gallagher cítil, jak kolem něho proletěla kulka, která se zavrtala do rámu okna a vytrhla dlouhou třísku.

Kovboj znovu vypálil. Střelec zavrávoral a skácel se dozadu, do náruče dalšího muže, který přiběhl s puškou v rukou.

„Honem pojď sem, honem!“ zvolal Gallagher, protože poznal, že jejich situace bude bezvýchodná, pokud se soupeřům podaří je tam obklíčit.

Vylezl z okna, chytil napůl omráčeného bosse banditů za Hrnec a zvedl ho.

„Hněte s sebou! Nolane, garantuju vám, že vás radši zastřelím, než bych vás nechal utéct!“

Chvátali po verandě, zabočili za roh a pak se vydali dolů po požárním schodišti. Monty Ferguson běžel jako poslední. V ruce držel Linkův hraničářský kolt.

Právě když dorazili na dvůr plný harampádí, ozvaly se na verandě těžké kroky.

„Bossi, kde jsi?“ ozval se čísi chraplavý hlas.

Gallagher se ohlédl přes rameno. Proti obloze viděl siluetu muže, který se nakláněl přes zábradlí.

„Bossi, sakra! Dej mi znamení, jestli můžeš!“ křičel.

Federální marshal chytil Nolana pod krkem. „Tiše!“ sykl.

Pak běželi dál. Vtom Ferguson klopýtl a vrazil do hromady beden, která se s rachotem zřítila. V následující vteřině nad nimi zaduněla brokovnice a Gallagher slyšel, jak nad nimi přeletělo sekané olovo a zavrtalo se do nějakých sudů.

Kovboj, který běžel těsně vedle něho, se usmál.

„Ti jsou teda neopatrní,“ řekl. „Snadno by mohli trefit svého vlastního bosse. Big Bille, zdá se mi, že příliš neberou ohled na váš skalp.“

Nolan tiše zaklel. Už znovu uvažoval chladnokrevně. Vzpíral se jít dál, ale Gallagher do něj strčil. Museli si pospíšit. Ze dvou stran se ozývaly kroky. O jejich akci už určitě vědělo hodně lidí.

Na rohu saloonu Gold Nugget, před hlavní ulicí, se Monty Ferguson zastavil.

„Trochu to těm hombres za námi opepřím,“ poznamenal.

Gallagher se otočil. „Ty ses zbláznil, Monty?“

„Nezbláznil. Byli by tu dřív, než bychom přeběhli ulici, a mohli by nás snadno postřílet. Já je trochu zaměstnám a ty s Nolanem zatím zmiz ve tmě.“ Byl netrpělivý. „Dělej, kamaráde, nepokaz to. Uvidíme se v Linkově stáji.“

Gallagher chtěl ještě něco namítnout, ale už bylo pozdě. Monty Ferguson zmizel kdesi ve tmě na zadní straně saloonu Gold Nugget a krátce na to se ozval jeho starý peacemaker. Ze dvou stran se ozvala odpověď. Noc ozářily záblesky.

Gallagher pokrčil rameny. Poznal, že Monty se nenechá přemluvit. Ten kovboj byl tvrdý, ale na pistolníky typu Davise neměl.

Povzdechl si a dál hnal Nolana po osvětlené ulici. Tu a tam stáli v hloučcích muži a naslouchali přestřelce za Gold Nuggetem. Ta byla stále intenzivnější, potom odezněla, opět se rozhořela a pak zcela utichla.

Lidé se rozestoupili a Gallagher tak mohl s Nolanem kráčet mezi nimi. Muži viděli bledou tvář Big Billa, jeho bradu opuchlou po Gallagherově ráně, jeho zápěstí ozdobená ocelovými pouty.

Tvářili se užasle, ale nic neřekli. Jenom tam stáli a mlčky naslouchali a pozorovali. Nikdo však nehnul ani prstem, aby Big Billa, vládce tonoto města, osvobodil.

Gallagher si oddechl, když se svým zajatcem dorazil do uličky, která vedla k Linkově stáji. Tam byla tma a ticho. Strkal vzpírajícího se Nolana před sebou, až prošli kolem stodol a kůlen a naskytl se jim výhled na prostranství před nájemní stájí.

U pumpy se něco hýbalo.

Ve svitu hvězd uviděl federální marshal obrysy koně. Pak se ozval čísi hlas. Gallagher strnul.

„Kdo jste, cizinče? Ani hnout! Mám pušku opřenou na sedle a mířím přímo na vás!“

Gallagher si odkašlal a sňal ruku z revolveru. Ten hlas poznával.

„Nate,“ řekl s úlevou. „Ty chceš střílet na přítele?“

Chvíli panovalo ticho, a pak se traperův hlas ozval znovu. „Hrom a peklo! Není to ten mladík, co se maskuje jako lovec z hor a kterému jsem v kapse našel marshalskou hvězdu, když se u mě kurýroval?“

„To jsem já!“ usmál se Gallagher. „Nate, pustíš mě dovnitř? Mám s sebou jednoho zajatce.“

Garret vyšel zpoza koně a opřel se pažbou pušky o zem.

„Zajatce? Takže tys tu nelenil, že? Kdo to je?“

„Á, jakýsi bezvýznamný chlápek, který se jmenuje Nolan a nechává si říkat Big Bill.“

„ Co - snad ne Big Bill Nolan?“ Starý lovec hvízdl mezi zuby. „Gallaghere, vypadá to, že jsi pěkné číslo. Jak to, že tě nerozstříleli Big Billovi ostří hoši?“

Gallagher se usmál. „To je dlouhá historie. Well, pojď se mnou, povím ti to.“

Otevřel vrata, postrčil desperátského bosse dovnitř a rozsvítil lucernu. Garret šel za ním, odvedl své zvíře do boxu a odsedlal ho. Gallagher poznal, že to není kůň, ale mezek.

„Nate, tam stojí další tvůj mezek, kteréhos mi půjčil,“ řekl. „Který vítr tě zavál do tohoto doupěte hříchu? Nevěřím, že to je těch deset dolarů, které jsem ti dlužný.“

Na traperově vrásčité tváři se objevil jedovatý úsměv.

„Chtěl jsem se podívat na svého přítele, kterému jsem musel půjčit peníze a koně, aby si mohl podat jistého Gunsmokea Yordana. Dostals ho?“

„Ano, Gunsmoke je mrtvý, ale zabil ho někdo z jeho vlastních lidí. Střelili ho do zad.“

Garret zachmuřeně přikývl. „Takže další vražda? Well, Gallaghere, přijel jsem sem a v Linkově stáji jsem nikoho nenašel. To mě udivilo, protože Link většinou býval doma. Trochu jsem se tu porozhlédl a našel jsem stopy krve a známky boje. No, jsem zkušený, pokud jde o stopy. Dokážu z nich leccos vyčíst. Proto jsem šel ven a vzal si s sebou kolt. Chtěl jsem se pojistit.“ Odkašlal si. „All right - co se stalo s Linkem?“

„Je těžce raněný a leží u doktora Leslieho,“ vysvětloval Gallagher. Ukázal na svázaného desperátského bosse. „A tento chlápek ho má na svědomí, protože stál za všemi vraždami, které se v tomto městě odehrály. A nejen tady!“

Garretův pohled ztvrdl. „Takže vy, Bille,“ zavrčel. „Well, znám jeden indiánský kmen, který každého vraha přivázal k tělu jeho oběti a zaživa ho pohřbil s ní. Je to strašlivá metoda, ale účinná. Jedno vám slibuju, Nolane: Jestli Link zemře, vy jeho smrt nepřežijete!“

„Nate, já chci tohoto muže vidět před řádným soudem,“ ozval se Gallagher. „Měl by být odsouzen podle práva bílých. Nolan si zaslouží provaz a dostane ho.“

Big Bill Nolan se roztřásl. Jeho arogance a povýšenost byly ta tam. Najednou to byl zlomený člověk.

„Tak dobrá,“ zavrčel Nat Garret. „Ale myslím, že toto není to správné místo, kde bychom ho mohli schovat. V Lost City sice nemají šerifa, ale s šerifovou úřadovnou se při stavbě města počítalo. Odveďme ho tam. Tam ho budeme mít v bezpečí.“

Šerifova úřadovna byla dřevěná budova sestávající z jediné místnosti, která byla mříží rozdělena na dvě poloviny.

Když Gallagher a Nat Garret zavřeli zajatce do cely, starý traper se spokojeně usmál.

„Tak, to by bylo. Myslím, že se teď můžeme nerušené pobavit. Máte u sebe peníze, Nolane?“

Big Bill Nolan překvapeně zvedl hlavu.

„Peníze? Proč?“

Zálesák se znovu usmál. „No,“ zamumlal, „mám tu karty. Co si tak trochu zahrát? Byli to přece vaši lidé, kdo mě před několika dny přepadl. Chtěl bych na vás ty peníze, které mi ukradli, vyhrát zpátky.“

Přitáhl svou židli k mříži, za níž seděl Big Bill Nolan, přinesl tam karty a začal hrát.

Gallagher si mezitím lehl na úzkou pryčnu u zdi a vyčerpáním okamžitě usnul.

+ + + + +

Když se federální marshal probudil, v místnosti bylo přítmí.

Starý traper ještě pořád seděl u mříže a hrál s Big Billem poker. Už na něm vyhrál spoustu peněz.

Gallagher vstal a obul se. Pak si připnul opasek s revolverovými pouzdry a přistoupil k mříži. Nat Garret se na něho spokojeně usmál.

„Myslím, že už jsem ho oškubal dost,“ řekl a s úsměvem pohladil hromádku bankovek, které ležely vedle něho na stole. „Monty Ferguson se ještě nevrátil?“ otázal se marshal.

Traper pokrčil rameny. „Zatím ne.“ Rozepnul si opasek a posadil se na postel. „ Počkáme ještě, než se rozední. Potom vyrazíme na válečnou stezku.“

„Nate, jeden z nás musí zůstat a hlídat Nolana. Ten chlápek je pronás koule na noze,“ poznamenal Gallagher.

Traper se usmál. „Počkáme. Možná se pokusí nám dát nějakou nabídku, například vyměnit Big Billa za tvého přítele Fergusona. Big Billovi přátelé se neodváží kovbojovi zkřivit vlas, dokud bude jejich boss v našich rukou.“

Lehl si na pryčnu, zavřel oči a okamžitě usnul, jak to uměli jen zálesáci, zvědové či vojáci.

Gallagher si odkašlal a posadil se k oknu. Myšlenkami byl u Montyho Fergusona. Dělal si výčitky, ale už bylo pozdě na tom něco změnit.

Když se ohlédl k cele, uviděl, že Big Bill je vzhůru a hledí na něho. Určitě slyšel každé slovo.

„Gallaghere nebo Orde nebo jak se vlastně jmenujete, váš přítel už se nevrátí,“ poznamenal.

Gallagher přivřel oči. „A proč ne?“

„Vy neznáte Srdcové eso! Ten toho zatraceného kovboje zastřelil, na to se spolehněte. A teď už plánuje, jak mě osvobodit.“

„Nolane, tím bych si nebyl tak jistý,“ klidně odvětil federální marshal. „Jestli na nás vaši lidé zaútočí, půjdete jako první k čertu vy. To přece vědí, ne?“

Boss banditů se kousl do rtů.

„Proč mě chcete za každou cenu dostat před soud?“ zeptal se. „Opravdu si myslíte, že v tomto městě seženete dvanáct porotců, kteří mě odsoudí? Tomu, kdo se toho opováží, moji chlapci podpálí střechu nad hlavou. Co vy na to?“

Gallagher vstal a zahákl si palce za revolverovým opaskem.

„Nolane, přeceňujete se - jako vždy,“ chladně odtušil. „Lost City se změnilo, občané poznali svou šanci. Soudní přelíčení všechny ty dobrodruhy a hráče, kteří za vámi dosud stáli, vyděsí. Nepočítejte s nimi! Lidé tohoto typu nevědí, co je to čest, a nemají žádné morální závazky vůči druhým. Myslí jen na sebe. Až budete stát pod oprátkou, nehnou pro vás vaši kumpáni ani prstem. Odjedou odtud a budou se snažit někde zmizet, protože na Západě už se věšelo kvůli mnohem menším proviněním. To je vám přece jasné.“

Big Billu Nolanovi se začalo jiskřit v očích. „Počkáme,“ zamumlal sevřenými rty.

Gallagher přikývl. „O.K., počkáme.“

Vyšlo slunce a pozlatilo střechy Lost City i prach v uličce a na prostranství před Jonesovou stájí. Gallagher seděl u stolu a špinavým oknem hleděl ven. Čas plynul, ale Monty nepřicházel.

Slunce stoupalo, pak dosáhlo zenitu a zase klesalo. A Monty Ferguson stále nikde. Gallagher byl čím dál tím neklidnější. Po setmění chtěl svěřit hlídání Nolana Garretovi a vydat se hledat svého přítele.

Náhle v uličce nastal pohyb. Vyšli z ní čtyři muži. Zůstali stát na místě, kde ulička ústila na prostranství, a rozestoupili se. Měli zachmuřené, tvrdé tváře a oděv lidí, kteří žijí ze svých zbraní.

Gallagher popadl Garretovu winchestrovku a nabil ji. Cvaknutí zámku trapera okamžitě probudilo. Přehodil nohy přes okraj postele a hned v následující vteřině stál vedle federálního marshala.

„Co se děje? Nějaké problémy?“

Gallagher přikývl. „Myslím, že ano.“

Ukázal na muže u uličky, kteří se drželi ve stínu.

„Tam jsou. Podívej se na ně.“

Garret zvedl obočí. „Big Billovi pistolníci. Snad budou mít rozum a nenapadnou nás.“ Otočil se k vězni v poutech. „Nolane, doufám, že ve vašem vlastním zájmu teď vaši muži neudělají žádnou hloupost!“

Gallagher je nespouštěl z očí.

„Vypadá to, jako by chtěli vyjednávat,“ řekl.

V té chvíli se objevila další postava. Davis, nazývaný Srdcové eso, pistolník v černém. Předstoupil před ty muži a zahákl si palce za nábojový opasek. Po chvíli šel opatrně dál, jako někdo, kdo nikdy nepodceňuje své protivníky. Při tom vytáhl ruce z opasku a držel je od těla, aby dal najevo, že nechce bojovat.

Když byl v polovině prostranství, zvolal na něj Gallagher: „Davisi, už jste dost blízko. Co chcete?“

Pistolník se zastavil a zvedl ruce. „Orde, musím s vámi mluvit.“

„Nevěděl jsem, že spolu máme o čem mluvit!“

Davis se tiše rozesmál. Tiše a sebevědomě. V jeho snědé, úzké tváři se zračila touha bojovat.

„Soudím, Orde, že změníte názor, když vám teď řeknu, že váš přítel Ferguson je v mých rukou.“

Gallagher cítil, jak mu na hruď sáhla ledová ruka. Tak přece! Monty se dostal do pařátů těch chladnokrevných vrahů! To bylo zlé!

„Davisi - myslím, že lžete!“ vyhrkl.

„Nelžu.“ Davis se otočil ke svým lidem. „Ukažte mu našeho zajatce, přátelé.“

Mezi muži za ním nastal pohyb, načež se tam objevil vysoký chlapík: Monty Ferguson. Jeho tvář byla bledá a zakrvácená. Ruce měl přivázané lasem k tělu. V očích však měl plameny - jeho odvahu nezlomili.

„Nenech se od těch skunků zastrašit, kamaráde!“ vykřikl, než mu v tom mohli zabránit. Rychle ho odvlekli pryč a postavili se tak, jak stáli předtím.

„No, Orde, co říkáte teď?“ chladně se usmál Davis a spustil ruce. Věděl, že ten muž v otevřeném okně na něj nevystřelí. Ne, dokud bude mít v rukou kovboje Fergusona.

„Co po mně chcete, Davisi?“ chraplavě se zeptal Gallagher.

„Navrhnout vám výměnu. A myslím, že na ni přistoupíte.“

„Jakou výměnu?“

„Život Big Billa za život vašeho přítele. Prostá a jasná věc. Souhlasíte?“

„Počkej!“ zamumlal za Gallagherem traper. „Pokus se získat čas. Nesmíme se teď unáhlit.“

Gallagher si odkašlal. „Davisi, nemůžu se rozhodnout tak rychle. Dejte mi lhůtu na rozmyšlenou.“

Blondýn svraštil čelo.

„Tak dobrá,“ rozhodl. „Hodinu - víc ne. Takže do západu slunce. Orde, jestli se do té doby nerozhodnete, pověsíme vašeho přítele, jakmile zapadne slunce.“

Otočil se a mávl na své lidi. O deset vteřin později ulička opět zela prázdnotou.

+ + + + +

Gallagher postavil Garretovu pušku ke stěně a setřel si pot z čela. Pomyslel na Montyho zakrvácenou tvář a tlak v jeho hrudi se zvýšil. Smí toho chlapce obětovat, aby mohl Big Billa Nolana dostat před soud? Samozřejmě že ne! A může nechat bosse banditů uniknout? To bylo také nemožné.

Traper na něj vrhl zachmuřený pohled. „Co chceš dělat, mladý muži?“

Gallagher pokrčil rameny. „Musím jim Montyho vyfouknout dřív, než uplyne ta lhůta, nebo budu muset Nolana pustit. Vidíš nějakou jinou možnost, Nate?“

Garret zavrtěl hlavou. „V této chvíli ne. Vypadá to hodně zle, co?“

Obrátil se k Nolanovi. „To je voda na váš mlýn, co? Však vás ten úsměv ještě přejde! Přísahám vám, že, jestli vás budeme muset pustit, půjdu po vás a vyřídím vás. A Nat Garret zatím všechny své sliby dodržel.“

Gallagher zvedl ruku. „Tiše, Nate! Někdo sem jde.“

Garret sáhl po své winchestrovce. „Další hombres, kteří nám chtějí dát nějakou podlou nabídku?“ Byl opravdu rozzuřený.

Před úřadovnou se ozvaly kroky a objevilo se několik mužů. Mužů, kteří drželi v rukou pušky. Ale jejich tváře byly poctivé. Jeden z nich měl na sobě prostý oděv zlatokopa, další vypadali jako občané toho města.

Třicet kroků před úřadovnou se zastavili. Digger si dal dlaně před ústa a zvolal: „Haló, Orde! Slyšíte mě?“

Gallagher přišel k otevřenému oknu. „Slyším vás. Co se děje?“

„Otevřete. Chceme vám pomoct. Ale nemusí o tom nikdo vědět.“

Gallagher se otočil k traperovi, „Zdá se, že bychom jim mohli věřit.“

Garret přikývl. „Také bych řekl. Well, příteli Gallaghere, myslím, že karta se začíná obracet. Lost City se probralo. Teď už jen jiskra a vyletí to tu jak soudek střelného prachu. A pak bude s lumpy konec.“

Gallagher šel ven a otevřel dveře. Revolver však stále držel v ruce - pro všechny případy.

Dovnitř vešli tři muži. Jejich tváře byly bledé, vážné a odhodlané. Bylo jasné, že jsou rozhodnuti bojovat.

„Jmenuju se Stan Marvin,“ řekl prospektor. „Well, Orde, slyšeli jsme, že jste se dostal do těžkostí - a slyšeli jsme i jak. Strhl jste Nolanovi masku z tváře a zatkl jste ho. To se nám líbí. Nastal čas zamést s tou sebrankou, která nás v hernách obírala o naše poslední dolary, která přepadala transporty zlata, vraždila lidi a vůbec terorizovala město i okolí. Žádná slušná žena už se neodvažovala na ulici. Tento stav chceme změnit. Proto jsme tady.“

Gallagher si ho změřil pohledem. „Marvine, uvažují tak i jiní poctiví muži ve městě?“

Prospektor přikývl. „Většina. Jenom čekají na signál. Orde, jestli dojde k boji, budete za sebou mít víc pušek, než potřebujete.“

Gallagher horečně přemýšlel. Teď by se mohl pokusit osvobodit Montyho!

„Marvine, souhlasíte s tím, že vám budu šéfovat?“ otázal.

„Samozřejmě.“ Marvin přikývl. „Vy jste bojovník, Orde, my jsme jen obyčejní občané nebo prospektoři. Podřídíme se vaší zkušenosti.“

Gallagher rychle vytáhl svou marshalskou hvězdu z kapsy košile a připnul si ji.

„Nejsem John Ord,“ řekl užaslým mužům. „Jmenuju se Gallagher a jsem federální marshal pověřený likvidací této bandy. Jmenuji vás pomocnými marshaly a předávám do vašich rukou hlídání vězně. Pojďte.“

Odvedl ty tři muže do vězení a ukázal na Nolana, který na ně hněvivě hleděl. Ještě stále měl ruce přivázané k železné konstrukci postele.

„Ručíte za to, že ten muž zůstane tam, kde je,“ řekl ocelovým hlasem. „Nikoho sem nepouštějte! Střílejte na každého, kdo by se pokusil ho osvobodit. Rozumíte?“

Zlatokop přikývl. „All right. A co teď budete dělat vy?“

Gallagher se pousmál. „Já teď půjdu vykouřit ty darebáky ze saloonu Gold Nugget. A dostat odtud Montyho Fergusona. Nate, doprovodíš mě?“

Traper se usmál a pohladil svou pušku. „Na to už jsem dlouho čekal. Ani nevíš, jakou na to mám chuť.“

+ + + + +

Lost City se změnilo. Na ulicích bylo nápadně mnoho mužů. Většina z nich byla ozbrojená a všichni měli tvrdé, ale poctivé tváře lidí, kteří musejí každý den tvrdě pracovat. Ve městě to zkrátka a dobře vřelo.

Gallagher a Garret přešli ulici. Vtom uviděli skupinu prachem pokrytých jezdců, kteří tam přijeli z prérie. U boků měli kolty a v sedlových pouzdrech karabiny. Gallagher poznal značky na zadcích jejich koní. Něco ho napadlo.

Přišel k prvnímu z nich, vysokému, na pohled drsnému muži, v němž okamžitě poznal Texasana.

„Vy jste z Kotvy?“

Texasan zvedl obočí vybledlá díky slunci, větru a dešti. „Ano, z ranče Kotva. Z ranče Casse O’Neilla,“ odvětil.

Užasl, když spatřil stříbrnou hvězdu na Gallagherově hrudi. „A kdo jste vy?“

„Gallagher, marshal z Kansasu. Vy jste Will Stuart, předák Kotvy, že ano? Well, váš boss stál na mé straně, a proto musel zemřít. Stuarte, jestli chcete něco podniknout, můžete se přidat k nám. Potřebujeme pomoc, abychom mohli osvobodit Montyho Fergusona.“

„Co je s Montym, marshale?“ rychle se zeptal Texasan.

„Davis se ho zmocnil, když jsem zatkl Big Billa Nolana, a je ochoten propustit ho jedině tehdy, když propustím jeho bosse.“

„Vy jste zatkl Big Billa Nolana?“ Předák zvedl obočí. „Sakra, marshale, jestli je to tak, pak klobouk dolů.“

Gallagher se usmál. „Je to tak, na to se můžete spolehnout. Big Bill je teď v šerifově úřadovně a hlídají ho tři muži z města. Chcete mi pomoct, nebo ne?“

Texasan se otočil v sedle. „Sesedat, chlapci! Jeff a Lucky zůstanou u koní. Ostatní pojďte ke mně.“

Sesedl a obrátil se ke Gallagherovi. „Kde Montyho drží?“

Federální marshal pokrčil rameny. „Asi v Gold Nuggetu, Big Billově sídle. Stuarte, musíme být zatraceně opatrní, jinak Davis nechá Montyho zavraždit.“

Šel s Natem Garretem dál. Za nimi kráčeli kovbojové z ranče Kotva s kolty nízko u pasu a cinkajícími ostruhami.

Přidal se k nim houf ozbrojených mužů. Kdosi z nich zvolal: „Orde, Srdcové eso je v Gold Nuggetu. A vašeho přítele drží v jedné místnosti v prvním poschodí. Hlídají ho tam dva ozbrojení chlápci.“

Gallagher se otočil. „Díky,“ řekl. Cítil, že s ním sympatizují. To zvýšilo jeho odhodlání a zarputilost.

Teď ti lidé spatřili jeho hvězdu. Podivili se, kdosi zasténal a někdo další zvolal: „Marshal - marshal Lost City!“

Ta zpráva se rozletěla po městě. Ze všech stran k nim začali proudit muži. Bylo to jako lavina, která se valila na Gold Nugget.

Gallagher se otočil ke Garretovi. „Nate, Davise si beru na starost já. Osvobození Montyho bude na tobě. Vezmi si pár mužů a použijte požární schodiště. Ale buďte opatrní a nic neriskujte!“

Traper se usmál. „ Chlapče, já odtud toho zatraceného kovboje vytáhnu tak, že si ani sám ničeho nevšimne.“

Otočil se a prohodil několik slov s Willem Stuartem, předákem ranče Kotva. Texasan přikývl, mávl na další dva honáky a potom se všichni čtyři vydali do jedné postranní uličky. Gallagher poněkud zpomalil, aby dal Garretovi čas.

Saloon Gold Nugget stál na druhé straně ulice. Nízko stojící slunce svítilo ze západu, na saloon.

Gallagher si povytáhl kolty z pouzder a zastavil se. Ozbrojení kovbojové, občané města a zlatokopové se rozestoupili a utvořili kruh kolem Gold Nuggetu. U zábradlí před chodníkem stálo několik zpustle vypadajících koní se špinavými postroji. Ze dveří vyběhli tři nebo čtyři drsně vyhlížející hombres, pohlédli na ozbrojený dav, zakleli a vyšvihli se do sedel. Věděli, že je na čase zmizet. Krysy opouštěly potápějící se loď…

Na verandě u dveří Gold Nuggetu se objevil muž, jenž zvedl pušku. Než však mohl namířit, třeskl za Gallagherem výstřel.

Muž na verandě zavrávoral a pustil pušku. Pak se zhroutil na dřevěné zábradlí, které nevydrželo jeho váhu a prolomilo se.

Zřítil se na chodník a zůstal tam ležet - obličejem dolů.

„Teď vyčistíme Lost City!“ vykřikl kdosi za Gallagherem. „K čertu se všemi pistolníky a hráči!“

Gallagher sešel z chodníku na ulici. Slunce, které již stálo nízko, měl za zády a vrhalo jeho dlouhý stín do vchodu saloonu. Muselo toho, kdo by vyšel ze saloonu, oslepit. Byl to starý pistolnický trik a federálnímu marshalovi nebyl neznámý. Pokud šlo o to zneškodnit pistolníky, vrahy a povaleče, šly všechny ohledy stranou.

Zastavil a dal si dlaně před ústa.

„Davisi - vyjděte ven! Čekám na vás!“

Chvíli se nic nedělo. Pak se rozletěla křídla dveří a ven vyšel tygr.

Zastavil se , když spatřil svého soka. Přivřel oči, protože z něho neviděl víc než siluetu obklopenou sluneční aurou. Jako každý, kdo se živil koltem, i on dobře věděl, že pokud člověk míří proti slunci, vystřelí příliš vysoko. Vztekle si posunul klobouk do čela.

„Tak co, Orde,“ zeptal se nahlas, „rozmyslel jste si mou nabídku?“

Gallagher palcem ukázal na slunce sklánějící se k obzoru. „Davisi, lhůta ještě neuplynula.“ Zhluboka se nadechl. „Přišel jsem, abych vás zatkl. Nejmenuju se Ord a nejsem traper, ale federální marshal. Proto si odepněte kolt a vzdejte se!“

Davis se rozesmál. „Marshal? Well, příteli, vy jste se musel zbláznit! Je jenom jeden způsob, jak mě zbavit koltu. Musíte si pro něj přijít! Jen to zkuste!“

Gallagher držel obě ruce od těla po způsobu texaských pistolníků. Nespouštěl protivníka z očí.

„Davisi - to teď udělám,“ řekl klidným hlasem.

Pistolník zavrčel: „Vy jste se musel zbláznit, chlape! To nevíte, že váš přítel Ferguson je v mých rukou? Stačí, abych kývl, a je po něm!“

Ani to nedořekl a v patře Gold Nuggetu třeskl výstřel. Po něm následovaly další dva, nepochybně vypálené z pušky.

Davis sebou trhl. „Co se to, k čertu, děje?“

Gallagher byl také napjatý. „Myslím, že to brzy uvidíme, Davisi,“ zamumlal. Nemluvilo se mu snadno, když pomyslel na Montyho Fergusona.

Náhle se otevřelo okno v patře a objevila se v něm šedivá hlava Nata Garreta. Traper mával kouřící puškou.

„Je to vyřízené, Gallaghere! Máme ho a je v pořádku!“

Gallagher cítil úlevu.

„Co řeknete teď, Davisi?“ ostře zvolal. „Už nemáte v rukou jediný trumf a dobře to víte. Zahoďte kolty!“

V pistolníkových kamenných očích se zablesklo. Věděl, že je na konci. Nebylo úniku. Chtěl však toho vysokého chlápka, který se tak sebevědomě naparoval s marshalskou hvězdou, vzít na tu dlouhou, temnou cestu s sebou.

Gallagher viděl v očích svého soka touhu zabíjet.

„Davisi, naposledy! Zahoďte kolty!“ varoval ho.

Davis zařval jak tygr a tasil oba své kolty.

Gallagher spadl na záda. U hlavní Davisových revolverů se objevily purpurové květy. První kulky přeletěly vysoko nad Gallagherem. Převalil se na bok a tasil oba kolty. Bylo mu jasné, že Davis se nikdy nevzdá, že bude bojovat do posledního do dechu.

Namířil oběma kolty a vypálil. Kulky zasáhly Davise do hrudi.

Padl na kolena. Kolty ještě stále držel v rukou. Ještě jednou z nich vystřelil, ale byl to už pouze reflexní pohyb, protože v té chvíli na něho již sahala svými pařáty smrt. Zhroutil se a zemřel tak, jak žil: se zbraněmi v rukou…

+ + + + +

Gallagher pomalu vstal. Oběma kolty stále mířil na zhrouceného muže. Jeho opatrnost však byla zbytečná. Davis, řečený Srdcové eso, Big Billův pistolník, byl mrtev.

Nat Garret Monty Ferguson se prodrali davem. Z traperovy pušky se ještě kouřilo. Kovboj mával koltem s hnědou pažbou z ořechového dřeva, který mu nepatřil. Těsně za ním se objevily tváře Willa Stuarta a dalších kovbojů z Kotvy. V jejich očích se zračilo odhodlání.

„Zatraceně - to teda šlo hladce!“ zvolal Ferguson a mával ukořistěným koltem.

„Takže to vyšlo, Nate,“ s úlevou řekl Gallagher.

Traper přikývl. „All right. Objevili jsme se tam znenadání jako indiáni. Jednoho hombreho jsme chytili na chodbě. Ukázal nám tu místnost. Potom jsme vyrazili dveře a vtrhli dovnitř. Druhý z nich tasil a zranil jednoho ze Stuartových kovbojů. Potřeboval jsem na něho dva náboje…“

Will Start náhle přijel k marshalovi. Za ním stáli jako neprostupná hradba ostatní kovbojové z Kotvy. Stuart se lehce předklonil.

„Neříkejte, že Big Bill je v šerifově úřadovně.“

Gallagher přikývl. „Je. Ale to už teď není důležité.“

Předák Kotvy se narovnal. „Pro mě ano.“

Otočil poníka a zvolal: „Jezdci z Kotvy - sem!“ Pak pobodl koně ostruhami a vyrazil po ulici. Jeho mužstvo se hnalo za ním jako horda ďáblů. Zpod kopyt jejich hubených poníků se zvedal prach. Gallaghera se zmocnila neblahá předtucha.

„Stuarte!“ zařval. „To nemůžete…!“ Rozběhl se, ale přes ten dav se nemohl tak rychle dostat. Skupina jezdců už odbočila do uličky, která vedla k šerifově úřadovně. O chvíli později třeskl revolver, načež se ozvala salva z pušek. Palba trvala jen chvíli, pak utichla.

Gallagher rychle běžel. Cítil, že má v patách Nata Garreta a Fergusona.

„Co myslíš, Nate?“ zvolal přes rameno.

Šedovlasý traper se zašklebil. „Stuart je pravý vzteklý Texasan. Ten nezapomněl, že Big Bill nechal zavraždit jeho bosse. Jestli se nemýlím, tak se teď zmocní našeho vězně a pověsí ho na nejbližším stromě.“

„Nate - to nesmíme připustit!“ vykřikl Gallagher, který viděl, že jeho domněnky se potvrdily. „Jestli ho zlynčují, tak to bude vražda!“

„Já uvažuju trochu jinak, chlapče,“ klidně řekl Garret. „Jestli Big Billa pověsí, ušetří tím soudu spoustu práce. Beztak ten parchant dostane jen to, co si zaslouží. S takovým koncem musel počítat!“

„A přesto je to vražda!“ zavrčel federální marshal. „Nate, tak bys mluvit neměl. Musíme z toho Nolana dostat. Honem!“

Přešel ulici a dorazil k ústí uličky, která vedla k úřadovně. Čím více se blížil k vězení, tím více mu překáželi muži, kteří se mu stavěli do cesty. Lesknoucí se hvězda na jeho hrudi a jeho zachmuřený pohled je vždy zarazily jen na okamžik. Pak se ho znovu pokoušeli nenápadně zastavit.

„Rychle!“ volal na Garreta s Fergusonem. „Sakra, oni zabijí ještě i Marvina a jeho muže! Ten zlatokop nevypadal jako někdo, kdo bude nečinně přihlížet lynči.“

Mezi něho a jeho druhy se dostala další skupina mužů. Garret a kovboj náhle zmizeli.

Ti muži ho odstrčili stranou. Snažil se prodrat mezi nimi, ale nešlo to. Přistoupil k němu jeden muž, který měl drsný, ale poctivý výraz v obličeji.

„Zpátky, marshale, tady už nic nezachráníte!“

Gallagher ho odmrštil stranou, ale pak se ho zmocnili ostatní a dotlačili ho do stínu stodoly. Tam ho pevně drželi. Jejich pěsti byly tvrdé jak ocel a železo - byly to pěsti mužů, kteří každý den svého života museli tvrdě pracovat.

Gallagher hekal a sveřepě bojoval, přičemž je častoval šťavnatými nadávkami. Nic mu to však nepomohlo. Hradba těl a paží, které ho držely u stodoly, byla neprostupná.

„Je nám líto, marshale,“ zamumlal jeden z mužů, kteří ho přemohli. „Ale věřte mi, že to tak je lepší. A pro vás bude lepší, když se do toho teď nebudete míchat.“

Gallagher nemohl nic dělat. Musel jen přihlížet dramatu, které se začalo odvíjet před jeho očima…

+ + + + +

Na volném prostranství před úřadovnou jezdili sem a tam jezdci. Jejich koně měli značku ranče Kotva. Gallagher mezi nimi viděl vysokou postavu Willa Stuarta, který svým chraplavým hlasem dával pokyny ostatním.

Potom spatřil i Marvina a oba další muže, kteří měli hlídat Big Billa. Stáli se zvednutýma rukama a bledými, zakrvácenými tvářemi před skupinkou mužů, kteří na ně mířili revolvery.

Před stájí, jež patřila k úřadovně, ležel mrtvý poník s roztaženýma nohama. Bylo jasné, že Marvin a jeho muži se bránili.

Z úřadovny se ozvaly tři tlumené výstřely z revolveru. Po chvíli odtud vyšlo několik kovbojů, kteří s sebou vlekli Big Billa. Pouta na rukou mu rozstřelili několika dobře mířenými ranami. Zbytek náramků visel Nolanovi z poškrábaných, zakrvácených zápěstí.

S jistotou muže, který takové situace už viděl, Big Bill okamžitě poznal, co ho čeká. Padl na kolena a sepjal ruce. Jeho odulé tváře se chvěly.

„Ne - to ne! To se mnou nemůžete udělat, chlapci!“ naříkal šílený strachem. „Mám hodně peněz - v bance v Deadwoodu! Všechno vám dám - všechno! Jenom mě nechte žít!“

„Na tvé peníze kašleme!“ vykřikl kdosi z kovbojů. „Chlapci - skoncujme sním!“

Hubený kovboj na malém, vychrtlém koni zatočil nad hlavou lasem. Smyčka s tlesknutím přistála Nolanovi na krku. Jezdec otočil poníka na zadních a přehodil druhý konec lasa přes trám hřebene střechy.

Boss desperátů vypoulil oči. V jeho pohledu se zračilo zoufalství a strach ze smrti.

„Och Bože…!“ přidušeně zasípal.

„Nahoru s ním! Rychle!“ přikázal čísi tvrdý hlas. Gallagher ho poznal. Patřil Willu Stuartovi, předákovi ranče Kotva. Stuart stál uprostřed svého mužstva. V očích mu jiskřilo.

„Nolane - to je za Casse O’Neilla!“ zvolal.

Gallagher viděl, jak několik jezdců seskočilo ze sedel. Slyšel cinkání jejich velkých ostruh. V následujícím okamžiku se laso napjalo. Nolanův nářek utichl a jeho tělo se zhouplo ve vzduchu…

Gallagher v tom okamžiku ucítil, jak se ruce, které ho držely, uvolnily. Muži hleděli na tu děsivou scénu a jeho si nevšímali.

Federální marshal napjal všechny svaly a vrhl se vpřed. Tak se mu podařilo kruh těchto překvapených mužů prorazit. Zvedl kolt a vypálil. Trefil laso těsně nad Big Billovou hlavou a přetrhl ho. Nolan s žuchnutím spadl na zem. Jeho tvář byla modrá, ale ještě sténal.

Gallagher k němu přiběhl a namířil na Stuarta a jezdce z Kotvy.

„Stuarte - tady se lynčovat nebude!“ zařval. „Zmizte! Vy i vaši muži! Rychle, než si to rozmyslím!“

Na Texasanově tvrdé tváři se objevil stín. Váhal. Gallagher mu četl myšlenky. Ti muži byli opojeni krví. Kdyby jim teď Stuart dal znamení, srazili by ho a zadupali do země dřív, než by mohl sáhnout po zbrani.

Vzadu v uličce nastal pohyb. Prodíral se tam nějaký muž. Byl to starý traper Nat Garret. Šedivé vlasy měl naježené. Ústí hlavně pušky v jeho rukou mířilo na hruď předáka Kotvy.

„Chlapci, raději byste teď měli zmizet!“ zvolal rázným hlasem a natáhl kohoutek winchestrovky.

Napětí v předákově tváři polevilo. Gallagher viděl, jak se uvolnil v sedle, a oddechl si.

„Marshale, co se bude dít s tím mužem?“ zeptal se Stuart a ukázal na napůl omráčeného Nolana.

„Dostane se před řádný soud, to vám přísahám,“ tvrdě odvětil federální marshal. „A jak znám rozsudky v této zemi, tak svému trestu neujde.“

Plameny ve Stuartových očích vyhasly. Náhle vypadal unaveně a přepadle.

„Well, takže pojedeme,“ zamumlal a otočil svého koně. Zvedl ruku. „Jezdci z Kotvy ke mně!“

Kovbojové přijeli k němu. Zvedl se prach a nebylo toho moc vidět. Když se usadil, už tam ti jezdci nebyli. Krátce nato se rozešli i zlatokopové a občané města.

Odkudsi se tam objevil Monty Ferguson.

„Kdes trčel, krucinál?“ zabručel Gallagher.

Vysoký kovboj pokrčil rameny. Měl roztrhanou košili.

„ Chytili mě a nepustili mě sem - tak jako tebe,“ nevrle opáčil.

„Vlastně bych je měl zatknout - Stuarta a všechny jeho lidi!“ zavrčel Gallagher a sundal Big Billovi smyčku z krku.

Nat Garret rozvážně řekl: „To by nešlo. To bys totiž musel strčit za katr půlku města. A to by bylo trošku velké sousto i na tebe, synu.“ Položil Gallagherovi ruku na rameno. „Neber to tak tragicky,“ poznamenal. „Big Bill musel s něčím takovým počítat a také to věděl. Ten, kdo hraje vysokou hru, musí dát na stůl vysokou sázku.“ Odplivl si do prachu. „Well, tentokrát ten kojot provazu ještě unikl. Ale doufám, že jeho hodina brzy nastane.“

Gallagher přikývl a ukázal na sténajícího desperáta. „A teď mi s ním pomoz dovnitř.“

+ + + + +

O dva týdny později se sešel soud, aby rozhodl o osudu Big Billa Nolana. Porota sestával z dvanácti mužů - občanů Lost City, řemeslníků, obchodníků, dvou zlatokopů a jednoho rančera z prérie.

Rozsudek zněl: „Vinen ve všech bodech obžaloby!“

Když předseda poroty řekl soudci, který seděl za vyvýšeným pultem: „Vinen, Vaše Ctihodnosti,“ Big Bill Nolan se zhroutil.

Soudce Brandson, kterého hned po těch vzrušujících událostech zavolali z Rock Springs, udeřil kladívkem do stolu a oznámil trest: „Smrt oběšením…“

Pro něho takové rozsudky nebyly ničím neobvyklým. Proto nehnul ani brvou, když se obrátil k předsedovi poroty a zeptal se: „Jak dlouho budete trvat, než se postaví šibenice, pane Forde?“

Ben Ford se poradil s nějakým mužem v pozadí, zřejmě tesařem.

„Do zítřejšího rána, Vaše Ctihodnosti,“ řekl.

Soudce Brandson si odkašlal. „All right. Rozsudek bude proveden zítra za svítání.“

Když se následujícího dne vyhouplo slunce nad hřebeny Black Hills, vyšel si Big Bill Nolan na svou poslední procházku - v tom samém městě, které se před ním ještě před nedávném chvělo. Odsouzen těmi samými občany, kteří pro něj nebyli nic víc než bezvýznamní nýmandi - dokud nepronesli ono fatální „vinen“…

Gallagher přišel do Jonesovy stáje a začal si sedlat koně, kterého mu daroval Link Jones. Jones a Nat Garret ho chtěli přemluvit, aby ještě chvíli zůstal v Lost City, ale Gallagher už nechtěl déle pobývat ve městě, kde už byl jednou nohou v hrobě.

Link Jones seděl v houpacím křesle na slunci před stájí. Hlavu měl sice ovázanou, ale jinak se zdál být v pořádku. Byl s ním Nat Garret a opodál stál Monty Ferguson, kovboj, který se vlastně jmenoval Holiday.

Rozloučení bylo krátké. Každý z těch mužů skrýval své pocity. Na Západě nebylo obvyklé je dávat najevo. Potom Gallagher vylezl do sedla, chopil se uzdy a vyjel z města, aniž by se otáčel. Lost City, „ztracené město“, zmizelo za jeho zády, když na staré Oregonské stezce odbočil na jih.