John Kirby

Colorado western 136. Hanagan musí zemřít

Srpen 1862

Noční vzduch byl prosycen pachem těžké, promoklé hlíny. Tam, kde tekla Bull Run, stoupaly chuchvalce mlhy za černými siluetami zmrzačených vrb. Země byla zbrázděná a rozrytá krátery po výbuších dělostřeleckých granátů. Bitva skončila. Vojáci Severu se stáhli do opevněných postavení a přenechali bitevní pole vítězné armádě Jihu…

Ben Adams, který jel po bitevním poli, zřetelně cítil spálený střelný prach.

Opatrně vedl svého valacha mezi krátery, v nichž stála dešťová voda. Zvíře neklidně frkalo. Pach střelného prachu, krve a vnitřností mrtvých koní, kteří s nataženýma a ztuhlýma nohama leželi tam, kde je smetla kartáčová střelba jižanských děl, ho děsil.

Přeběhlo po roztrhané a prostřílené vlajce Unie, která ležela na mokré zemi.

Adams’mířil k ruinám jakéhosi statku, který byl vidět v mlze. Schlíple tam visela vlajka Konfederace.

Adams sesedl a hodil uzdu seržantovi. Stáhl si klobouk do čela a zvedl si Hrnec svého šedého kabátu.

„Musím mluvit s generálem Leem. Mám pro něho zprávu.“ Stáhl si rukavice a strčil si je za opasek.

Objevil se poručík. „Generál právě se svým štábem probírá situaci. Teď k němu nemůžete.“

„Zodpovím si to. Ta zpráva je důležitá. Dejte mi pozor na koně.“

„Je mi líto, pane. Ale nemohu vás ke generálovi pustit.“

Adams ho tam nechal stát, rychle vešel do ruiny zakryté stanovinou a odhrnul deku ve vchodu.

Důstojníci, kteří stáli u stolu, na něho pohlédli. Adams okamžitě poznal Leeho. Generálova tvář působila ve světle lampy tvrdě a napjatě.

Adams sňal svůj mokrý armádní klobouk a pozdravil. „Kapitán Benjamin Adams z druhého missourijského regimentu. Nesu poselství od generála Beauregarda.“

Za jeho zády se odhrnula deka a objevil se poručík, který ho nechtěl pustit dovnitř. V ruce držel pistoli.

„Pane…“

Lee se narovnal. „To je v pořádku, poručíku.“

Poručík zmizel ve tmě a vchod zase zakryla deka. Lee upíral bledé oči na Adamse. „Mluvte, kapitáne.“

Adams se váhavě rozhlédl po přítomných.

„Nemám před svými důstojníky žádná tajemství,“ řekl Lee. „Prosím?“

„Jak si přejete, pane. Zpráva, kterou posílá generál Beauregard, se týká naší práce na Západě.“

V úzkém, aristokratickém obličeji cuklo. Generál rychle zvedl ruku a umlčel Adamse. „Omluvte mě, pánové,“ poznamenal. Potom se otočil k Adamsovi. „Pojďte, kapitáne!“

Společně vyšli ven, do mlhy, která stoupala od řeky a v níž zmizely obrysy dělostřeleckých baterií. Lee spustil deku ve vchodu. Byla zima.

Adams si sňal kabát z ramen. „Smím vám dát svůj kabát, pane? Je chladno.“

Lee mávl rukou. „Proč?“ zeptal se. Z jeho hlasu byla cítit únava. „Tento den byl dost horký, kapitáne Adamsi. V bitevní vřavě vane horký vítr. Člověk proto touží po tmě a chladu noci jako po doušku vody. Beauregard mi po vás posílá zprávu? Co je to?“

Adams si přehodil kabát přes rameno a dal si šavli pod paži.

„Varování, pane. Jeden z našich nejdůležitějších lidí na Západě chce přeběhnout k nepříteli. Unie je určitě ochotna zaplatit vysokou sumu za informace o našich plánech. To je to, čeho se generál Beauregard obává. Přikládá boji v týlu Unie velký význam.“

„Oprávněně,“ zamumlal Lee. Přistoupil k dohasínajícímu ohništi a dal nad ně dlaně. Jeho tvář ozářil narudlý svit. Chladně si prohlížel Adamse. „Co ten muž ví, kapitáne?“

„Zná naše plány, pane. Mohl by změnit výsledek boje na Západě, pokud by přeběhl.“

„A co mu za jeho zradu nabízí Sever?“ Lee hovořil naprosto nevzrušeně.

„To nevíme. Ale ta částka musí být vysoká.“

Lee pohlédl za Adamse, do mlhy. „Dnes jsme Sever porazili. Bull Run byla tmavá od krve. Pope a jeho armáda se stáhli. Musejí být někde v té mlze. Kdybych byl silnější, pronásledoval bych ho a zničil. Bojuji proti přesile s nedostatečnými prostředky, kapitáne. Země, na které stojíme, je po tomto proklatém dni nasáklá krví statečných mužů. Naše děla odrazila kartáčovou palbou útok Severu. Dlouhé hodiny jsem slyšel sténání raněných, zatímco naše kavalerie zahnala Popeovu pěchotu do jejich vlastních dělostřeleckých postavení a potřela jejich kanonýry. Vybojovali jsme si šanci, kapitáne. Jestli teď přebrodíme Potomac a zničíme železniční most přes Susquehannu u Harrisburgu, odřízneme Sever od posil. Mezi mými důstojníky jsou muži, kteří si myslí, že válečné štěstí se teď obrátilo na naši stranu. Já tomu nevěřím. Tady na Východě sice můžeme klást odpor, ale zvítězit - zvítězit můžeme jen na Západě. A já nechci, aby tolik mužů padlo jen proto, aby si nějaký špinavý zrádce namastil kapsy.“

„Může nám být nebezpečný, pane. Máme se pokusit s ním mluvit, vyjednávat?“

Lee se rychle obrátil. V očích mu jiskřilo.

„My jsme Jih,“ odpověděl. „A Jih nevyjednává se zrádci. Za zradu existuje jen jediná odměna. Zabijte toho muže. Je mi jedno, jak to uděláte, ale musíte to učinit.“

Adams přikývl. „Nebude snadné se k němu dostat, ale můžete se spolehnout na to, že ho zneškodním. Najdeme ho, ať bude kdekoli. Máme v Arizoně spolehlivého muže, v Gila Bendu.“

Lee mlčky přikývl, otočil se a vykročil k ruině. Adams viděl, jak jeho vysoká postava zmizela v mlze. Chvatně přes sebe hodil kabát a vydal se ke svému koni.

+ + + + +

Březen 1863.

Tři jezdci, kteří stáli ve stínu několika stromů palo verde, byli pokryti bílým prachem. Pozorovali dostavníkovou stanici, na niž pražilo slunce. Koně byli unavení, měli svěšené hlavy a líně se přešlapovali v prachu. Muži pozorovali východní obzor. Odtud musel přijet dostavník. Jeho cílem byl Gila Bend, předtím však museli být na té malé stanici vyměněni koně.

Muž, kterého chtěli zabít, měl jet tím dostavníkem.

Prašná cesta se klikatila sluncem spálenou krajinou kolem šedých skalisek a písečných dun. Vypadalo to, jako by se všichni živí tvorové někam schovali.

„Jak dlouho tu ještě budeme čekat?“ zeptal se Clanton, chlápek s nesympatickým výrazem v obličeji, který seděl v sedle se svěšenými rameny. Ani nevytáhl cigaretu z úst, když hovořil.

„Počkáme, až přijede ten dostavník. A on přijede, na to se spolehni,“ odpověděl McLean.

Oběma rukama se opřel o vyleštěnou hrušku svého sedla typu Brazos River a přivřel oči. Jeho tvář byla propadlá, ale jinak se z ní nedalo nic vyčíst. Jeho úzké rty vypadaly jako tenká jizva.

Fisk, třetí z nich, vzal z hrušky sedla láhev, vytáhl zuby špunt a vyplivl ho do dlaně. Pak se napil.

Otřel si kapky vody z brady a zamumlal: „Chci, abychom si byli jistí, že Hanagan sedí v tom kočáru.“

McLean se k němu pootočil. Rukou se opíral o pažbu koltu a jízlivě se usmíval.

„Jedno je jisté,“ prohodil. „Hanagan musí dnes v noci být v Gila Bendu, protože ho tam čeká agent Severu. Musí se s ním setkat. A protože do Gila Bendu jede jenom tento dostavník, bude v něm sedět. Podáme si ho, jakmile dostavník zastaví.“

„Ty znáš toho muže, který nám dal tip?“ otázal se Fisk.

McLean se zamračil. „Ne, neznám ho a nechci ho znát. Máme svůj úkol a jsme placení za to, abychom ho provedli. Pojedeme teď ke stanici. Tam na ten dostavník můžeme čekat taky. Až přijede, beztak tam budeme muset být. Nebude rád, až nás uvidí.“

„Ty víš jak vypadá?“ zeptal se Fisk.

„Hm. Jako medúza. Malý, tlustý, s hlavou vtaženou mezi rameny -opravdová medúza,“ odpověděl McLean.

Fisk se usmál. Pověsil láhev s vodou na hrušku sedla a spolu s McLeanem se vydal ke stanici. Clanton jel za nimi. Znovu si zapálil vyhaslou cigaretu.

Slyšel, jak McLean řekl: „Počkáme, až vyjde z dostavníku. Nejlepší bude, když budeme mít kočár pod kontrolou ze všech stran. Hanagan se nesmí dostat do stanice.“

+ + + + +

Wayne Holloway zastavil svého koně, když se objevily obrysy dostavníkové stanice.

„Vypadá to, že jsme to zvládli, bratříčku,“ chraplavě řekl.

Sňal z hlavy stetson a oklepal si ho o kalhoty. Larry Holloway, jenž stál vedle něho, několikrát omotal konec lasa, ke kterému byli přivázaní oba osedlaní koně, kolem hrušky sedla a sňal si klobouk. Hřbetem ruky si utřel pot ze tváře.

„To jediné, co si teď přeju, je soudek studené vody, ve kterém bych se mohl ponořit až po krk. Zpotil jsem se tak, že jsem přilepený k sedlu jak volské oko k pánvi.“

Wayne Holloway si nasadil klobouk na hlavu a kopl koně do slabin. Slaný prach pokrýval jejich šaty, tváře i obočí. Trpěli žízní a rty měli opuchlé. Dva z pěti koní, které hledali, však našli a chytili.

Přijeli k ohradě a u žlabu sesedli. Koně hned přišli k vodě a začali pít.

Wayne si sundal klobouk, šel ke studni, vytáhl vědro s vodou a ponořil do něho hlavu. Potom si prohrábl vlasy a počkal, až se umyje Larry. Pak pohlédl k chatě, kde stál ve stínu soudek s vodou.

Ve stanici, která si ani nezasloužila jméno, seděli McLean, Fisk a Clanton spolu s šéfem stanice u stolu a hráli poker. McLean seděl zády ke stěně a měl před sebou otevřené dveře. Tiché frkání koně vzbudilo jeho pozornost. Viděl, jak na dvůr přijeli dva muži. Vedli s sebou dva koně.

„Počkejte!“ řekl McLean. Položil karty na stůl, odsunul židli a vstal. S cinkáním ostruh přišel ke dveřím a tam se zastavil. Venku pálilo slunce. Bylo jasné, že ti dva muži ho ve stínu nemohou vidět.

Pozoroval, jak sesedli a napájeli koně. Krátce pohlédl na jejich ošoupané džíny a zpocené košile. Jeho pohled ulpěl na jejich revolverech. Starší z obou mužů nosil armádní kolt ráže 45, mladšímu se na levém boku houpala šestatřicítka.

McLean uměl odhadnout lidi a způsob, jak ti dva nosili své zbraně, mu napověděl, že s nimi umějí zacházet. Ale nebyli to žádní ostrostřelci. To také poznal.

Náhle si všiml, že starší z nich hledí na koně, tísnící se ve stínu, který v ohradě vrhala kůlna sloužící jako kovárna. Byli to koně, na kterých tam přijel on, Clanton a Fisk.

Svraštil čelo. Levou rukou vytáhl nedopalek cigarety z úst, hodil ho na zem a zašlápl ho.

„Fisku!“ zvolal tiše a přesto ostře. Fisk hodil karty na stůl a vstal.

„Co je?“

„Ti dva tam se zajímají o naše koně.“

Fisk položil ruku na hladkou kůži svého revolverového pouzdra a odepnul z kohoutku bezpečnostní poutko.

„Nech toho!“ zavrčel McLean. Hovořil tiše, aniž by pohyboval rty, takže mu rozuměli pouze muži v domě.

Fisk zvedl ruku z koltu a pokrčil rameny. „Sakra, to nám tak ještě chybělo. Co budeš dělat, když tu budou, až přijede dostavník?“

„To ti řeknu, až k tomu dojde,“ sykl McLean. „Běž zpátky a hraj dál.“

Wayne Holloway pohladil krk jednoho ze tří koní, silného hnědáka. Ačkoli bylo vedro, byli všichni tři koně osedlaní.

„Larry,“ tiše řekl, zatímco přejel rukou po podbřišníku, „pojď sem a podívej se na to.“

Larry Holloway přišel od studny a utřel si ruce do modrých džínů.

„Tři koně - a všichni osedlaní texaským způsobem s dvojitými podbřišníky.“

Larry Holloway pohlédl na podbřišníky, otočil se a chvíli pozoroval temný vchod stanice.

„Mohli je aspoň odsedlat. Vypadá to, že měli zatraceně napilno. Ta zvířata jsou zpocená. Nechali je napojit a pak je osedlané nahnali do ohrady. Pojď, chci se napít, než pojedeme dál.“

Šel ke svému koni, vytáhl ze sedlového pouzdra pušku a potom se vydal ke stanici. Ve dveřích se objevil muž. Opřel se ramenem o rám dveří a pohlédl na ně.

V ústech měl nedopalek cigarety. Byl vysoký a hubený a měl pohublou tvář zarostlou strništěm. Na nohou měl džíny a holínky. Na košili měl tmavé skvrny od potu pod pažemi a nad pasem. Mastnou, koženou vestu měl rozepnutou.

Po pravém boku mu visel kolt ráže 44 v prostém, ošoupaném pouzdře, které měl dvěma řemínky přivázané ke stehnu. Pažba trčela směrem od těla.

„Dobrý den,“ zamumlal Wayne, zatímco přistoupil k soudku s vodou a zvedl víko. Nabral vodu, vypláchl si ústa, odplivl si a potom se napil. Přes naběračku pozoroval muže, který na něj tak upřeně hleděl.

Ve dveřích se objevil šéf stanice. „Vypadá to, že za sebou máte dlouhou cestu.“

„Honili jsme dva koně, kteří nám v noci utekli,“ řekl Larry Holloway. „Jedeme zpátky na ranč. Nějaké novinky?“

„Nic moc,“ odpověděl šéf stanice.

Wayne Holloway vyplivl zbytek vody a podal naběračku Larrymu.

„Co je to za ty chlápky, kteří si nechali koně v ohradě?“ tiše se zeptal.

„Nevím. Tvrdí, že jedou do Gila Bendu. Chtějí si tu jenom odpočinout a pak pojedou dál. Hrál jsem s nimi hodinu poker, ale moc jsem se toho od nich nedozvěděl. Pijí mou whisky a já doufám, že zaplatí.“

„Už tu byl dostavník?“ vyzvídal Wayne Holloway.

„Ne. Ale musí tu být každou minutu. Jsem moc rád, že mám společnost. Často se tu dlouho nikdo neukáže.“ Strčil si ruku pod košili a poškrábal se na hrudi. „Pojďte dovnitř, pane Hollowayi. Naliju vám bourbon. A jestli máte nějaké dolary, tak se můžete přidat k pokeru.“

„Máme sice naspěch, ale na whisky si člověk udělá čas vždycky.“ Wayne Holloway vešel za šéfem stanice do stinného domu. Vevnitř se rozhlédl.

Tři muži u stolu na ně pohlédli. Hollowayovy oči ještě nebyly zvyklé na šero, ale když přišel za šéfem stanice k pultu, spatřil jejich tváře -a to, co viděl, se mu nelíbilo.

Cítil, že ho pozorují, když se opřel o mahagonový pult. Šéf stanice nalil z láhve bez etikety do tří sklenic. Kořalka byla průzračná jako voda.

Wayne Holloway ji naráz vypil. Alkohol byl tak silný, že mu to vehnalo slzy do očí. Otřásl se.

„Vy nás chcete otrávit?“ s úsměvem se otázal, když si utíral slzy. „Z čeho to je? Z petroleje?“

„Jsou lidé, kteří to pijí rádi. Nechcete si zahrát? Musím připravit koně k přepřahání. Můžete mě v pokeru zastoupit.“

Wayne se otočil a změřil si ty tři muže u stolu pohledem.

„Proč ne?“ řekl. „Jeden dolar ještě mám. Možná odtud odjedu se dvěma.

Jeden z mužů se narovnal a zdálo se, že chce něco říct, ale zabručení jeho druha, kterého předtím Wayne viděl ve dveřích, ho umlčelo. Jenom pokrčil rameny a usmál se na Waynea. Usmíval se však pouze ústy, nikoli očima.

„Běž ven!“ řekl McLean Fiskovi panovačným tónem. Bylo vidět, že o tom nemíní diskutovat. „Postarej se o naše koně. Dej jim napít. Nechci, aby se po cestě zhroutili.“

Fisk mlčky vstal a přenechal své místo Larrymu Hollowayovi. Potom zmizel venku. McLean míchal karty. Nijak zvlášť pečlivě. Wayne a Larry Holloway na sebe rychle pohlédli, načež se soustředili na karty.

Wayne nebyl žádný karbaník, ale viděl, že figura, kterou dostal, je dobrá. Měl dvě dámy a dvě sedmy. Jako pátou kartu dostal eso. Odložil ho a koupil třetí dámu.

McLeanovi se ve tváři zračilo napětí, ale Wayne Holloway měl podivný pocit, že nemyslí na karty. Olízl si oschlé rty a zatímco posunul jeden dolar doprostřed stolu, pootočil se a povytáhl si kolt, takže nyní na něj mohl snáze dosáhnout.

V tom okamžiku uslyšel kroky z úzké, zastřešené verandy. Ve dveřích se objevil stín. Byl to Fisk. Oběma rukama se chytil rámu dveří, naklonil se do místnosti a řekl: „Dostavník přijíždí, McLeane!“

Wayne viděl, jak se tvář muže naproti něj stáhla. Jeho ústa byla nyní ještě tenčí než předtím. Odložil karty, odsunul židli, vstal a šel ke dveřím.

„Jdu ven,“ řekl do nastalého ticha šéf stanice. „Vyvedu koně ze stáje.“

Vzal z pultu pušku a šel ke dveřím. McLean zůstal na prahu a tak šéf stanice nemohl ven. Wayne viděl pouze McLeanovu tvář. Náhle se šéf stanice prudce zastavil. Wayne viděl, jak zvedl ramena. Pak udělal krok zpět, jako by ho někdo odtáhl lasem, a Wayne tak uviděl McLeana.

Wayne se díval proti slunci, ale okamžitě si všiml revolveru v McLeanově ruce. Pustil karty a pod stolem trhl rukou ke koltu.

Vtom Clanton vyskočil. Dosud nehybně seděl za stolem a prohlížel si své karty, jako by ho nic jiného nezajímalo. Nyní se bleskově pohnul. Chytil stůl, nadzvedl ho a vrhl ho na Waynea Hollowaye.

Wayne se zkroutil, když ho okraj desky stolu udeřil do přezky. Odhodilo ho to ke stěně a na chvíli měl vyražený dech. Pak se otočil a sevřel pažbu koltu.

Clanton k němu rychle přiskočil a kopl ho do spánku. Wayne narazil hlavou do stěny a ucítil prudkou bolest. Pokusil se vstát, ale už bylo pozdě.

Clanton stál široce rozkročen nad ním a mířil na něho revolverem. Wayne pustil svůj kolt na zem.

„Vstaň!“ přikázal mu Clanton a jeden krok ustoupil, aby Wayneovi udělal místo. Palcem držel natáhnutý kohoutek. Postrčil Waynea ke stěně.

Fisk mířil na Larryho, který vylezl zpod rozbitého stolu.

McLean vzal šéfovi stanice pušku a hodil ji na pult.

„Tu potřebovat nebudeš,“ řekl. „Nechoď ven dřív, než ti řeknu. Až kočár zastaví před domem, pustím tě ven. Budeš dělat, jako by se vůbec nic nestalo. Já budu stát přede dveřmi a celou dobu ti budu mířit na záda. Když budeš rozumný, nic se ti nestane. Ale nezkoušej dát vozkovi nebo jeho průvodci znamení, jestli nechceš koupit kulku do zad. Můžeš si vybrat.“

Aniž by spouštěl Waynea a Larryho Hollowaye z očí, řekl Fisk: „Vyřídíme je teď hned. Ušetří nám to riziko, až kočár zastaví před domem.“

„Uděláš to, co ti řeknu,“ zavrčel McLean. „Na to budeme mít pořád dost času, až budeme hotoví s Hanaganem. Kočár už je příliš blízko. Kočí by uslyšel výstřely a Hanagan by dnes večer byl v Gila Bendu .Mějte je pod kontrolou, ale střílejte jen, když to bude bezpodmínečně nutné. Clantone, přiveď koně dozadu do kovárny. Pak vylezeš ze zadní stěny na střechu a budeš nás odtud krýt puškou.“

+ + + + +

Wayne slyšel vrzání a skřípění dostavníku, který se blížil ke stanici. A slyšel také ostré oddechování Larryho, který se zády opíral o stěnu. Larry utrpěl tržnou ránu na čele. Po spánku a líci mu na límec košile stékala krev.

Wayne na něho rychle vzhlédl. Věděl, že od Larryho pomoc očekávat nemůže.

McLean postrčil šéfa stanice ke dveřím. Pak Wayne uviděl kočár.

Slyšel frkání koní a skřípění brzdy na železném ráfku. Když dostavník zastavil, do dveří pronikl zvířený prach.

Fisk stál šikmo proti oběma bratrům. V ruce držel revolver a střídavě jím mířil na Waynea a Larryho. Jejich zbraně ležely na podlaze za Fiskem. Nikdy by nemohli být dost rychlí na to, aby ho přemohli dřív, než by vystřelil.

Šéf stanice chvíli zůstal stát ve dveřích. Viděl dostavník a zpocené koně v zápřahu. Na jeho bedrech leželo velké břímě. Měl strach. Po zádech mu stékal pot. McLean do něho strčil a šéf stanice vyklopýtal ven.

Vedle kočího seděl na kozlíku tlustý muž, který na kolenou držel sharpsku. To byl průvodce kočího. Kočí se opřel lokty o kolena a zvolal dolů: „Vypadá to, že dnes budeme v Gila Bendu přesně. Kde jsou čerství koně?“

„Hned je přivedu,“ pomalu řekl šéf stanice. Zmocnil se ho strach. Úsměv na jeho tváři působil křečovitě. Věděl, že McLean mu míří na záda. Chtěl kočího a průvodce varovat, ale na druhou stranu nechtěl zemřít.

Nejistými kroky, s podlamujícími se koleny šel ke kočáru a otevřel dvířka. Ven vylezli tři pasažéři, dva muži a jedna žena, aby se protáhli.

Jeden z nich vypadal jako rančer. Nebyl ozbrojený, každopádně nebylo vidět žádnou zbraň. Druhý byl malý, podsaditý chlapík v tmavém obleku a s kloboukem bowler. Jeho plochá, bledá tvář byla poseta krůpějemi potu. Sňal si klobouk, otřel si čelo a právě si chtěl očistit vnitřek klobouku.

V té chvíli McLean vyšel ze stínu na slunce a pomalu se vydal k dostavníku. Ruku měl na pouzdře s koltem a mrazivě se usmíval. Nikdo

si nevšiml, jak pomalu sevřel pažbu koltu.

„Hanagane!“ polohlasně řekl. „Dal jste si na čas. Dlouho jsme tu na vás čekali - skoro příliš dlouho.“

Muž zvedl hlavu a pohlédl do McLeanových bledých očí. Jeho tvář, na níž se objevil nevěřícný úsměv, strnula, když spatřil revolver v McLeanově ruce. Vytřeštil oči a otevřel ústa. Rukou si zajel pod kabát.

Bylo to marné, ale přesto se pokusil vytáhnout zbraň. Ruku měl ještě stále pod kabátem, když ho zasáhla McLeanova kulka.

Pootočil se, spadl na velké zadní kolo dostavníku a pokusil se chytit jeho loukotí. Potom však po něm sklouzl na zem.

McLean se otočil a pohlédl na ozbrojeného průvodce na kozlíku. Muž na něho namířil sharpsku, ale už nestačil vypálit. Zasáhla ho totiž McLeanova kulka. Sharpska spadla na zem, muž se otočil, ztratil rovnováhu a zřítil se na oj mezi koně.

Kočí seskočil z kozlíku, ale v tom okamžiku ho trefila kulka, kterou vypálil Clanton ležící na střeše kovárny. Kočí zavrávoral a skácel se na zem. Potom se odplazil pod dostavník, aby se tam skryl před kulkami.

Šéf stanice a oba přeživší cestující tam strnule stáli a hleděli na McLeana, který se díval bez hnutí brvou na muže, jehož zastřelil.

+ + + + +

Wayne Holloway slyšel třesk výstřelů, po nichž se rozhostilo ticho.

Fisk o jeden krok ucouvl. Stále střídavě mířil na Waynea a Larryho, ale na vteřinu přece jen pohlédl jinam. Ke dveřím. Byl nervózní, protože nevěděl, co se venku stalo.

„McLeane!“ polohlasně zvolal.

V tom okamžiku Wayne vyrazil.

Fisk se ohlédl. Právě mířil na Larryho, takže teď se pokusil namířit na Waynea.

Ale už bylo pozdě. Wayne ho strhl na převrácený a rozbitý stůl.

Fisk při tom ztratil revolver. Dopadl tvrdě, ale byl houževnatý. Když viděl, jak se k němu Wayne blíží, kopl ho pravou nohou. Jeho ostruha Wayneovi roztrhla košili až po opasek.

Wayne zavrávoral. Sužovala ho bolest. Viděl, jak se Fisk otočil, jak trhl rukou ke koltu, který ležel jen kousek od něj na podlaze. Zvedl ruku a sáhl si za krk, aby z pochvy, kterou měl mezi lopatkami, vytáhl nůž. Bleskově opsal rukou oblouk. Všechno nyní záviselo na jeho rychlosti. A on byl rychlý - tak rychlý, jako ještě nikdy ve svém životě.

Fisk se převalil na záda, aby mohl zvednout kolt. Uviděl, jak Wayne pohnul rukou, a pokusil se odvalit, aby unikl noži a zároveň mohl vystřelit na Waynea. Nepovedlo se mu ani jedno.

Když ho probodl nůž, vytřeštil oči. Přesto ještě instinktivně zmáčkl spoušť. Výstřel tou dřevěnou budovou otřásl. Kulka se zavrtala do stropu a z dírky po ní se sypal písek.

Wayne přes něj přeskočil a zvedl kolt. Pak přiběhl ke dveřím, připraven vypálit na McLeana, který musel stát vedle dostavníku.

Na střeše kovárny třeskl výstřel. Wayne cítil závan po kulce, která se za ním zavrtala do stěny. Trhl sebou.

McLean uslyšel ten výstřel, otočil se a na zlomek vteřiny zahlédl Waynea, než mu zase zmizel z dohledu.

Zatímco Larry dovrávoral k pultu a sáhl po pušce, která ležela tam, kam ji hodil McLean, přitáhl zabiják k sobě ženu, jež stála vedle dostavníku. Jednou rukou ji držel u sebe, druhou, v níž měl revolver, prostrčil ženě podpažím a táhl ji k dostavníku.

Uviděl Waynea vedle dveří, ale právě, když chtěl zmáčknout spoušť, vystřelil Clanton podruhé ze střechy kovárny. Jeho druhá kulka Waynea minula, nicméně přinutila ho krýt se.

McLean sevřel rty. Dorazil k dostavníku, který ho nyní kryl. Ženu táhl za sebou. Nebránila se. Strach ji ochromil.

„Koně!“ vykřikl McLean. Otočil se a spatřil Clantona, jenž přikrčen běžel po střeše kovárny. V tom samém okamžiku třeskl výstřel v domě a Clantonovi se podlomila pravá noha. Padl na koleno, otočil se a vystřelil.

Pomalu se plazil po střeše k jejímu okraji, chtěje se odtud spustit do sedla koně, který stál pod ním. S námahou se blížil k okraji střechy.

McLean hleděl na dostavník. Viděl, jak se za ním něco pohnulo, a okamžitě vystřelil. Jeho kulky vytrhly dlouhé třísky z tmavě natřeného dřeva. Pak odstrčil ženu, otočil se a rozběhl se ke koním.

Za dostavníkem Larry otevřel uzávěr sharpsky, vyhodil ven kouřící nábojnici a strčil dovnitř novou. Hlaveň pušky položil na podlážku kozlíku a pečlivě namířil na Clantona, jenž mezitím dorazil k okraji střechy a chtěl seskočit na koně.

Když vypálil, zbraň ho udeřila do ramene. Clanton sebou trhl, zřítil se ze střechy a zůstal ležet mezi koňmi.

McLean viděl, jak spadl, a slyšel žuchnuti, když tělo dopadlo do bílého písku. Přikrčen přiběhl ke svému hnědákovi a odvázal jeho uzdu. Rychle strčil holínku do třmene a chytil se hrušky sedla. Výkřikem pobídl zvíře, a to vyrazilo cvalem. Trhnutí vyneslo McLeana do sedla.

Larry vyhlédl zpoza oje kočáru a spatřil McLeana, jak odjíždí cvalem od kovárny. Klekl si a namířil na něj. Když zmáčkl spoušť, sklonil se McLean doleva a hned se zase narovnal. Larry otevřel uzávěr, ale když sharpsku znovu zvedl, byl již McLean příliš daleko.

Vstal, uvolnil kohoutek sharpsky a obešel dostavník. Wayne a jeden cestující se starali o muže, kterého postřehl McLean. Ještě žil a snažil se něco říct.

Pohled jeho malých, matných očí ulpěl na chlapíkovi, vedle něhož klečel Wayne Holloway. Mumlal něco, čemu nikdo nerozuměl. Když Larry dorazil k nim, muži ochable klesla hlava a v jeho očích se objevil skelný výraz.

Wayne ho položil na zem a vstal. Zamyšleně pohlédl na Larryho. Pak se zeptal: „Zasáhls ho?“

„Myslím, že ano. Ale ne tak, aby nemohl odjet. Kdo to je?“

Wayne se otočil ke kočímu, který vylezl zpod dostavníku. Držel se za levé rameno, do kterého ho zasáhla kulka. Jeho tvář byla bledá a koutky úst mu škubaly bolestí.

„Kdo to je?“ zeptal se Wayne a bradou kývl na muže v písku.

„To nevím. Ani neznám jeho jméno. Všechno, co vím, je to, že si zaplatil lístek do Gila Bendu.“

„Kde nastoupil?“

„V Yumě. Všichni moji cestující tam nastoupili.“

Wayne se obrátil k druhému cestujícímu. „Jel jste s ním, pane. Víte, kdo to byl?“

„Ne. Po celou dobu neřekl ani pět slov. Vypadalo to, jako by měl nějaké problémy. Nevím, kdo to je. Měli bychom se postarat o tu dámu, kterou vrah použil jako živý štít.“

Muž vstal a zmizel za dostavníkem. Larry a vozka vytáhl průvodce

zpod kopyt koní. McLeanova kulka ho okamžitě zabila.

Wayne šel za Larrym ke studni. Larry si umyl krev ze tváře a utřel se rukávem košile. Potom se opřel o ostění studny.

„Čekali na něho, chtěli ho zabít. Dobře věděli, že pojede tímto dostavníkem. Neměli tu nic jiného na práci než čekat. Někdo jim dal tip - a pravděpodobně jim ten samý muž za to zaplatil.“

Wayne mu položil ruku na rameno, když tu se druhý cestující vynořil zpoza dostavníku a přišel k nim.

Larry se odmlčel. Hleděli na toho muže. Zastavil se vedle nich, položil klobouk na ostění studny, vylil vodu z vědra, spustil ho a vytáhl čerstvou vodu.

„Máte přece osedlané koně tam u žlabu,“ řekl, když se sklonil k vědru. „Proč nepronásledujete toho vraha?“

„Proč jste se vy nepokusil na něho střílet?“ opáčil Wayne. „Byl jste blíž než my.“

Muž neodpověděl. Omyl si obličej a ruce, otočil se k nim zády a vrátil se k dostavníku. Wayne na něj hleděl. Něco na tom muži se mu nelíbilo. Neznal ho, nikdy v životě ho neviděl, a přesto ho jeho instinkt před ním varoval. Měl by si ten obličej zapamatovat.

Larry řekl: „Museli mít dobrý důvod pro to, aby ho zabili, když to udělali před půltuctem svědků.“

Wayne pohlédl na koně.

„Znám nejednoho muže, pro kterého je takovým důvodem pár dolarů.“

+ + + + +

V marshalově úřadovně panovalo takové ticho, že byl slyšet tlukot křídel můry, jež létala kolem začazeného cylindru petrolejky. Na stěnách místnosti se mihotal její obří stín.

Marshal Brice Carter se zády otočil ke kamnům, když na ně postavil konvici s kávou a s hrnkem se vrátil ke stolu. Opřel se o něj a rozhlédl se.

Wayne Holloway seděl v houpacím křesle u dveří. Vedle něho se Larry opíral o stěnu a žvýkal sirku.

Novinář Lorne Bayley seděl napůl ve stínu u stěny a zamyšleně si otáčel dlouhý černý doutník mezi prsty. Ve svitu lampy měl hluboké stíny pod obočími, takže mu skoro nebylo vidět do očí.

Kočí seděl několik kroků od něj s nataženýma nohama. Jeho kalhoty byly mastné Kabát měl jen volně přehozený a ruku měl ve smyčce. Jeho tvář byla zarudlá alkoholem, oči se mu otupěle leskly.

„Někdo toho muže přece musí znát,“ řekl Carter do nastalého ticha.

„Jeho vrah ho znal,“ prohodil Bayley a vzhlédl od svého doutníku.

„To lze předpokládat. Znal ho dost dobře na to, aby ho oddělal. Mohl bych někoho poslat do Yumy, aby se tam na toho muže poptal. Ale pochybuju, že ho tam někdo znal. Asi o něm v Yumě nevědí víc než my. Co mohl chtít v Gila Bendu? V cestovní tašce, kterou měl u sebe, nebylo nic kromě revolverového opasku s jednou zbraní a několika maličkostí. Ale nic, z čeho by se dalo něco o tom muži vyvodit.“

Kočí, který se houpal na židli, vytáhl dřívko, které žvýkal, z úst. Pod očima se mu zvýraznily vrásky.

„Co je v té obálce v kapse jeho kabátu, marshale?“ zeptal se.

„V jaké obálce?“

Carter na něho vrhl pochybovačný pohled. Nebyl si jist, zda mu má věřit. Lékař mu teprve před dvěma hodinami vytáhl kulku z ramene, když se předtím pořádně napil, aby snesl bolest. Oči měl opilé a breptal, když hovořil.

„Než jsme vyjeli, viděl jsem, jak z cestovní tašky vytáhl nějakou obálku a strčil si ji do kabátu. Byla to tlustá obálka - skoro tak tlustá jako má ruka. Strčil si ji do vnitřní kapsy kabátu. Jasně si na to vzpomínám, protože jsem viděl, když si rozepínal kabát, že v něm má revolver s krátkou hlavní.“

„Podíval jsem se mu do tašky i do kapes, ale nikde jsem žádnou obálku nenašel,“ opáčil Carter. „Pokud se nemýlíte, Grimesi, musel mu tu obálku někdo vzít, než jsme k němu přišli.“

„Možná už na dostavníkové stanici, když ho zastřelili.“ Wayne Holloway si zamyšleně omnul bradu. Tři dny staré strniště ho škrábalo. „Možná to byla právě ta obálka, kvůli čemu musel zemřít. Možná se jí zmocnil jeho vrah.“

„To ne,“ zamumlal opilý kočí. „To bych viděl. Vrah se ho ani nedotkl. Zastřelil ho a potom se začalo střílet v domě, takže se stáhl s tou ženou. Ne, ležel jsem pod kočárem a musel bych to vidět, kdyby mrtvému něco vzal.“

„Pak přichází v úvahu jenom jeden člověk,“ řekl Larry. „Druhý cestující v dostavníku. Ten byl u zastřeleného nejdřív. A než jsem se k němu s Larrym dostal, měl dost času na to, aby si vzal tu obálku, marshale.“

„Má pravdu.“ Wayne přikývl. „Pokud tu obálku někdo má, pak jen on. Víte, jak se jmenuje, marshale?“

„Říká si McGreedy, Rance McGreedy. Řekl mi, že přijel z Východu. Tvrdí, že zavražděného nezná. Než jsem uslyšel o té obálce, tak jsem mu to věřil. Ubytoval se v hotelu Casa Blanca. Podívám se mu na zoubek.“

Lorney Bayley vstal.

„Už musím. Mám ještě psát jeden článek. Lidé si zítra v mých novinách budou chtít přečíst, co se stalo na dostavníkové stanici.“

„Ale ani slovo o té obálce, kterou hledáme, Bayley,“ zamumlal Carter.

„Můžete se spolehnout. Dobrou noc.“ Pohlédl na ně, kývl a odešel.

Dveře se zavřely. V místnosti se rozhostilo mlčení.

Carter hleděl na svůj hrnek.

„Poslouchejte,“ řekl a obrátil se k Larrymu. „Běžte do hotelu a podívejte se, jestli tam je McGreedy. Jestli ano, tak přijďte sem. Ale udělejte to nenápadně, Larry. Nechci tam jít sám, dokud nebudu vědět, že tam je. Nechci ho varovat.“

Larry si stáhl svůj tmavý texaský klobouk hlouběji do čela a bez dalších řečí odešel.

+ + + + +

Venku byla tma. Z oken ven pronikalo světlo, které na ulici vytvářelo nažloutlé obdélníky.

Larry zůstal stát ve stínu verandy. Vytáhl z kapsy vesty cigaretu a škrtl jí o sloupek. Jeho tvář na okamžik osvítil plamínek, pak sirku hodil na zem a zašlápl ji.

Hotel Casa Blanca stál o něco dál na ulici. Larry sešel z chodníku a vydal se k verandě hotelu, na níž stálo prázdné houpací křeslo. V okénku ve dveřích se svítilo.

Šedovlasý recepční zvedl hlavu, když uslyšel, že někdo vešel dovnitř. Četl noviny. Panovalo tam přítmí. Recepční zamžoural svýma krátkozrakýma očima za brýlemi. Larry přistoupil k recepčnímu pultu a odsunul si klobouk do týla.

„Je tu McGreedy?“ zeptal se.

Recepční se otočil a pohlédl na háčky s klíči. Jeden byl prázdný. Na štítku nad ním bylo číslo 12.

„Klíč tu není, ale pan McGreedy není v hotelu. Odešel před hodinou. Od té doby jsem ho neviděl. Proč se na něho ptáte, mladý muži.“

„Podívám se, jestli není nahoře,“ podotkl Larry.

Než mohl recepční něco říct, byl už na schodech. Pomalu se vydal nahoru. Schodiště bylo osvětleno dvěma kerosinovými lampami, ale v chodbě, do níž ústilo, byla tma.

Larry zůstal stát na nejhořejším schodu a naslouchal. Zespodu slyšel šustění novin, jinak bylo ticho. Pomalu kráčel chodbou. Zapálil sirku a posvítil se na štítky u dveří. Když se dostal k číslu jedenáct, sirku sfoukl.

Číslo dvanáct musel být pokoj na konci chodby. Sáhl do kapsy vesty pro další sirku, ale vtom uslyšel nějaký zvuk a strnul. Bylo to, jako by někdo něčím škrtl o podlahu.

Larry se zády přitiskl ke stěně. Jeho oči si už navykly na temnotu. To první, co uviděl, byla škvíra mezi dveřmi a rámem. V pokoji se objevil slabý svit, ale hned zase zhasl. Zřetelně byl slyšet dech nějakého člověka.

Jako by automaticky sklonil ruku, až se rukou dotkl pažby koltu. Palcem odepnul bezpečnostní poutko na kohoutku zbraně. Potom ji vytáhl a lehce ramenem strčil do dveří. Ty se pohnuly a Larry vklouzl dovnitř.

Do temnoty pokoje pronikl sotva postřehnutelný svit.

Muž za dveřmi si toho však všiml.

Larry slyšel, jak se otočil. Podrážky jeho bot zašramotily na podlaze. Larry teď do dveří zatlačil naplno. Otevřely se.

Larry vkročil do temnoty a do někoho vrazil. Instinktivně jej udeřil pažbou revolveru. Uslyšel přidušený výkřik, kletbu a potom ten muž zavrávoral.

Na okamžik Larry uviděl jeho obrysy na pozadí okna. Potom ho však někdo zezadu chytil kolem krku a strhl zpět. Spolu s tím mužem narazil do zdi. Rukou bouchl do stěny a pak pustil kolt na podlahu.

Larry se pokusil otočit a zasáhnout toho muže pěstmi, ale sevření krku zesilovalo při každém jeho pohybu. Lapal po dechu. Oběma rukama chytil ruku, která mu svírala hrdlo, a pokusil se ji strhnout. Náhle tlak povolil. Muž za ním ho chytil za ruce a zkroutil mu je za záda.

Zmlátili ho, aniž se mohl bránit. Jeden ho držel, druhý ho bil.

Když ho pustili, neměl dost sil na to, aby se udržel na nohou. Skácel se a srazil při tom židli. Pak tam ležel v temnotě. Sužovaly ho bolesti. Dýchal sípavě a ztěžka. Sténal a pokoušel se převalit. Nešlo to. Pak do něj někdo kopl a otočil ho. Převalil se na záda. Cítil na jazyku vlastní krev.

Někdo škrtl sirkou a osvětlil místnost. Sklonil se k němu nějaký muž, chytil ho za vestu a zvedl ho k sobě.

„To není McGreedy,“ řekl ten hlas, chraplavý vztekem a zklamáním.

Jako by skrze mlhu poznal Larry muže, který stál nad ním. V jeho očích se zračil hněv.

Byl to McLean.

+ + + + +

Wayne Holloway za sebou zavřel dveře kanceláře. Prsty si prohrábl vlasy, načež si nasadil klobouk a rozhlédl se. Ze saloonů se ozýval hluk hlasů a orchestrionu, na ulici však bylo liduprázdno. Fasády domů byly

zality matným světlem srpku měsíce, který jim dodával stříbřitou barvu.

S pocitem vnitřního neklidu, který ho nutil něco udělat, sešel z chodníku. Ve svých navažských mokasínách se v prachu pohyboval naprosto tiše. Přešel ulici tak rychle, jak mohl, a zmizel ve stínu domů na opačné straně, kam již svit měsíce nedosáhl.

Lampy před hotelem Casa Blanca se houpaly.

Nebyl však sám, kdo měl zálibu v temných zákoutích.

Náhle se u stěny vynořil muž a vstoupil mu do cesty.

Škrtl sirkou a ve světle plamínku se objevila McGreedyho hubená tvář. Jiskřilo se mu v očích. Tentokrát u sebe měl zbraň. Kostěná pažba jeho revolveru kontrastovala s tmavou látkou jeho kalhot. Měl ji otočenou dopředu.

Pustil sirku na zem a zašlápl ji.

„Hledáte mě?“ zeptal se McGreedy chladným hlasem.

+ + + + +

Wayne položil ruku na revolver. Byla tma a McGreedyho siluetu viděl pouze nezřetelně. Musel být opatrný.

„Ano, hledám vás,“ odvětil. „Marshal Carter chce s vámi mluvit. Zavedu vás tam.“

„Myslíte si, že netrefím sám?“ jízlivě se zeptal McGreedy a vytáhl si cigaretu z úst.

„Tak běžte. Byl jste v hotelu?“

„Ne. Ale viděl jsem tam jít někoho, komu jsem neviděl do tváře. Poslal jste ho tam, aby se podíval, jestli jsem ve svém pokoji? Je možné, že se tam setkal s někým, koho nečekal, příteli.“

Wayne přivřel oči. Opět se ho zmocnil pocit blízkého nebezpečí.

„Co tím chcete říct, McGreedy? To byl můj bratr. Šel do hotelu, aby se tam na vás podíval. Koho našel ve vašem pokoji?“

„Váš bratr?“ McGreedymu se změnil hlas. „Tak to bych na vašem místě šel do hotelu, ale ne sám.“

„Co to má znamenat? Vyložte karty na stůl, McGreedy. Co se stalo s mým bratrem?“

Rychle přistoupil k McGreedymu, chytil toho muže, který byl stejně tak vysoký jako on, za límec kabátu a prudce ho přitáhl k sobě.

„Co je s mým bratrem?“ ostře se otázal. „Šel do hotelu a ještě se nevrátil.“

McGreedy se trhnutím vyprostil z jeho sevření. Udělal krok zpět a Wayne si všiml ledového lesku hlavně koltu, který zasunul do pouzdra.

„Nechtě toho, příteli,“ řekl McGreedy. „Proč se nestaráte o svého bratra?“

Strčil si do úst cigaretu a obešel Waynea Hollowaye. Přistoupil k okraji chodníku a na okamžik stál ve svitu měsíce.

Wayne se otočil. Koutkem oka zaregistroval záblesk na druhé straně ulice ještě uprostřed pohybu. Stěny domů osvětlil výšleh z hlavně. Do ticha Front Street třeskl výstřel z koltu.

Kulka Waynea minula jen těsně. Slyšel, jak se zavrtala do prken zdi domu, před kterým stál.

Vrhl se k zemi. Slyšel další dvě rány a převalil se. Dostal se pod schody chodníku a zůstal ležet pod nimi. Potom vytáhl z pouzdra kolt. McGreedyho vidět nemohl, ve tmě se však zablesklo.

Dál na ulici padl další výstřel. Wayne zřetelně poznal podle zvuku, že to je rána z pušky a ne z revolveru. Kulka nad ním vytrhla z chodníku dlouhou třísku. Přikrčil se a prolezl pod schody pod chodník. Bylo tam cítit suché dřevo, střelný prach a půda.

Na něj a na McGreedyho pálili tři muži. Jeden z nich se nacházel přímo naproti nim, další dva stáli o něco dál na ulici. Ti dva stříleli z pušek, zatímco muž naproti je ostřeloval z revolveru. Jeho ostré rány se zřetelně odlišovaly od dunivých výstřelů z pušek.

Jedna z kulek vrhla Wayneovi prach do tváře. Převalil se, až narazil bokem do kůlu. Rychle vypálil na ulici.

Po jeho pravé ruce se ozvala rána z těžkého koltu. McGreedy. Tomu se tedy rovněž podařilo uniknout kulkám zákeřných střelců.

Naproti se otevřely dveře marshalovy úřadovny a Carter vyběhl ven. Neviditelný střelec, který mu byl nejblíž, ho spatřil a okamžitě na něho začal střílet. Jeho první kulka rozbila lucernu nad dveřmi, druhá se zavrtala do rámu dveří, u něhož Carter ještě před několika vteřinami stál.

Marshal ležel na zemi. Když se převalil, spatřil muže, jenž se objevil před jedním domem a rozběhl se přes ulici.

Brice Carter vleže zvedl brokovnici a z levé hlavně vypálil po rychle se pohybujícím chlápkovi.

Ten šel k zemi, ale hned zase vstal a vrávoravě běžel dál. Carter vystřelil ještě jednou, ale druhá dávka sekaného olova jen zvířila prach za podrážkami prchajícího muže. V následujícím okamžiku zmizel za rohem jednoho z domů.

Carter otevřel komory obou hlavní, odhodil ještě kouřící nábojnice a vložil do hlavní nové náboje. Ten muž, na kterého střílel, se však už neukázal.

Carter se převalil a pohlédl na ulici. Nedaleko od něj se ještě stále střílelo. Pod chodníkem se blýskalo. S puškou před sebou se začal plazit tím směrem. Nikoho nebylo vidět, orchestrion utichl. Za většinou oken zhaslo světlo.

Brice Carter už se téměř dostal k chodníku, když mu jedna z kulek vmetla písek do tváře. Věděl, že teď ho spatřili. Převalil se, aby se dostal pod schody, které vedly na chodník. Další kulka se o pouhou dlaň nad ním zavrtala do dřeva.

Wayne viděl, jak se tam Carter plazí, a věděl, že neviditelný střelec ostřeluje jeho, Cartera. Na zlomek vteřiny spatřil matný záblesk mezi dvěma domy na druhé straně ulice. Vypadalo to jako světlá skvrna. Byla to tvář toho zákeřného střelce.

Vypálil a uslyšel nadávku, pak světlá skvrna zase zmizela. Něco narazilo do dřevěné stěny domu a ozvaly se kroky.

Wayne začal pálit tím směrem, ale už při druhém výstřelu úderník kohoutku narazil na prázdnou nábojnici.

Kroky utichly.

Na dolním konci ulice ještě stále někdo střílel z pušky. Wayne odhodil prázdné nábojnice. Tuhými prsty vytáhl náboje z poutek opasku a vložil je do komor.

Nedaleko od něj vyštěkl McGreedyho těžký revolver. Střelba z pušky utichla. Celou minutu panovalo ticho, až pak se od domů na protější straně ulice ozval vzdalující se dusot kopyt.

S revolverem v ruce a zatajeným dechem ležel Wayne ve tmě a pozoroval temný průchod mezi domy, odkud se střílelo.

Teprve teď se otevřely dveře saloonu a ven se vyhrnuli muži. Wayne vylezl zpod chodníku. Carter seděl na schodech, pušku měl položenou na kolenou a tvář měl zkřivenou bolestí.

„Jste zraněn?“ zeptal se ho Wayne, který se zastavil u něho.

Carter zavrtěl hlavou. „Kdo to střílel?“

Wayne pokrčil rameny. „To nevím. Nemám tušení. Ale možná nám k tomu řekne něco McGreedy. Stál jenom krok ode mě, když vypukla ta přestřelka. Ty kulky mohly být vystřeleny i na něho.“

McGreedy pomalu přistoupil a stetsonem si oklepával prach z šatů. Slyšel poslední slova.

„Na vašem místě bych se šel podívat na svého bratra,“ zamumlal. „Musí ještě být v hotelu. Každopádně ho ty výstřely nevylákaly ven.“ Wayne si dlaní přejel přes obličej. Ovládal se jen s vypětím všech sil, když řekl: „ Jestli se mu vaší vinou něco stalo…“

„Nechtě McGreedyho na pokoji,“ řekl Carter. „Běžte se podívat na Larryho.“

Wayne rychle pohlédl na Cartera, stáhl si klobouk do čela a šel k hotelu. Oba muži hleděli za ním.

Teprve po chvíli si McGreedy všiml, že Carter na něho upřeně hledí. Viděl, že mu míří brokovnicí na přezku opasku.

„Co to má být?“ řekl nejistým hlasem.

Carter mu pohlédl do očí. Natáhl levou ruku a řekl: „Podejte mi revolver, McGreedy.“

McGreedy vytáhl těžký revolver ráže 44 z pouzdra a podal mu ho pažbou dopředu. Marshal si ho vzal a strčil si ho za opasek. Ještě pořád seděl na schodech a pažbu brokovnice měl zapřenou o bok. Zamyšleně a nedůvěřivě zároveň hleděl na McGreedyho, který jeho pohled opětoval.

Carter řekl: „Ty kulky nebyly určeny Hollowayovi, McGreedy, ale vám. Někdo vás chtěl oddělat, že ano?“

„Jo.“ To bylo všechno, co McGreedy řekl. Potom si zahákl palce za výstřih své sametové vesty.

„Vy jste ten muž, který měl být na dostavníkové stanici zastřelen? Zabili vrahové špatného člověka?“

McGreedy neodpověděl. V koutcích úst mu cukalo, ale to nebyl úsměv.

„Co o mně víte?“ otázal se.

„Nic. Ale něco mi teď řeknete. Kdo jste? Je McGreedy vaše skutečné jméno?

McGreedy pohlédl do hlavní brokovnice, které na něho mířily, načež zvedl hlavu a podíval se Carterovi do očí.

„Na tom nesejde,“ zamumlal. „Říkejte mi, jak chcete.“

+ + + + +

Larry Holloway zvedl obličej z porcelánové mísy s vodou, když Wayne otevřel dveře. Otočil se, opřel se zády o stěnu a pohlédl na Waynea.

„Vím, jak mě zřídili,“ zasténal. „V zrcadle j sem se sotva poznal. Otočil jsem se, abych se podíval, jestli za mnou nestojí někdo jiný.“

Připotácel se k posteli a spadl na ni.

„Byli dva a nedali mi šanci. Zmlátili mě tak, že jsem se neudržel na nohou. Byli se mnou zatraceně rychle hotoví. Nejsem tak odolný jako ty.“

„Kdo to byl, Larry?“

„Ten samý chlápek, který na dostavníkové stanici zastřelil toho

neznámého. Viděl jsem jeho tvář tak zřetelně jako teď tvou. Jeden z nich mě držel a druhý mě mlátil. Co je s McGreedym? Cekali na něho.“

„Já vím,“ řekl Wayne. „Zkusili to ještě jednou. Tentokrát olovem. Neslyšels výstřely?“

„Ano, ale nepodařilo se mi vstát. Dostali ho?“

Wayne se pousmál. „To zní, jako bys mu to přál.“

„Vždyť mě taky zmlátili místo něho. Cekali na něho a do pasti jsem místo něho vlezl já.“

„Můžeš mluvit štěstí, žes nekoupil kulku, kdyžs otevřel dveře.“

„Nevěřím, že ho chtěli zabít. Kdyby to tak bylo, sejmuli by mě, Wayne.“

„Udělals chybu, žes sem šel.“

Wayne ubalil dvě cigarety, zapálil je a jednu z nich podal Larrymu.

„Ale nechtěl bych být v McGreedyho kůži. Příliš riskovali, aby ho odklidili z cesty, a nevzdají se, dokud ho nesejmou. Bude muset jet někam hodně daleko, aby jim unikl, daleko a rychle.“

Larry si špičkami prstů sáhl na rozmlácený obličej.

„To je jeho věc, Wayne. My bychom měli opustit město. Nedívej se tak na mě. Nemám strach. Ale nechci být zatažen do něčeho, do čeho nám nic není. Musíme splnit smlouvu o dodávce koní kavalerii, na to nezapomeň. Ta záležitost s McGreedym je pro nás příliš neprůhledná. Nemá smysl se do toho míchat.“

„Je možné, že Carter potřebuje někoho, kdo mu bude krýt záda.“

„Nezapomeň, že Buckeye je na ranči sám, Wayne. Jak ho znám, sedí v kuchyni a loupe brambory. Ranč je nechráněny a na dostavníkové silnici se to jen hemží apačskými bandami. Bude lepší, když Gila Bend opustíme, jakmile se rozední, a pojedeme zpátky na ranč. Podej mi ruku a pomož mi na nohy. Cítím se nejistý jak novorozené tele.“

+ + + + +

V jejich hotelovém pokoji svítila petrolejka. Brice Carter stál u okna zády ke dveřím a hleděl na noční ulici. Když uslyšel nějaký šramot, otočil se. Ty dva muže znal. Tvrdost zmizela z jeho obličeje. Sňal ruku z revolveru a nechal si vysvětlit, co se stalo. Mlčky poslouchal Waynea. Ubalil si cigaretu, zvedl cylindr lampy a zapálil si o knot.

Když se Wayne odmlčel, řekl marshal: „Musíte opustit město.“ „Právě to jsme chtěli udělat,“ zamumlal Larry, sedě na hraně své postele. „Musíme zpátky na náš ranč. Celé naše mužstvo je v horách, chytají koně. Máme smlouvu s kavalerií na dodávky koní - a je pro nás důležité, abychom to smlouvu splnili. Za několik dnů přijede do Gila Bendu obchodník a ty koně převezme.“

Wayne sundal klobouk a hodil ho na stůl.

„Proč vám tolik záleží na tom, abychom co nejdřív odjeli, marshale?“

„To je jenom dobrá rada. Venku na ranči budete v bezpečí. Tady ve městě to je jiné. Byli jste tu zataženi do špinavé záležitosti - proti své vůli. Ale dokud budete v Gila Bendu, budete v tom stále namočení. Říkám vám, že to je špinavá hra. Proto budu rád, když odjedete.“

„Tuto laskavost vám udělám,“ sarkastickým tónem řekl Larry. „Jen co vyjde slunce, z Gila Bendu odjedeme.“

„Dobrá,“ odvětil Carter.

„A co bude s McGreedym?“ zeptal se Wayne.

Marshal otázku ignoroval. „Takže až vyjde slunce, odjedete, je to jasné?“

Wayne si odepnul revolverový opasek, posadil se na postel a rozvázal si své vysoké mokasíny.

Carter šel ke dveřím. Položil ruku na kliku, ale pak zaváhal. Wayne si jeho váhání všiml.

„Ještě něco?“ zeptal se.

Carter na něho pohlédl přes rameno. „Ne. Jenom jsem si na něco vzpomněl. No dobrá!“

Vyšel a zavřel za sebou dveře. Wayne se vyzul a bos šel k oknu. Otevřel je a viděl, jak Carter přechází ulici. Larry se sténaje převalil na bok. Wayne se otočil.

„Bolí tě to?“ otázal se. „Zítra večer si necháme od Buckeye opéct pár pořádných steaků - a do té doby už budeš mít jenom pár modřin.“

„Budu rád, když strávím mléko a suchary,“ opáčil Larry. „Bolí mě každý pohyb. Tady!“ Nastavil Wayneovi pravou nohu. „Stáhni mi holínku!“

„Ještě něco?“ Wayne mu vyzul botu.

Larry vybuchl. „Zbláznil ses? Copak jsem ze železa? Buď opatrný!“

Wayne hodil botu vedle postele.

„To budu,“ poznamenal. „Necháš se obskakovat a ještě si na mě otvíráš hubu. Mimochodem by sis zase jednou mohl vyprat ponožky. Lákají mouchy z okruhu pěti set yardů.“

„Jsem příliš slabý na to, než abych se nad tím mohl rozčilovat,“ řekl Larry a pohnul prsty na nohou, které mu čouhaly z děr v ponožkách. Potom se obrátil tváří ke stěně a zavřel oči.

Wayne si prohlížel jeho druhou botu, kterou držel v rukou, pak ji odhodil a utřel si ruce do kalhot.

„Jestli někdy potkáme nějaké hezké, vdavekchtivé děvče, tak tě znemožním tím, že mu ukážu pár tvých ponožek.“

Larry zavrčel, ale neodpověděl. Wayne šel ke své posteli. Vytáhl revolver z pouzdra a strčil si ho pod polštář. Potom skočil na postel, vytáhl si deku až po bradu a zavřel oči. Z ulice do pokoje doléhal smích jezdců, kteří odjížděli z města.

+ + + + +

Když vyšlo slunce, opustili Gila Bend a pustou krajinou putovali ke svému ranči. Nad hlavami se jim klenula azurová obloha.

Jediné zvuky, které slyšeli, bylo dupání koní a cinkání postrojů. Když slunce stálo dlaň nad obzorem, dorazili ke kopcům, které tvořily jižní výběžky Maricopa Mountains. Jejich modravé svahy kontrastovaly s pustinou pod nimi.

Jeli krokem, aby nepřetěžovali koně. Zvířata kráčela mezi mesquitami, jukami a sluncem spálenými, hnědými drny.

Uprostřed kopců Wayne zastavil svého koně. Postavil se ve třmenech, opřel se rukou o hřbet koně a rozhlédl se.

„Co je?“ zeptal se Larry, zabraný už od chvíle, kdy vyjeli z města, do svých myšlenek.

„Jedou za námi,“ řekl Wayne. Klesl do sedla, hodil Larrymu laso druhého koně a vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku. Potom otočil svého koně a zamířil k nejbližšímu kopci.

Z jeho temene viděl míli daleko. Díval se zpátky po jejich stopách. V rukou držel pušku, když tam čekal. Protože stál mezi vysokými, bizarními saguáry a jukami, byl pro každého jezdce, který se blížil po jejich stopách neviditelný. Pokud by ho někdo chtěl spatřit, musel by k němu přijet na dvě stě yardů.

S trpělivostí apačského bojovníka čekal. Dole v údolí frkali koně. Cayuse, na kterém seděl, se nehýbal. Od té doby, co jako zvěd kavalerie v bojích proti Komančům jezdil se zvědy z kmene Pawnee, zvykl si po indiánském způsobu při dlouhých jízdách neustále zastavovat a ohlížet se po vlastních stopách.

Pocitu, že jsou pronásledováni, se nemohl zbavit od chvíle, kdy vyjeli z Gila Bendu. Byl si jist, že v patách jim jede nejméně jeden jezdec.

Když však čas plynul, aniž by se něco na cestě, po které jeli, pohnulo, pocítil nejistotu. Pak pohlédl nahoru. Na modré obloze se vznášeli tři supi. Plachtili vysoko nad zemí.

Teď si byl jist, že je někdo sleduje. Ještě chvíli čekal, potom zasunul karabinu do sedlového pouzdra, otočil koně a pobídl jej dolů ze svahu.

„Viděl tě někdo?“ zeptal se Larry, když k němu Wayne přijel a zastavil.

„Ne. Ale na obloze se vznášejí supi. Někde za námi musejí být jezdci.“

Larry pohladil hladkou pažbu své pušky.

„Jsi si jistý?“

Mezi kopci za nimi se zablesklo, u mesquitového keře. Slunce se tam odrazilo od oceli. Trvalo to však jen krátce.

„Tady máš důkaz,“ zamumlal Wayne. „Supi si těch jezdců všimli dřív než my. Ale ať už je to kdokoli, jsou opatrní. Drží se za námi stále ve stejném odstupu. Jenom se ptám, jak dlouho ještě.“

Larry vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku. „Jsou těsně za námi. Ještě několik set yardů a budu je moct oddělat. Možná bude lepší, když si na ně počkáme na nějakém kopci. Jestli je to McLean, tak bych si s ním rád vyrovnal účty.“

„Kdyby to byl McLean,“ namítl Wayne, „pak by za námi nejezdil takto. Ten by na nás číhal na nějakém kopci před námi, aby nás oddělal ze zálohy. To je jeho styl. Jeďme dál!“

Larry ještě jednou pohlédl na tiché kopce, načež otočil koně a vydal se za Waynem. Občas se obrátil v sedle, ale nic neviděl. Jako by v těch kopcích nebyl jediný živý tvor.

„Carter měl pravdu - jsme v tom namočení,“ zamumlal Wayne. „A vystoupit je těžké, protože o tom nerozhodneme my, ale jiní.“

„Co říkáš?“

Larry se otočil v sedle. Ve tváři měl napjatý výraz.

„Nic.“

Wayne nechal svého koně běžet cvalem a Larry následoval jeho příkladu. Zpod kopyt koní se zvedal prach, který se za nimi držel jako vějíř.

Krajina, kterou projížděli, byla nepřehledná a jako stvořená pro past. Cesta se klikatila mezi kopci.

Přesto to byla ta nejkratší cesta na ranč. Wayne jel opatrně a hledal na okolních kopcích zvířený prach.

Museli vjet na otevřenou rovinu za kopci. Tam, kde byla krajina rovná jako stůl, se jejich pronásledovatelé museli ukázat, pokud je neměli ztratit. Na té rovině byl jezdec vidět na míle daleko.

Dál na jihovýchod se potom táhly kopce, v nichž se nacházely zdroje vody pro napajedlo ranče. Odtud to na ranč bylo už jen několik mil. Největší výhodou však bylo to, že u studánek se bylo možné krýt v mesquitových křovinách na svazích kopců, zatímco pronásledovatelé museli překonat rozlehlou rovinu bez možnosti úkrytu. Jediný muž s sharpskou se tam mohl ubránit proti desetinásobné přesile.

Wayne uvažoval o těch kopcích. Mezi nimi stály topoly. Působily smutně.

Převržený vůz Wayne uviděl, když zdolal svah. Nezastavil se, jen natáhl kohoutek pušky a položil hlaveň na levé předloktí.

Když k povozu přijeli na sto yardů, objevila se za ním štíhlá postava. Byla to žena.

Ranní vánek povíval její dlouhou sukní a dlouhými, tmavými vlasy. V rukou držela pušku a mířila na oba muže, kteří zastavili své hekající koně poblíž a pohlédli na ni ze sedel. Měla hezký, úzký obličej. Výraz jejích rtů prozrazoval odhodlání.

Wayne se postavil ve třmenech a rozhlédl se. Kromě té ženy a dvou vypřažených koní, kteří stáli ve stínu stromu, nebylo vidět nic, co by ukazovalo na přítomnost dalších lidí. Strčil sharpsku do sedlového pouzdra a slezl z koně.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekla ta žena, zvedla pušku a namířila na něj.

Wayne zůstal stát. Ani na vteřinu nepochyboval, že by vystřelila, kdyby ji neposlechl.

„Poslouchejte,“ řekl, „nemáme moc času. Jestli chcete, abychom vám pomohli, tak tu pušku dejte dolů. Odkud vlastně jste?“

„Jsem z Gila Bendu,“ odpověděla, aniž na něho přestala mířit. Prsty měla stále na spoušti. „Vůz se převrátil. Kolo narazilo do kamene a zlomilo se. To bylo před hodinou. Od té doby se snažím…“

„To kolo nemůžete spravit. To svede jen kovář. Můžete jet?“

„Ano. Proč?“

Chtěl něco říct, ale zarazil se.

„Co je?“ otázala se a pohnula hlavní pušky.

„Teď už váš poznávám,“ řekl. „Už jsem vás jednou viděl. Vy jste ta žena z dostavníku.“

+ + + + +

Vytřeštila oči, v nichž se po chvíli objevil výraz poznání. Sklonila pušku.

„I já vás poznávám,“ řekla. „Vy jste ten muž, který klečel u toho umírajícího. Hned jsem vás nepoznala, protože jsem vaši tvář viděla jen letmo.“

Wayne si prohlížel její hezký, unavený obličej. Prošel kolem ní a pohlédl na převrácený vůz.

Jednalo se o bryčku, s lehkou konstrukcí, světlou plátěnou stříškou a vysokými koly. Jedno z nich bylo zlomené. Ráfek byl stržený z kola, kolo samo bylo roztříštěné a loukotě polámané. Nejméně půl tuctu se jich muselo vyměnit. Kromě toho musel kovář rozžhavit ráfek a natáhnout ho na kolo. Ráfek musel do výhně, jinak ho nebylo možné natáhnout na kolo.

Koně stáli ve stínu topolu. Měli unaveně svěšené hlavy. U bryčky ležela v prachu velká taška. Wayne kopl do balvanu, o který se kolo zjevně zlomilo. Nedalo se s ním pohnout. Na místě, kde do něj narazil ráfek, byly škrábance.

Zvedl hlavu a rozhlédl se. Nikde ani živáčka. Vzduch se tetelil horkem. Lany otočil koně a pozoroval úžlabími, z níž vyjeli. Hlaveň své sharpsky měl opřenou o levé nadloktí.

Wayne se rozhodl, že s vozem nic nesvedou. Pohlédl na tu mladou dívku. Ve vlasech měla prach. Ještě stále držela v ruce pušku, ale už ji měla skloněnou. Přemýšlel, kde ji tak mohla vzít.

„S tou bryčkou se odtud nedostanete,“ řekl po chvíli. „Musíme ji tu nechat. Odkud ji máte?“

„Z nájemní stáje v Gila Bendu,“ odpověděla a unaveně si promnula oči. „Majitel nebude moc nadšený, až se dozví, že přišel o vůz.“

„To není takový problém. Pošle sem kováře, který nasadí ráfek. Kvůli tomu si nemusíte dělat starosti. Koně vezmeme s sebou. Jinak - jmenuju se Holloway. Wayne Holloway. Toto je můj bratr Larry.“

Larry se na ní usmál a sáhl si na okraj svého texaského klobouku. Byl to fešák a jeho tmavé oči, zářivé zuby, úsměv a hlas dělaly na ženy dojem. A on to dobře věděl. Ta mladá žena opětovala jeho úsměv.

„Jmenuju se Doreen Fairwoodová. Děkuju vám za pomoc. Stihneme to ještě dnes na ranč?“

„Je to už jenom několik hodin. Budeme tam ještě před západem slunce.“ Wayne zvedl její cestovní tašku a pověsil ji na sedlo, pak vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a hodil ji Larrymu. Nakonec Doreen Fairwoodovou vysadil na koně. Byla lehká jako pírko a seděla v sedle elegantně.

Zatímco Larry dál pozoroval úžlabinu, odvázal Wayne oba koně a vyšvihl se na jednoho z nich. Pak si vzal svou sharpsku.

Znovu se rozhlédl, pak kopl tažného koně do slabin a nechal ho klusat. Pohyboval se těžkopádněji než jeho cayuse. Nechali kopce za zády a dostali se na planinu. Tam Wayne zastavil svého koně. Jako první pak jel Larry, za ním Doreen Fairwoodová a Wayne jel nyní třetí.

Občas se ohlédl.Na rovině, kde nebylo možné se skrýt, se cítil bezpečněji než v kopcích. V dáli rostly saguáry a juky, avšak ty byly příliš roztroušené na to, aby se mezi nimi mohl skrýt jezdec. Projeli kolem nich mimo dostřel pušky.

Když urazili přibližně míli, Wayne se ještě jednou otočil - a spatřil jezdce.

Stál na temeni nejbližšího kopce. Vůbec se nesnažil schovat.

Wayne ho nepoznal. Vzdálenost byla příliš velká a vzduch se chvěl horkem.

Beze slova se na hřbetě koně obrátil a pobídl ho. Přestože si byl jist, že v okruhu jedné míle nikdo není, stále držel v rukou pušku.

+ + + + +

Když přijeli na dvůr ranče, vyšel z kuchyně Buckeye. Pod paží držel parkerovku. Měl na sobě špinavou zástěru. Očividně byl v mrzuté náladě, protože musel na ranči zůstat sám. Jakmile Wayne u ohrady seskočil z koně, Buckeye začal nadávat.

„Ranč mezitím klidně mohl shořet, „ láteřil. „Ale to vás nezajímá. Vy byste si jenom zapálili cigarety o jeho popel. Už více než dva dny tu jsem úplně sám.“

„Drž jazyk za zuby,“ odsekl Larry, který pomáhal Doreen Fairwoodové ze sedla. „Přivezli jsme hosta. Teď půjdeš do kuchyně a upečeš steaky s volskými oky, usmažíš brambory a uvaříš kávu. Ale dávej pozor, abys zase nedopatřením nedal na pánev své staré ponožky.“

„Jestli si budete dál stěžovat na mé jídlo, nemusím vám vařit. Dřu se v kuchyni dnem i nocí. Ne, že bych za to očekával poděkování. Ne, ne. V to už nedoufám od chvíle, kdy jsem přišel na tento ranč. Smířil jsem se s tím, že tu budu mrhat svým kuchařským uměním. Všechno, co od vás čekám, je to, že konečně někdo přijde do kuchyně a pomůže mi při loupání brambor.“

„Chceš, aby náš host umřel hlady? Uvař kávu a silnou.“

Buckeye sevřel brokovnici. „Jednoho dne odtud zmizím. Můj Bože, ani si nedokážu představit, jak to bude nádherné, až se nebudu muset dívat vaše ksichty.“

„Toho se můžeš dočkat hned,“ suše opáčil. „Stačí se k nám otočit zády.“

Kuchař zalapal po dechu, obrátil se a zmizel v kuchyni. Slyšeli ho, jak tam hartusí.

„Vítejte na ranči H,“ řekl Larry. „Nebýt Buckeye, už by žádný ranč H neexistoval. Má zlou povahu, nemá smysl pro humor a je hrozně popudlivý. Ale v okruhu padesáti mil je to ten nejlepší kuchař - protože je jediný.“

Šli k domu. Byla to stará budova postavená ve španělském koloniálním stylu. Byla zalita rudou září zapadajícího slunce. Ve velké hale bylo nafialovělé přítmí. Wayne rozsvítil lucernu a vytáhl ze starého španělského příborníku láhev a tři sklenice.

„Pijete čistou kořalku, nebo s vodou?“ zeptal se, zatímco láhev odzátkovával a čistil sklenice.

„S vodou, prosím,“ řekla Doreen Fairwoodová a posadila se na vysokou židli u krbu.

Larry rozdělal oheň a bavil se s ní, dokud Wayne nenalil. Wayne si všiml, že jeho mladší bratr je ve svém živlu. Když šlo o hezkou mladou ženu, vedl Larry konverzaci vždy většinou sám. Byl sympatický a bral všechno mnohem lehkovážněji než Wayne. Měl rád ženy a ženy měly rády jeho. A považoval za úplně normální, když odstrčil svého staršího bratra.

„Co vás vlastně přivedlo k tomu, že jste odjela z Gila Bendu bryčkou?“ skočil Wayne Larrymu do řeči. Larry na něho vrhl vzteklý pohled.

Doreen Fairwoodová na něho udiveně pohlédla.

„Cestuji do města jménem Ajo, dole na hranici. V Gila Bendu mi řekli, že se tam vozem dostanu za den. Mezi Gila Bendem a Ajem neexistuje dostavníkové spojení, takže jinak bych mohla jen čekat, než na jih potáhne nějaká karavana. A to mi řekli, že by mohlo trvat i týdny. A já musím být v Aju nejpozději zítra večer. Ne, není to to, co si myslíte, pane Hollowayi. Mám tam jisté jednání. Proto jsem vyjela bryčkou. Nemohla jsem vědět, že se mi po cestě poláme kolo.“ Duchem nepřítomna pohlédla na whisky ve své sklenici a potom dodala: „Teď už vím, že to byla chyba. Kdybyste mi nepomohli, trčela bych tam ještě teď.“

„Do Aja byste vůbec nedojela, slečno Fairwoodová,“ poznamenal Wayne. Na slovo „slečna“ položil zvláštní důraz. Chtěl zjistit, zda je vdaná. Protože nic nenamítla, předpokládal, že je svobodná. „U hranice se to jen hemží apačskými hordami. A i kdybyste do Aja dojela - co byste tam našla? V té osadě je jenom půl tuctu domů.“

„Já vím. Ale mám tam jednání. Jde o vysokou sumu. A kdo není ochoten podstoupit riziko, nemůže čekat, že…“

„Raději ho neposlouchejte,“ prohodil Larry. „Raději se napijme. Na zahřátí. Wayne, co kdyby ses postaral o jídlo? Buckeye jinak ty steaky spálí.“ Wayne vypil kořalku a postavil sklenici na římsu krbu.

„Bude lepší, když půjdeš se mnou a pomůžeš mi odsedlat koně. Jako doma, slečno Fairwoodová. Dejte si ještě jednu whisky. Noc bude studená. Larry!“

Šel ke dveřím a Larry ho, ač nerad, následoval. Venku zavrčel: „Co je? Chceš splnit svůj slib a vykládat jí, že mám díry v ponožkách?“

Wayne pohlédl k ohradě, kde stáli jejich koně. Slunce už zašlo a panovalo šero. Z kuchyně se linula vůně kouře.

„Já jí nevěřím, Larry,“ zamumlal Wayne. „Žádná žena by sama nejela z Gila Bendu do Aja, ani, kdyby u sebe měla pušku. Apači by ten vůz rychle objevili. Žádná bílá žena by to riziko nepodstoupila, i kdyby šlo o výhodný obchod.“ „Přestaň s tím strašením, Wayne. Nevíme přece, co chce v Aju. A já se jí na to nemíním ptát.“

„Ano, to vím. Chceš kolem ní dál kroužit jak roztoužený kocour.“

Larry se rozesmál. „Ale bratře, copak ti zase lezu do zelí? Nemáš to se mnou lehké, že? Já mám prostě u žen štěstí. Jednoho dne tě naučím, jak na to. Ještě z tebe udělám opravdového gentlemana. Vetřu ti do vlasů…“

Wayne na něj vrhl pohled, kterým ho umlčel. Nechal ho tam stát a šel ke koním. Rychle je odsedlal a zahnal do ohrady. Potom zavřel branku a vrátil se do kuchyně.

Buckeye stál u kamen a měl náladu pod psa. Vrhl na Waynea jedovatý pohled a dál opékal steaky a smažil vejce.

„Přivedli jste jenom dva koně,“ jízlivě zavrčel. „Ti tři další vám asi utekli. To znamená, že jsme přišli o skoro sto dolarů. Pracky pryč od těch brambor!“

Wayne si honem strčil jednu bramboru do úst a otřel si ruce o kalhoty. Buckeye vzal těsto a čekal, zda Wayne ještě jednou sáhne po bramborách.

Wayne si rezignovaně pomyslel, že s Buckeyem nebude tohoto večera žádná řeč. Byl rozzuřený a potřeboval někoho, na kom by si vylil vztek. A Wayne neměl nejmenší chuť, aby to byl on.

Nechal Buckeye samotného, šel ke kamnům a vzal si hrnek kávy. Byla horká a čerstvá a Wayne se opatrně napil. Myslel na Doreen Fairwoodovou.

Co tu hezkou ženu přivedlo do tohoto kraje? Něco na tom, co jim řekla, se mu nelíbilo. Nedokázal říct, co to bylo, ale něco tam prostě nehrálo. Musel být opatrný. Doufal, že se přeřekne.

Byla chytrá a obezřetná, o tom nebylo pochyb. Hleděla mu přímo do očí a přesto v její tváři, v jejím hlasu a v jejím celkovém chování bylo něco, co ho zneklidňovalo.

Larry si toho, jak se zdálo, nevšiml. Byl úplně zaslepený jejím půvabem. Wayne se v duchu usmál.

Náhle ho něco zaujalo. Stál u malého kuchyňského okna, a tak si toho všiml.

Venku se objevilo světlo, pak zase zhaslo, opět se rozsvítilo a znovu zhaslo. Rychle přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Ve tmě byla vidět bledá fasáda domu. V jednom z vysokých, úzkých oken se svítilo. Najednou světlo zhaslo a otevřely se dveře domu. Ve světle, které ven pronikalo otevřenými dveřmi, viděl Larryho siluetu. Potom se dveře zase zavřely.

Wayne ještě několik okamžiků čekal, ale v okně, za kterým předtím viděl lampu, se již nesvítilo. Otočil se a pohlédl na Buckeye, který stál u kamen. Zdálo se, že si ničeho nevšiml. Mluvil sám se sebou.

„Až budeš hotový, přines nám to jídlo,“ řekl Wayne. Kuchař jen něco zavrčel.

Wayne odešel z kuchyně. Venku zůstal stát a rozhlížel se. Tma houstla.

V matném světle před domem poletoval hmyz. Panovalo tam ticho. Wayne přešel prostranství. Ještě neodnesl sedla do stáje. Vedle svého sedla zůstal stát a vytáhl pušku ze sedlového pouzdra. Otevřel uzávěr.

Nabil a vydal se podél ohrady. Za ní frkali koně. Běželi zároveň s ním. Nebyli ani nakrmení, ani napojení a přítomnost člověka je přitahovala. Na konci ohrady zůstal stát. Napravo od něj byl přístřešek a kůlna s kovárnou. Vše tonulo ve tmě.

S puškou v rukou zamířil ke kovárně. Bylo tam cítit staré železo, kolomaz a chladný popel ve výhni. Zapálil sirku. Na stěnách se mihotaly stíny. Kovárna byla prázdná. Zašlápl sirku, vyšel ven a obešel kůlnu. Pořád se nemohl zbavit pocitu, že tam něco nehraje. Neslyšně kráčel kolem prkenné stěny.

Náhle strnul. Slyšel tiché frkání a pak cinkání postroje, když jeden z koní zvedl hlavu.

Natáhl kohoutek sharpsky a podél stěny kráčel až k rohu. Rostla tam juka a k jednomu z keřů byl přivázán kůň. Byl osedlaný, avšak jezdce nikde neviděl. Kopyty hrabal v písku.

Wayne si ho prohlížel a čekal. Pokud tam je kůň, jezdec nemůže být daleko. Jestliže ho ten muž slyšel, znamenalo to, že stojí někde mezi kůlnou a přístřeškem - a ten, kdo by toho druhého spatřil jako první, byl ve výhodě.

Teprve po několika minutách Wayne opustil úkryt. Vydal se ke koni. Byl to vysoký hnědák, jehož kůže byla pokrytá prachem. Wayne ho poplácal po krku. Cítil, jak se otřásl. Tiše k němu hovořil, aby ho uklidnil. Kůň na sobě měl sedlo typu Brazos s dvojitým podbřišníkem. Sedlové pouzdro bylo prázdné. Jezdec měl zbraň u sebe.

Wayne tam nechal koně stát a vklouzl do stínu mezi kůlnou a remízou. Prostor, tak úzký, že v něm bylo místo jen pro jednoho člověka, byl prázdný. Byla tam příliš tma, než aby mohl hledat v prachu stopy.

Larry byl ještě pořád v domě. Musel pro něho.

Na konci průchodu se Wayne zastavil a rozhlédl se. K domu to mohlo být nějakých padesát kroků - přes volné prostranství, kde nebyla sebemenší možnost ukrýt se.

Zhluboka se nadechl a vyrazil. Několik vteřin byly jediným zvukem noci měkké kroky jeho mokasín v písku.

Cekal, že každou chvíli uslyší výstřel a spatří záblesk. Pak dorazil k domu - a nic se nestalo.

Vplížil se do stínu arkády. Za ním bylo ticho. Nějakou dobu stál u bílého sloupu, potom přistoupil ke dveřím. Stále ještě bylo ticho.

Loktem otevřel těžké, dubové dveře, ztmavlé věkem, a rychle vešel do místnosti zalité září plamenů.

„Larry!“ otočil se. „Vezmi si pušku a pojď se mnou. Někdo je venku…“

Náhle věděl, že něco není v pořádku.

Doreen Fairwoodová ještě stále seděla u krbu. Larry se vedle ní opíral o zeď a Buckeye stál poblíž stolu. Nikdo z nich se nehýbal.

Larryho revolverový opasek ležel na stole. Wayne na něj upřel pohled. Náhle pochopil a chtěl se otočit.

Pozdě.

S tichým cvaknutím se dveře za ním zavřely.

„Odhoď zbraň!“ řekl hlas za ním. „A žádné hlouposti. Stojím tak těsně za tebou, že tě nemůžu minout. Jestli se pohneš, koupíš kulku do zad. Takže to odhoď. Bude to? Hoď tu pušku na stůl, ať ji vidím!“

Wayne chvíli váhal. Dokud měl v ruce pušku, nebylo nic ztraceno.

Za ním se ozvalo cvaknutí. Přeběhl mu mráz po zádech. Viděl, jak Larry přivřel oči. Pomalu natáhl ruku a hodil sharpsku na stůl.

„A teď běž k ostatním. Ale drž se od stolu,“ řekl hlas za ním.

Nyní spatřil muže, který stál u dveří. Měl na sobě vlněný, podšívaný kabát a mastné, ošoupané džíny. Jeho holínky měly sešlapané podrážky. Úzký okraj klobouku měl stáhnutý do obličeje. Na pravém boku mu visel revolver a pod pravou paží držel henryovku. Ukazováček měl položený na spoušti a mířil někam mezi Larrym a Waynem.

„Ani to nezkoušej,“ řekl. Byl mladý, nebylo mu ani pětadvacet. Měl propadlou tvář, avšak oči ve stínu krempy nebyly vidět.

„Oba nás nedostane,“ sykl Larry. Jeho tvář byla bledá vztekem, zatínal a zase otevíral pěsti.

„Ale ano. Dostanu - a vy to víte. Přijel jsem jenom proto, abych si něco vzal.“

„Něco vzal?“ otázal se Wayne. „Co?“

Muž kývl na Doreen Fairwoodovou.

„Ji.“

+ + + + +

Wayne pohlédl na tu mladou ženu. Byla bledá jak stěna. Svírala opěradlo židle, na níž seděla. Rozrušeně oddechovala a hleděla na muže u dveří. Zdálo se, že chce něco říct, ale z úst se jí nevydrala ani hláska.

Wayne na ni pohlédl.

„Ne,“ řekl. „Jestli nechce jít, tak ji odejít nenecháme. Vy jste ten muž, který za námi jel z Gila Bendu? Je to tak?“

Udělal krok dopředu, ale muž na něj okamžitě namířil karabinu.

„Ještě krok a zmáčknu to.“

Wayne se zastavil. Pochopil, že neznámý je odhodlán střílet. Nejdřív by pálil na něj a pak na Larryho a dostal by ho dřív, než by Larry stihl popadnout kolt, který ležel na stole.

Aniž vetřelce spouštěl z očí, zeptal se: „Chcete s ním jít, Doreen?“

„Ne,“ špitla. „Ne, já s ním nepůjdu. Ne. Ne!“

„Vstaň a pojď ke mně, Doreen.“

„Nemůžeš mě nutit, Russele. Nepůjdu s tebou. Nemůžeš mě nutit.“

Muž vrhl číhavý pohled na Waynea a Larryho.

„To si myslíš ty. Já vím, na co čekáš, ale já tomu zabráním. Máš na vybranou. Buďto půjdeš se mnou, nebo…“

„Nebo - co?“ otázala se a pomalu vstala. Jednou rukou se držela opěradla, jako by se bála, že ztratí rovnováhu. Její rty byly napjaté a bledé. V očích však měla plameny.

„Víš, jak to myslím. Ale dám ti šanci. Pojď se mnou. Pojď odtud pryč, dřív než bude pozdě. Vezmu tě s sebou - tak nebo tak. Ale lepší by bylo, kdybys šla dobrovolně. Venku v ohradě je dost koní. Máme ještě čas…“

„Ty myslíš, že bych s tebou šla?“ Chvěl se jí hlas. Wayne slyšel, že se marně snaží ovládnout svůj hlas. „A to chceš zrovna ty po mně? Na to zapomeň, Russele.“

„O tom si můžeme promluvit za hranicí, Doreen. Jeden z těchto chlápků ti osedlá koně. Vezmeme si čtyři koně a budeme je moct měnit. Za čtyřiadvacet hodin jsme v Mexiku.“

Hovořil rychle a přerývaně. Čas byl proti němu.

Měl strach?

„Kdo to je?“ otázal se Wayne.

Zdálo se, že ho neslyšela. Přivřenýma očima hleděla na muže u dveří. Do tváře se jí pomalu vracela krev.

„Tak to udělej,“ řekla. „Ani za hranicí nebudeš mít klid, Russele. Budou tě pronásledovat. A ty to víš. Proto nic neuděláš. Nic. Vůbec nic. Vědí, kde jsi?“

„Ne. Už nemám moc času. Viděl jsem signály, kterés jim dávala lampou v okně. Ti hlupáci ani nevědí, o co jde.“

Pohlédl na Waynea, potom na Larryho a pak na Buckeye.

„Mlč!“ zavrčela.

„Pojď se mnou.“

„Ne.“

„Nutíš mě dělat věci, které se mi příčí, Doreen.“

„Máš strach,“ řekla. V jejím hlasu byly cítit obavy a pohrdání strachem toho muže.

„Doreen, pojedeš se mnou. Mohl bych tyto tři muže zastřelit před tvýma očima - jednoho po druhém.“

„Zastřel je. A až s tím budeš hotov, zastřel i mě. Nic tím nezměníš.“

„Nemám co ztratit. Brzy mi budou v patách. Ale nejdřív tě odvezu do bezpečí.“

„Do bezpečí?“ Rozesmála se. Byl to křečovitý, nepřirozený smích. „Co ty o tom víš, ty hlupáku. Jsi skoro zelený strachy…“

„Před kým vás má odvézt do bezpečí?“ ozval se Wayne. Hleděl na toho muže, který na něho mířil puškou. Ve vzduchu bylo napětí.

„Před muži, pro které pracovala,“ řekl ten neznámý. V jeho bledé tváře se zračil strach, hněv a beznaděj . Ruce, v nichž držel pušku, se mu poněkud chvěly. Bradou kývl na Doreen Fairwoodovou. „Kdo z vás věděl, že pro Konfederaci…“

„Russele!“ vykřikla Doreen Fairwoodová.

+ + + + +

Wayne se otočil. Doreen Fairwoodová byla bledá jak stěna. Chvěly se jí rty.

„Od začátku jsem věděla, že ti nemám věřit,“ řekl lhostejným hlasem.

Muž se hořce zasmál. „Nechápeš, o co jde, Doreen. Jednoho dne - a ten den není daleko - Jih prohraje válku. Pak začne štvanice. Rozpoutají hon na čarodějnice a tomu padnou za oběť všichni, kdo bojovali za Konfederaci. A k těm patříme i my. Budou nás honit…“

„Ta bryčka. To zlomené kolo…,“ přidušeně řekl Wayne. Pohlédl na muže, který ho nespouštěl z očí.

„To nebylo nic jiného než levný trik. Věděla, že pojedete tou samou cestou. Sjela s vozem z cesty a postarala se o to, aby kolo narazilo do toho balvanu a rozbilo se. Bylo to docela jednoduché.“

„Jela v dostavníku, ve kterém seděl muž, kterého pak zastřelili na dostavníkové stanici.“

„Řekni mu to, Doreen,“ vyzval ji cizinec. „Nebo chceš, abych mu to pověděl já? To ona ukázala McLeanovi, koho má zastřelit. Jeden pohled stačil na to, aby byl odsouzen k smrti. Jenže byl to omyl, protože muž, kterého McLean zabil, nebyl ten, kterého hledali a kterého chtěli od-pravit. Když to poznali, mysleli si, že to je ten druhý muž z dostavníku, protože si vzal obálku. Proto chtěli zabít i jeho, ale to se jim nepodařilo.“

Wayne přivřel oči. Ty se nyní tvrdě leskly.

„Co víte o té obálce?“ chraplavě se otázal.

„Vím jenom, že ji nenašli. Můžou tu být každým okamžikem. Ale my dva, Doreen, už budeme na cestě k hranici. Pojď. Nemáme moc času.“

„Já s tebou nepůjdu,“ opáčila. „Přemýšlím, jak jsem ti mohla věřit.“

Cizinec, který si říkal Russel, odstoupil od zdi. V levé ruce držel pušku.

Ještě stále mířil na Waynea. Obešel ho a chytil Doreen Fairwoodovou za ruku.

„Pojď!“

Vytrhla se mu a udělala vrávoravý krok k židli.

V tom okamžiku se Wayne obrátil. Russel to viděl koutkem oka a otočil se. Ten pohyb byl rychlý a plynulý. Zvedl hlaveň pušky a namířil na Waynea.

Wayne zvedl ruku, aby hlaveň pušky vychýlil, a ramenem vrazil muži do hrudi. Třesk výstřelu rozechvěl zdi domu. Wayne cítil, jak se mu částečky střelného prachu zabodly do tváře. Bylo to, jako by na něho dopadl horký popel.

Muž zavrávoral a zády narazil do zdi, načež se svalil na zem. Wayne se na něho vrhl. Puška letěla ke krbu.

Wayne cítil průvan. Slyšel skřípání pantů, ale neměl čas se o to starat. Cítil, jak se jeho protivník zoufale pokouší sáhnout po revolveru. Chytil ho za zápěstí teprve ve chvíli, kdy už měl kolt ven z pouzdra. Prudce mu otočil ruku a vší silou jí udeřil o podlahu.

Muž pod ním hekal vypětím. Pokoušel se otočit, ale Wayne ho tlačil k podlaze. Dvakrát Waynea druhou rukou praštil do obličeje, ale Wayne ho nepustil. Z posledních sil mu ještě jednou udeřil rukou o podlahu. Russel otevřel dlaň a pustil kolt, který se odkutálel o krok dál. Tmavá ocel se ve svitu lampy matně a nebezpečně leskla.

Russel udeřil Waynea loktem do brady, otočil se a mrštně jako kočka vyrazil ke koltu.

Wayne to viděl, ale nebyl dost rychlý. Věděl, že ten chlápek se dostane ke koltu před ním a pak mu bude stačit se obrátit…

Muž, kterému Doreen Fairwoodová říkala Russel, náhle vykřikl. Na ruku, kterou popadl kolt, mu šlápla vysoká jezdecká holínka. Russel pustil kolt a bota kolt odkopla kolt.

Russel se zkroutil. Wayne se zvedl na kolena, vzhlédl a spatřil muže, který Russelovi šlápl na ruku.

Hleděly na něho McLeanovy oči naplněné jedovatým, chladným triumfem.

+ + + + +

„Vstaň!“ řekl McLean a kývl dlouhou, osmihrannou hlavní koltu.

Wayne pomalu, ztěžka vstal a dlaní si přejel po ústech. Russel ho uhodil do rtů. Na jazyku cítil krev.

McLean ho pozoroval. Usmíval se. Jeho oči měly ledový výraz.

„Běž k ostatním,“ řekl. „Ty také!“ Při tom lehce kopl Russela do boku.

Wayne odešel ke krbu.

Teprve nyní viděl, že McLean není sám. U zdi stáli další tři muži. Dva z nich drželi v rukou pušky. Třetí, hubený vysoký chlapík s neoholeným obličejem, se opíral o stůl. Měl na sobě rozepnutý kabát. Jeho tmavý klobouk byl zpocený a pokrytý prachem. Na nohou měl vysoké, špinavé holínky. Prohlížel si těch pět lidí u krbu.

„Doreen, pojďte k nám,“ řekl po chvíli.

Doreen Fairwoodová prošla mezi Waynem Hollowayem a Russelem a muž v kabátě jí položil ruku na rameno.

„Je kromě nich na ranči ještě někdo?“ zeptal se, aniž ostatní spustil z očí.

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Dobrá.“ Pohlédl na Russela. „Co by se stalo, kdybychom přišli o pět minut později, Russele? Udělals velkou chybu. Víš přece, co děláme se zrádci. Když jsi náhle zmizel, věděl jsem, že nás chceš zradit. To byla ta největší chyba, kterou jsi mohl udělat. McLean se postará o to, že to už podruhé neuděláš. Zrádci se mi hnusí. Jsou špinaví. A co je nejhorší, mohou pošpinit i druhé.“

McLean se usmál. Prsty si hrál s pažbou revolveru.

Do nastalého ticha se ozvalo jediné slovo.

„Ne!“

Muž v kabátě rychle pohlédl na Doreen Fairwoodovou.

„Ne? Proč ne? Zradil nás. Kdybychom přijeli jen o několik minut později…“

„Nemohl vám být nebezpečný. Dostavník je na cestě a už ho nikdo nezastaví. Nedělejte to, Bene. Jednal tak jen ze strachu. Ze strachu o mě -ne o sebe.“

„To ho máme nechat jít, aby nás při nejbližší příležitosti zase zradil? Já už mu nevěřím. Teď vím, že jsem měl pravdu. Bojujete za Jih, Doreen. Chcete, aby nějaký proklatý zrádce…“

„Není to jediný zrádce. A on už to nikdy nezkusí.“

„Neví, co říká,“ zavrčel McLean. „Vyřídíme to hned, ušetří nám to spoustu času, až přijede kočár.“

„Rozhoduju já,“ odsekl muž v kabátě. „Až ta věc bude vyřízena, domluvíme se, co se stane s Russelem a ostatními.“ Vytáhl z kapsy stříbrné hodinky a palcem odklopil víčko. „Do půlnoci máme ještě tři hodiny čas. Scotte, vezmi si koně a jeď dostavníku naproti. Ale nejezdi od ranče dál než na dvě míle. Jakmile uvidíš zvířený prach, jeď zpátky. Mitchi, ty je hlídej.“

Larry se posunul kolem krbu k Wayneovi.

„Odkdy jezdí dostavník tudy?“ zašeptal.

Wayne pokrčil rameny.

Nechápal, o co v té hře jde. Jedno ale věděl velmi dobře: V sázce muselo být hodně. Museli kvůli tomu umírat lidé.

Jeden z těch dvou, kteří stáli u stěny, vzal pod paži svou pušku a šel ven. Druhý si přitáhl židli, posadil se na ni jako na koně a položil svou pušku na opěradlo. Z jeho široké načervenalé tváře s malýma očima se nedalo nic vyčíst.

McLean tiše hovořil s chlápkem v kabátě, přičemž si prohlížel muže u krbu. Pak se rychle otočil a opustil dům. Naposledy pohlédl na Russela. Ten byl bílý jako křída. Opíral se krb a držel si bolavou ruku. Neklidně těkal pohledem mezi Doreen Fairwoodovou a mužem v kabátě. Měl strach, to mu bylo vidět na očích. Pravděpodobně počítal s tím, že ho okamžitě zastřelí. Nyní v něm zápolil strach a naděje.

Muž v kabátě si nalil hrnek kávy z konvice na stole a posadil na jeho okraj. Při tom se mu odhrnul cíp pláště. Měl jenom jeden revolver, ale pouzdro měl přivázané nízko. Ten kolt byla jižanská zbraň, revolver ráže 44 Tranter s tmavou pažbou z ořechového dřeva.

„Řekni jim, kdo jsem, Russele,“ tvrdě řekl.

Russelovi cuklo ve tváři.

„To je kapitán Ben Adams z druhého missourijského regimentu,“ zamumlal. Vypadalo to, jako by mu selhával hlas. Strachem se mu stáhlo hrdlo.

„Rebel,“ zašeptal Larry. Adams se usmál.

„Přesně tak - rebel. McLean mi vyprávěl, že jste byli při tom, když byl na dostavníkové stanici zastaven ten kočár. Zastřelili jste dva naše lidi.“

„Rebelové!“ pohrdavě řekl Larry.

Adamsovi ztuhl úsměv na rtech.

„Přesně: rebelové. Ale nepoužívejte to slovo příliš často. Mohlo by mi vadit, že ho slyším z yankeeských úst.“

Larry udělal krok dopředu, ale Wayne ho ještě včas chytil za rameno. Nemělo to smysl. Mířily na něho už dvě pušky.

„ Co chcete na našem ranči?“ zeptal se, když ucítil, že se Larry uvolnil.

„Nejlepší bude, když o tom vůbec nebudete přemýšlet. Několik hodin tu zůstaneme. Potom pojedeme dál.“

Potom nás zastřelíte,“ řekl Rus-sel, který upřeně hleděl na Adamse.

„To závisí na vás. Kde jsou ostatní muži z ranče?“

Wayne a Larry na sebe rychle pohlédli. Mlčeli.

„Nerad se ptám dvakrát,“ řekl Adams. „Kde jsou?“

Wayne nejasně pohnul hlavou.

„V horách.“

Věděl, že by bylo nesmyslné nějakým způsobem odporovat. Ještě měl nůž v pochvě za krkem, ale nemohl se k němu dostat, aniž by dal ruku za hlavu. Kromě toho na dostavníkové stanici měl proti sobě jen jednoho muže, tady byli dva. I kdyby jednoho z nich dostal, ten druhý by byl stále dost rychlý na to, aby ho zastřelil.

„Kdy přijedou zpátky?“ otázal se Adams.

„To může trvat celé dny.“

Adams přikývl.

„To je dobře. Pro vás i pro ně. Mitchi, já teď jdu ven se slečnou Fairwoodovou. Nespouštěj je z očí. Běž ke dveřím. Tak, ano. A jestli tě někdo napadne, hned střílej. Nejdřív střílej a teprve potom se ptej.“

Vzal Doreen Fairwoodovou za ruku a odvedl ji ven. Dveře za nimi se zavřely. Wayne pohlédl na muže jménem Mitch. Opíral se o stěnu u dveří a pušku držel u boku. Vzdálenost byla na vrh nožem příliš velká a Wayne nechtěl riskovat ztrátu své poslední zbraně.

„Russele,“ řekl a otočil se. „Jsme teď na jedné lodi. Povězte mi, o co tu jde? Co je s tím dostavníkem?“

Russel se k němu obrátil jen pomalu. Olízl si oschlé rty a řekl: „Ten dostavník tu bude o půlnoci. Vymění koně a pojede dál do Gila Bendu,“ chraplavě řekl.

„Kdo v něm jede?“

„Jeden muž. Hanagan. Nevím, kdo to je. Ale máme za úkol ho vyřídit. McLean na dostavníkové stanici zabil špatného člověka. Nějak jsme dostali mylnou informaci. Teprve v noci jsme se dozvěděli, jak chce Hanagan přijet do Gila Bendu.“

„Vy ho chcete vyřídit tady?“

„Oni ho vyřídí tady. Adams a McLean udělají všechno proto, aby ho odkrouhli. Nastražili mu tu past.“

„Kdo je ten Hanagan?“

„Říkám vám přece, že to nevím. McLean, Adams a možná i Doreen to vědí. Nám ostatním nikdo nic neřekl. Máme ho jen zabít. Za každou cenu.“

„A jakou roli v tom hraje Doreen Fairwoodová?“

Russel se zachmuřil. „To je věc jen mezi jí a mnou. Ale oni nás všechny oddělají, až vyřídí Hanagana. Udělá to McLean. Je to vrah. Jestli odtud do té doby nezmizíme, je po nás.“

„Nedostali bychom se ani ke dveřím. Ale i kdybychom se dostali ven, sejmuli by nás dřív, než bychom dorazili do ohrady,“ namítl Larry. „Kromě toho ani nemáme osedlané koně.“

Wayne se kousl do spodního rtu.

„Jeden osedlaný je,“ zamyšleně řekl. „Russelův kůň stojí za kůlnou. Neřekl bych, že o něm vědí. To by mohla být šance. Někdo z nás by mohl jet naproti dostavníku a varovat ho.“

„A co ostatní, bratře? Ty tu postřílejí. Kdyby šlo přivést mužstvo…“

„To je nemožné. Muži jsou někde v horách. Může to trvat celé dny, než by je jeden jezdec našel.“

Larry hleděl na oheň v krbu.

„Rád bych věděl, odkud vzali tu informaci. My přece nevíme o tom, že tudy má projíždět dostavník. Všechno je očividně dobře připravené. Kočí má vyměnit koně tady, protože vědí, že někde po cestě číhá někdo, kdo chce sejmout toho Hanagana. Rebelové se o tom dozvěděli. Odkud to víte, Russele? Prozradila vám to Doreen?“

Russel ztěžka zavrtěl hlavou. Bolestí mu cukalo ve tváři.

„Ne, ona to vědět nemohla. Adams tu informaci má od někoho, koho neznám.“

„Od někoho z Gila Bendu?“

„To je možné. Nevím to. Ale důležitější než všechno ostatní je to, abychom se dostali pryč, dokud tu ještě není dostavník. McLean jenom čeká na Adamsův pokyn. Chce mě zabít.“

„Z které jednotky armády vzbouřenců jste, Russeli?“

„Z druhého missourijského regimentu. Všichni jsme odtud. Dali nám rozkaz zabít Hanagana. Za každou cenu! Prý by to stálo za to i tehdy, kdyby se vrátil jen jediný z nás, jen když bychom zneškodnili Hanagana.“

Hleděl do ohně a v jeho mladé tváři se zračilo zoufalství.

V tom okamžiku se otevřely dveře. Do místnosti vnikl průvan a rozfoukal plameny v krbu. Dovnitř vešli Doreen Fairwoodová a McLean. Ten si svlékl svůj kabát a hodil ho přes opěradlo židle. Vzal si hrnek kávy. Stále při tom hleděl na Doreen Fairwoodovou, která stála před muži u krbu.

Chladně pohlédla na Russela. Ostatní jako by pro ni vůbec neexistovali. Viděla jen Russela a v její tváři se zračilo, jak v ní zápolí pocity. V ostrém nočním větru zčervenala.

„Přinutila jsem Adamse, aby mi slíbil, že tě nechá jít, Russele,“ řekla po chvíli.

Jejich pohledy se setkaly. „Cos za to musela udělat?“ otázal se hořkým tónem.

Wayne viděl, jak se jí oči zaleskly zlostí, ale ovládala se.

„Co se muselo stát, abys zradil, Russele?“ opáčila. Pořád na něho upřeně hleděla.

„K tomu nebylo zapotřebí moc. Každý, kdo má trochu rozumu, vidí, že Konfederace válku prohraje. Je to jen otázkou času. Já nechci zahynout s Jihem. A ty bys také neměla.“

„Protos nás zradil? Jih válku nezačal, Russele. To Sever nás přinutil bojovat.“

Trpce se zasmál. „Děla, která zahájila palbu na Fort Sumter…“

„To nebylo to, co myslím. Neuhýbej . Jižanští vlastenci - slyšíš? - už nemohli snést yankeeské ponižování.“

„Vlastenci? Komu říkáš vlastenci? Adamsovi a McLeanovi?“

„Pro mě je vlastenec každý, kdo je ochoten bojovat za Jih. Ano, i Adams a McLean. Ti by naši věc nikdy nezradili.“

„Podívej se na McLeana,“ tiše řekl. „Bojuje za Jih jen proto, že válka mu dává možnost vraždit. Je to zabiják. To je tvůj vlastenec.“

„Jenom provádí rozkazy.“

„To řekneš i tehdy, když mě oddělá?“

„Adams mi slíbil, že…“

„Já Adamsovým slibům nevěřím, Doreen. V McLeanových očích jsem viděl něco jiného. Díval se na mě jako na někoho, kdo už je mrtvý, jenom to ještě neví.“

Doreen Fairwoodová rychle pohlédla na Waynea, Larryho a Buckeye. V jejích velkých, tmavých očích byl podivný lesk, když se prudce otočila k Russelovi. Její pohyby byly podivně křečovité a nervózní. Špičkou jazyka si ovlhčila rty.

„Nic se nestane,“ rychle prohodila. „Až bude po všem, nasedneš na koně a odjedeš - a nikdo ti v tom nebude bránit.“

Wayne cítil McLeanův pohled. Zvedl hlavu a pohlédl na pistolníka, který se lhostejně opíral o stůl. V očích měl stejný výraz jako tenkrát na dostavníkové stanici. McLean prahl po tom někoho zabít a Wayne věděl, kdo měl být jeho obětí.

„Pokusila ses mi pomoct, ale to nejde,“ řekl Russel. Při tom se díval, jak si McLean pohrává s pažbou koltu.

Doreen Fairwoodová chtěla něco odpovědět, ale potom zase zavřela ústa.

Russel na ni hleděl, když se k němu otočila zády a vrátila se ke stolu.

Pak tiše, aniž by na někoho pohlédl, řekl: „On mě zabije. Už je rozhodnutý. A Adams mu v tom nezabrání. Právě naopak.“

+ + + + +

Doreen Fairwoodová podruhé odešla z domu, hnána děsivým neklidem. Vanul studený vítr, který jí pronikal šaty.

Dvůr zel prázdnotou. Byla tam tma. Budovy ranče vypadaly potmě tajuplně, ponuře a výhružně.

Odhrnula si vlasy z čela a rychle přešla přes dvůr. Vítr jí tiskl sukni k nohám. Minula studnu a zamířila ke stáji. Škvírami mezi prkny viděla matné světlo. Chvíli váhala, pak odsunula závoru a odhodlaně otevřela dveře. Vešla dovnitř, kde to vonělo slámou, koňmi, starou kůží a práchnivým dřevem.

Ben Adams, jenž stál u lucerny, která visela na jednom z trámů, se rychle otočil, když uslyšel šramot. Už sahal po revolveru, ale potom spatřil Doreen Fairwoodovou a zarazil se.

„To jste vy, Doreen,“ řekl. „Proč jste nezavolala, než jste vešla?“

Pečlivě za sebou zavřela dveře, aniž by ho spustila z očí.

„Nevydržela jsem to v domě. Chtěla jsem si s někým promluvit. „ „ „Máte strach, Doreen?“

„Ano.“

„Nemusíte se bát. Brzy bude po všem. Nemusíte mít strach.“

„O to nejde.“

„O co tedy?“

„Russel…“ „Co je s ním?“

„Myslí si, že…“

„Že co? Co si myslí?“

„Má strach.“

„K tomu má důvod, Doreen. Nebýt vás, nechal bych ho zastřelit. Udělal bych to bez sebemenší výčitky svědomí. Už je příliš mnoho zrádců. Konfederace jde ke dnu kvůli nim. Ale co můžeme udělat. Museli bychom je všechny postavit ke zdi a postřílet. To je to jediné, co na ně platí.“

„Mám vaše slovo, že odtud Russel bude moci odjet, až…“

Adams přivřel oči. Pokoušel se zjistit, co vězí za tou otázkou. Byl velmi nedůvěřivý. Stačilo jediné slovo a začaly ho trápit pochybnosti. Věděl, že nemůže nikomu věřit - a už vůbec ne ženě. Věděl, že ženy jsou nevypočitatelné, že se řídí svými náladami a nikdy nejednají s rozvahou.

A přesto…

Pohlédl do její tváře osvětlené lampou a polkl. Kdyby nebylo války, tak…

Jenže mezi ním a jí stál jeho úkol. Natáhl ruku a dotkl se její tváře. Nepohnula se, nebránila se. Pak náhle přitiskla tvář k jeho ruce. Adams cítil, jak jí ztuhly rty. V jejích očích se zračila otázka.

Sklonil ruku.

„Běžte dovnitř, Doreen,“ chraplavě řekl. „Russel neudělá žádnou hloupost, když budete u něj. Jestli se pokusí uprchnout, McLean ho zabije.“

„McLean je zabiják,“ řekla. „Má strašné oči. Jsou to hadí oči, strnulé a bez života. Ty nepřipustíš, aby…“ Nedokončila tu větu. Chytil ji oběma rukama a přitáhl ji k sobě. Její ústa roztála pod tlakem jeho rtů. Okamžik ji pevně držel, potom ji pustil a pohlédl jí do očí.

„Nemusíš za Russelův život platit, Doreen. Nic po tobě nechci.“

Pohlédla na něj a ten pohled byl stále pevný. Pomalu zavrtěla hlavou.

„Kdyby nebylo té nesmyslné války - myslím, že bych tě dovedla milovat.“

„Tady není válka,“ odvětil. „Máme tři hodiny, než nás válka zase dožene. Neříkej, že tři hodiny jsou málo. Někdy můžou být hodně.“

+ + + + +

„Zůstaň, kde jsi!“ řekl McLean, aniž se pohnul. Stále se opíral o stůl a oběma rukama držel hrnek s kávou. Chladnýma očima hleděl na Russela, který se vzdálil od krbu.

Wayne se pokoušel zakrýt ho svým tělem, ale McLean je nespouštěl z očí. Russel se začal pomalu posunovat k nejbližšímu oknu. Bylo vysoké a úzké, tak na šířku ramen. Rám okna byl tenký a ze starého dřeva, náraz těla by nevydržel. Největším nebezpečím by pro toho, kdo by jím chtěl proskočit, byly střepy. Wayne věděl, že Russel je ochoten toto riziko podstoupit. Pravděpodobně se již rozloučil se životem.

„To se ti nepodaří, Russele,“ řekl McLean. To, jak to řekl, svědčilo o všem. Jeho ledový hlas nenechával nikoho na pochybách o tom, že je pro něj jen otázkou času, kdy Russel bude muset zemřít, možná dokonce jen minut. Vzal do jedné ruky plechový hrnek a druhou se opřel o desku stolu. Jeho kolt ležel jen kousek od ní. Úsměv měl stejně chladný jako oči.

Wayne si ho prohlédl už na dostavníkové stanici. Pro něho byl McLean nejnebezpečnější z těch, co přijeli s Adamsem. Byl chladný jak kus ledu.

„Co na mě tak hledíš, yankee?“ zeptal se Waynea a zamračil se. „Neměj strach. I ty se ještě dostaneš na řadu. Oddělals Fiska nebo Clantona, možná dokonce oba. Dobře jsem je znal. Společně jsme bojovali proti yankeeům - v první bitvě u Bull Runu. Postříleli jsme je a oni spadli do řeky jak pytle s pískem, jenom voda stříkala.“

„Příliš si věříš, McLeane,“ skočil mu do řeči Russel. „Adams nebude přihlížet, když nás budeš chtít oddělat. Dodrží slovo.“

„Protože to je důstojník té zatracené, slavné armády Konfederace?“ McLean se tiše zasmál. „Nemůže si dovolit zanechat živé svědky.“

„I kdybyste nezanechali žádné svědky,“ řekl Wayne, „tak se bude vědět, co se stalo. A pak na vás uspořádají hon.“

„Jen ať, yankee.“ McLean pohlédl na vystydlé jídlo. Vzal si jeden talíř a začal chvatně jíst. Mezi dvěma sousty řekl: „Až to tu bude vyřízené, zmizíme. Vaši lidé by museli jet proklatě rychle, kdyby nás chtěli dohnat, ty yankeeská kryso. Vrátíme se na Jih. Budeme u toho, až vás Lee nažene do Potomacu.“

„Rozhodně vás ale budou chtít dostat za každou cenu,“ řekl Wayne a usmál se. „Dávejte pozor, abyste neuštvali koně. Budete je potřebovat, až narazíte na yankees.“

McLean na něj vrhl podivný pohled, načež odstrčil talíř a utřel si ruce do kalhot. Trhl hlavou směrem k Russelovi a poznamenal: „Měl bys zůstat tam, kde jsi. Až k oknu to nezvládneš. Jestli se o to pokusíš, odkrouhnu tě dřív, než se dostaneš ke zdi. Nedělej hlouposti. Máš ještě několik hodin. Měl bys žebrat o každou minutu. Nikdy jsem neviděl někoho, kdo by zahodil byť jen jedinou minutu života.“

Russel zůstal stát. Dlaně měl křečovitě zkroucené. Byl bledý a rty měl tak pevně sevřené, že mu zbělaly.

„Ty jsi ale zbabělý!“ chechtal se McLean. „Můj ty Bože, ani se vlastně nedá poznat, že jsi muž. Tady vedle mě na stole leží kolt. Vezmi si ho, jestli jsi muž.“

Nato hodil kolt na délku paže od sebe. Zároveň Mitch vyplivl cigaretu na zem. Ani se nenamáhal ji zašlápnout. Sáhl po pušce a položil si její hlaveň na předloktí. Její ústí mířilo přesně na místo nad revolverem.

„Ne, ty si ho nevezmeš,“ tlumeně řekl McLean. „Ani k němu nenatáhneš ruku, a kdybys ho přece vzal, neodvážíš se zmáčknout. Jsi příliš zbabělý.“

Čekal na Russelovu odpověď, ale nedočkal se. Wayne si pohledem měřil vzdálenost ke stolu. Udělal o krok víc zpátky než Russel, který stál šikmo před ním. Kdyby se mu povedlo dostat McLeana mezi sebe a Mitchovu pušku…

Už to však nestihl. Všechno proběhlo děsivě rychle. Viděl, jak se McLean rozesmál a zaklonil hlavu. Smál se a všem přítomným při tom naskočila husí kůže.

Russel se na něho vrhl. Udělal to tak rychle, jak to svedl, McLean však útok čekal. A byl rychlejší. Trhl rukou, vytáhl kolt a rozmáchl se. Chtěl Russela udeřit hlavní do tváře, ale Russel tu ránu vykryl levou rukou. Potom vrazil do McLeana.

+ + + + +

McLeana to překvapilo, a to ho stálo několik cenných zlomků vteřiny. Russel ho odstrčil od stolu. McLean se pokusil ho chytit za rameno, ale sáhl do prázdna. Russel mu vrazil ramenem do hrudi a McLean spadl na zem.

Kolt spadl pod stůl, kde byl pro Waynea nedosažitelný. Russel kopl McLeana, pak se otočil a přikrčen se rozběhl k oknu.

Podařilo se mu to. V rozhodujícím okamžiku stál mezi ním a Mitchem McLean, který se právě sbíral ze země. Díky tomu nemohl Mitch vystřelit.

Russel si chránil tvář oběma rukama, když se vrhl do okna, které ten náraz rozbil. Teď už Mitch vystřelil, ale rychle se pohybujícího muže, který v následujícím okamžiku dopadl v dešti střepů před domem na všechny čtyři, netrefil.

Mitch pustil pušku - a namířil svůj kolt na tři muže u krbu.

McLean se jako kočka vrhl pod stůl. Pohyboval se neskutečně rychle. Zmocnil se koltu, vstal, vykopl dveře a vyběhl ven.

Celé to netrvalo ani deset vteřin. Ze stínu arkády se vynořil v měsíčním světle.

Uviděl Russela a zvedl kolt. Russel se již téměř dostal k rohu kůlny - téměř. To poslední, co v životě viděl, byla zář záblesků na stěně kůlny.

McLean stál s lehce roztaženýma nohama před jedním z bíle nalíčených sloupů. Držel u boku kolt a střílel tak rychle, jak to šlo.

Russel se prudce zastavil, jako by vrazil do neviditelného drátu. Udělal ještě dva vrávoravé kroky, zamával rukama - a pak se mu podlomily nohy a skácel se na zem.

McLean sklonil kouřící kolt a pomalu šel k Russelovi, ležel obličejem dolů. Do zad ho trefilo šest kulek.

+ + + + +

Když uslyšela výstřely, Doreen Fairwoodová vyskočila. Slyšela, jak se Ben Adams před ní pohnul. Ještě před vteřinou tam byla tma - tma, teplo, pach slámy a koní a frkání zvířat v boxech.

Ještě měla v uších Adamsova poslední slova: „Jestli tuto válku pře-žiju, jestli se někdy vrátím - a budu moci jet za tebou….“

Do ticha se ozval třesk výstřelů.

Doreen Fairwoodová zašeptala jediné slovo: „Russel.“

Dotápala ke dveřím a našla závoru. Otevřela dveře a dovnitř pronikl průvan.

Na dvoře se v siném měsíčním svitu vznášel kouř z výstřelů.

Viděla temnou postavu, která ležela ani ne dvacet kroků od ní v prachu. Nad ní stál široce rozkročený McLean. Z hlavně jeho koltu se ještě kouřilo.

Doreen Fairwoodové zděšením vytřeštila oči. Přitiskla dlaně na ústa, aby zadusila výkřik.

McLean vzhlédl. Viděl na ni. Šla k němu nejistými kroky opilce. Vítr povíval jejími šaty a dlouhými, rozčesanými vlasy.

Za ní se ve dveřích stáje objevil Adams. Přes jedno rameno si chvatně přehodil kabát, přes druhé nábojový opasek s koltem.

Doreen Fairwoodová vedle Russela klesla na kolena. Obrátila ho na záda a pohlédla do jeho vytřeštěných, skelných očí.

„Ne!“ Ani si nebyla vědoma svých slov. „Ne! Ne!“

Pohlédla na své ruce. Byly tmavé. Krev ve svitu měsíce vypadala jako dehet. To první, co uviděla, když zvedla hlavu, byl McLean. Stál naproti ní a hrál si s revolverem. Měl skloněnou hlavu a hleděl na ni.

„Vy - vy jste ho - zavraždili!“ zasténala. „Vy jste ho zavraždili. Vrazi!“ vykřikla pak na Adamse.

Její hlas se odrážel od stěn budov ranče. Adams mlčky stál vedle ní. Nepodíval se jí do očí. Rukama hladil revolverový opasek.

„Slíbils mi to, slíbils mi to…“ mumlala.

McLean si strčil kolt do pouzdra.

„Utekl oknem,“ zamumlal. „Měl jsem ho nechat utéct? Měl jsem dovolit, aby varoval dostavník?“

„To by nikdy neudělal!“ Vyděšeně hleděla na muže, jehož silueta se zřetelně rýsovala na pozadí jasné noční oblohy.

Adamsův hlas slyšela jako by z dálky. „Už jednou nás zradil, Doreen. Udělal by to i podruhé. Nemohli jsme mu věřit.“

Vychladly jí oči. „Takže tys vydal příkaz, aby…“ zašeptala. „Tys to byl? Tys chtěl, aby - aby…“

Chytil ji za ruku a zvedl ji. Najednou se prudce pohnula. Než tomu stačil zabránit, vytrhla se mu a vytáhla mu z pouzdra kolt. Ozvalo se kovové cvaknutí kohoutku. Až na

poslední chvíli se mu povedlo chytit ji za zápěstí a vykroutit jí ruku.

Bojovala, ale on ji držel pevně. Proti své vůli otevřela dlaň a kolt spadl do prachu.

„Já jsem k tomu příkaz nedal, Doreen,“ řekl. „Ale měl jsem ohrozit životy všech svých lidí jen proto, abych ušetřil zrádce?“

Vytrhla se mu a udělala vrávoravý krok zpět. Vzlykala a chvěla se. Otočila se, rozběhla se ke kůlně a tváří se přitiskla k chladnému dřevu.

Adams zvedl kolt ze země, pokynul McLeanovi, aby odklidil Russela, a šel za ní. Položil jí ruku na rameno.

„Doreen, je mi líto, že se to stalo. Já…“

Otočila se a Adams sebou trhl, když spatřil plameny v jejích očích. Ještě nikdy neviděl v očích ženy tolik nenávisti.

„Doreen!“

„Tys ho zavraždil,“ řekla. Její hlas byl najednou nepřirozeně klidný.

„Doreen!“

„Chceš teď odklidit z cesty i mě, Bene? Udělej to! Jestli to neuděláš, zabij u tě!“

+ + + + +

„Neunikl,“ tiše řekl Wayne. „Nepodařilo se mu to. Odkrouhli ho.“

Buckeye začal klít. Potom přestal a pohlédl na Mitche.

„Vy proklatí vrazi!“ řekl.

„Drž jazyk za zuby.“ Mitch byl nervózní. Stáhl se až ke dveřím. Nyní opět držel v rukou pušku. Cekal na to, až se McLean vrátí. „Neotvírej si na mě hubu, nebo ti ji zacpu.“ Mávl hlavní pušky. „Zůstaňte, kde jste!“

Zvenčí se ozvaly kroky, načež se otevřely dveře a na prahu se objevil McLean.

„Běžte ven! „řekl.

Opustili dům a vydali se přes prostranství. Mitch šel s puškou v rukou za nimi. McLean je zavedl za kůlnu.

Wayne uviděl tělo ležící v prachu a stáhlo se mu hrdlo. Ústa měl náhle vyschlá.

McLean zmizel a po několika minutách se vrátil se dvěma rýči, jež k nim hodil.

„Zahrabejte ho,“ řekl. „Dělejte, pospěšte si.“

Wayne se sklonil a zvedl rýče. Jeden hodil Larrymu. Beze slova začali pracovat.

Byla to těžká práce, písek byl sypký, a tak jim trvalo skoro půl hodiny, než vykopali mělký hrob.

Wayne cítil, jak mu po zádech stéká pot, když vylezl z jámy. Viděl, že Larry na tom není jinak. Hodili rýče do písku a zvedli Russelovo tělo.

Doreen Fairwoodová a Adams se objevili, až začali hrob zahrabávat. Doreen Fairwoodová zůstala stát u hrobu. Nikdo nic neřekl.

Wayne a Larry pracovali mlčky. Pouze jednou Wayne zvedl hlavu a pohlédl na Doreen Fairwoodovou. Stála tam a vítr jí povíval s vlasy. Její tvář v měsíčním svitu vypadala jako cár mlhy.

Neřekla ani slovo, když hrob zahrabali a navršili na něm malou mohylu.

McLean se obrátil k Adamsovi. „Už to nebude dlouho trvat a přijede dostavník.“

„Někdo by se měl pomodlit,“ zamumlal Buckeye. „Je to obvyklé, když..“

„Jestli znáte nějakou modlitbu, starý muži, tak to udělejte,“ řekl Adams. „Ale pospěšte si.“

Buckeye si sňal z hlavy svůj klobouk a přistoupil k Wayneovi a Larrymu. Pomalu se modlil a vítr jeho slova odnášel do temnoty.

„Hospodin je můj pastýř, nebudu míti nedostatku. Na pastvách zelených pase mne, k vodám tichým mě přivodí. Duši mou občerstvuje, vodí mne po stezkách spravedlnosti pro jméno své. Byť se mi dostalo jíti přes údolí stínu smrti, nebudu se báti zlého…“

Když skončil, nasadil si klobouk a všichni se vydali zpět k domu.

Nyní, když byli Adams, McLean a Mitch blízko, by byl pokus o útěk beznadějný. Se skloněnými hlavami kráčeli zpátky. V krbu ještě hořel oheň. Přistoupili k němu a zůstali u něj stát, zatímco McLean a Adams spolu hovořili. Mluvili tak tiše, že Wayne z jejich rozhovoru nerozuměl jedinému slovu. Navíc praskaly plameny.

„Vypadá to, že se odtud už nedostaneme,“ tiše poznamenal k Larrymu, aniž na něho pohlédl. Jejich revolvery ležely na stole a nemohli na ně dosáhnout. „Za hodinu bude na to, abychom varovali dostavník, pozdě.“

„Dal bych ti do zubů, kdybys to zkusil,“ stejně tak tiše řekl Larry. „Cekají na jednoho ze svých lidí. Proč….“

Přerušilo ho vrznutí dveří. Světlo petrolejové lampy dopadlo na Doreen Fairwoodovou, která vešla dovnitř. Aniž si všímala Adamse a jeho mužů, šla ke krbu. Adams na ni upřeně hleděl.

„Děkuji vám za to, co jste udělal pro Russela, pane Hollowayi. Až někdo na tom místě vztyčí kříž, napište naň toto jméno: Russel Fairwood.“

Wayne na ni udiveně hleděl. „Fairwood?“ opakoval, jako by nerozuměl.

„Russel Fairwood!“ řekla chvějícími se rty a dodala: „Byl to můj bratr.“

+ + + + +

Než mohl Wayne něco odvětit, otočila se k němu zády a opustila místnost. Muži hleděli za ní, dokud za sebou nezavřela dveře. Adams ji pomalu následoval. Wayne, který pozoroval jeho tvář, viděl, že je propadlá. Adams vyšel ven. Viděl, že Doreen Fairwoodová stojí u jednoho ze sloupů arkády a hledí kamsi ven. Přišel k ní.

„Rozumím ti, Doreen,“ řekl. „Vím, co cítíš, ale musíš se na to dívat i z jiné stránky. Věř mi, já jsem nechtěl, aby zemřel. Nepřikázal jsem to. Kdyby se nepokusil uprchnout, mohl ještě být naživu. Jenže to byl zrádce a měl strach.“

Neodpověděla mu a to mlčení ho tížilo.

„Nepodvedl jsem tě,“ dodal. „Ale máme svůj úkol. Jsou důležitější věci než to, na co teď myslíme.“

„Není nic důležitějšího než to, na co teď myslím,“ řekla prázdným, chladným hlasem.

„Já vím, co cítíš. Ale věř mi, jednoho dne na všechno zapomeneš.“

Aniž by na něho pohlédla, poznamenala: „Řekls mi, že mě miluješ, Bene.“

„Nelhal jsem ti.“

„Tak mi to dokaž.“

„Jak?“

„Běž dovnitř a zabij McLeana.“

„To nemůžu.“

Její tvář, která ve svitu měsíce působila kamenně, se nepohnula.

„Mám už jen tři muže a s nimi musím provést úkol, Doreen.“

„Teď mě už podruhé zrazuješ, Bene. Běž a zabij McLeana. Musíš to udělat, jinak…“

„Jinak?“

Neodpověděl jí. Najednou měl podivný, tísnivý pocit, jako by stál vedle kamenného sloupu. Ještě nikdy mu nebyla tak cizí. Obrátila k němu svou tvář a v jejích očích se zračila nenávist. Byly v nich plameny a Adams jako by cítil jejich žár.

„Rozhodni se mezi McLeanem a mnou,“ řekla. „Jestli mě nechceš ztratit, tak ho zabij, tak jako on zabil Russela. Vezmi si revolver, běž dovnitř a zastřel ho. To je všechno, co po tobě chci.“

„To nemůžu udělat. Potřebuju ho. Až přijede dostavník, budu potřebovat každého muže.“

„Přihlížel bys, jak mě McLean zabije. Postavil by ses na jeho stranu.“

„To není pravda. A ty víš, že to není pravda. Proč to říkáš? Už jsem ztratil příliš mnoho mužů. Náš úkol je těžký, velmi těžký. Musíš to pochopit, Doreen…“

„Pochopit? Co musím pochopit?“ Její hlas měl stále onen chladný tón. „Pracovala jsem pro vás. Podstoupila jsem všechna rizika. Plně jsem stála na straně Konfederace. A proč? Jen proto, abyste zabili Russela? To bylo všechno? Byla to jediná odměna, kterou jsem mohla očekávat? Byla jsem jen šachovou figurkou, kterou jste podle libosti mohli posunovat sem a tam. To bylo všechno. Než jsem to pochopila, Russel musel zemřít. Podvedls mě. Nikdy, nikdy, nikdy jsem pro tebe nic neznamenala. Byla jsem jen bezvýznamnou postavičkou ve vaší hře. Teď už jsem to pochopila.“

„Taková je válka,“ odvětil tichým hlasem. „Takové věci se stávají. Nikdo nechce, aby se stávaly, ale stávají se. Jih vede zoufalý boj. Musíme si krýt záda před zrádci. Jak můžeme bojovat proti Severu, když nám zrádci neustále vrážejí dýku do zad?“

„Vymlouváš se,“ odsekla. „Klidně jsi přihlížel, když tam Russel ležel zastřelený. Chci jen jedno: vidět vraha svého bratra mrtvého. Řekni, že to uděláš. Řekni mi to teď a tady.“

„Ne, Doreen. Neudělám to. Situace je vyhrocená na ostří nože. Možná to bude McLean, kdo ho dostane. Nemůžu ho postrádat. A i kdybych mohl - nemůžu zastřelit někoho, kdo jen konal svou povinnost.“

„Stavíš se na jeho stranu,“ řekla. „Vždycky na to budu myslet.“

Adams nevěděl, co jí má říct. Odstoupila od sloupu a vydala se přes dvůr. Dohnal ji a chytil ji za ruku.

„Kam chceš jít?“ nedůvěřivě se zeptal.

„Pusťme.“

„Ptám se tě, kam chceš jít!“

„Tam, kam jste zahrabali Russela.“

„Ne, Doreen. Ne teď. Jeho kůň ještě pořád stojí za kůlnou. Mohla bys upadnout v pokušení na něho nasednout a ujet.“

Mlčky se mu vytrhla a vrátila se k domu. S určitým odstupem kráčel za ní.

„Jednoho dne zapomeneš,“ řekl. „Nejsem bohatý, Doreen, ale mám ruce, které umějí pracovat. Až válka skončí, budou potřební lidé, kteří postaví Jih na nohy. A k nim budeme patřit i my.“

Čekal na její odpověď, na nějakou odpověď. Když nepřišla, odmlčel se.

Doreen Fairwoodová otevřela dveře a vstoupila do vyhřáté místnosti.

Wayne viděl, jak její pohled ulpěl na McLeanovi, jenž seděl na židli, nohy měl na stole a pušku položenou na klíně. Jeho cynický smích umlkl, když spatřil její oči. Pokusil se usmát, ale jenom mu cuklo v koutcích úst.

Upřeně na něho hleděla, dokud nepohlédl jinam. Teprve potom šla dál.

Za ní vešel dovnitř Adams. Zavřel dveře a mlčky pokynul McLeanovi, aby šel k oknu. Mitch dával s puškou v rukou pozor na tři muže u krbu.

Wayne posadil Doreen Fairwoodovou na židli. Opřela si lokty o podpěrky a schovala tvář do dlaní. Položil jí ruku na rameno a řekl: „To zvládneme.“

Zavrtěla hlavou. Po chvíli vzhlédla a odvětila: „Už je po všem.“

Wayne se postavil tak, že stál zády k Mitchovi. Tiše řekl: „Nechci se vás ptát, proč pracujete pro Konfederaci. Ale za kůlnou stojí kůň vašeho bratra. Jste jediný člověk, kterého pustí ven. Pokuste se jet tomu dostavníku naproti. Ten kůň je odpočatý.“

„Už mě ven nepustí. Nedůvěřují mi-právem.“

„Ale Adams a vy…,“ poznamenal.

„To už je minulost. Ale ani to by nám už nepomohlo. Mají nás v hrsti a vědí to. Nezbývá nám nic jiného než čekat, až přijede dostavník.“

„Doprovází dostavník, ve kterém sedí Hanagan, nějaká eskorta, nebo jede sám?“ zeptal se.

Nejprve jen bezmocně pokrčila rameny. Potom se pomalu probrala z letargie. Bylo to, jako by se podvědomě bránila pochopit, co se stalo.

„Adams to, jak se zdá, předpokládá,“ odvětila po chvíli. „Ale není to jisté. Mluvil o tom, že Hanagan možná pocestuje jen s jedním průvodcem, aby nevzbudil pozornost. S tím Adams počítá. Od začátku se bál, že nebude mít dost lidi. Myslí si, že Hanagan nebude mít eskortu, protože by to bylo nápadné.“

„Ale nese kůži na trh,“ namítl Larry. „Nevěřím, že pojede sám. Někdo, kdo chce zradit, si určitě dobře promyslel všechna rizika. Má jenom dvě možnosti: buďto se mu podaří přijet do Gila Bendu, prozradí tam své tajemství a Unie mu za to zaplatí, nebo ho po cestě dostanou. Odkdy ho sledujete?“

„Déle než půl roku. Zatím se mu dařilo nám unikat.“

„Takže měl dost času na to, aby prodal to, co ví?“

„Vyjednával s guvernérem v Santa Fé. Zatím nic neprozradil. Cena, kterou mu nabídli, se mu zdála být příliš nízká. Adams ho hledal na celém Jihozápadě, ale Hanagan byl mazaný. Pokaždé mu unikl. Až jsme se konečně dozvěděli, že putuje do Gily.“

„Od koho máte tu zprávu?“

„To nevím. Ale Adams toho muže zná. Já jsem obdržela popis muže, kterého jsem měla pozorovat v dostavníku. Všichni jsme si mysleli, že to je Hanagan. Potom jsme se dozvěděli, že McLean zabil nepravého. A krátce nato jsme dostali zprávu, že Hanagan pojede do Gila Bendu pronajatým kočárem jinou cestou a v jinou dobu. Adams byl ve městě a když se vrátil, přivezl tu novinu. Od koho ji má, nevím. Myslím, že to kromě něho neví nikdo. Ani McLean. McLean je člověk, který zabíjí na Adamsův příkaz. Je to jeho pravá ruka. Ale nic neví. A ani se na nic neptá. Pro něho je důležité jen to, aby plnil Adamsovy příkazy.“

„Vy věříte, že Ben Adams McLeanovi přikázal Russela odklidit z cesty?“

„Jsem o tom přesvědčená. Bez Adamsova rozhodnutí se nic nestane. Pokoušel se to popřít, ale já vím, že Russela chtěl vyřídit, protože mu nevěřil.“

„Nejsem si jistý, zda se nemýlíte, Doreen. Nechci se nějak zastávat rebela, ale McLean Russela nenáviděl. Toužil po jeho smrti. Russel byl pro něj hozenou rukavicí. Nebyla jste tu, když se to stalo.“

„McLean by se nikdy neodvážil jednat proti Adamsovým příkazům. Adams už jednou zastřelil člověka, který se zachoval….“

Wayne pochopil, že dřív něco k Adamsovi cítila. Russelova smrt v ní vyvolala opačné pocity. Teď cítila jen jediné: nenávist - nenávist k muži, který ji zradil. Najednou měla ve tváři tvrdý rys, rys, který tam předtím nebyl.

„Myslela jsem si, že je mou povinností bojovat za Konfederaci,“ dodala chladným hlasem. „Russel a já jsme o všechno přišli, když přitáhli yankeeové. Veškerý majetek Fairwoodů lehl popelem. Přežili jsme jen já a Russel. Od té doby jsme bojovali za Jih. Teď Russela zabili a všechno skončilo. Už nejsem taková jako dřív. Nic není takové jako dřív.“

„Chcete připustit, aby zemřeli ještě další lidé, Doreen?“ polohlasně se zeptal Wayne. „Pokuste se dostat ke koni za kůlnou a vyjet dostavníku naproti.“

Pohlédla na něho a zavrtěla hlavou. „Nikdy nezradím naši věc jen proto, že nenávidím tyto muže. Nesnažte se mě přemluvit. Narodila jsem se na Jihu a žila jsem tam, dokud nepřišli yankeeové, kteří nám všechno vzali. To nebyli vojáci, kdo vypálil náš statek. Byli to seveřanští guerilleros. Pověsili mého otce na stromě a dva moji bratři, kteří se bránili v domě, zahynuli v plamenech, když dům shořel. Všechno jsem to viděla. Nezradím naši věc, i když ty muže tam, Adamse a McLeana, Mitche a Scotta, nenávidím…“

Wayne a Larry si vyměnili rychlý pohled. Oba věděli, že by bylo zbytečné o tom dál mluvit. Doreen Fairwoodová viděla, jak její bratr zemřel kulkami vraha, ale nebyla ochotna zradit svou věc. Její oči prozrazovaly, že je rozhodnutá.

Wayne rezignovaně přistoupil ke krbu, dřepl si a dal dlaně nad plameny. Pušky, které visely nad krbem, nebyly nabité a jejich revolvery zůstaly na stole. K těm by se nedostali.

Vtom okamžiku se zvenčí ozval dusot kopyt, který se rychle blížil. Adams pohlédl na McLeana.

„Kdo to je?“

+ + + + +

„Nic nevidím,“ řekl McLean. „Od okna se odráží můj obličej. Zhasněte.“

Adams stáhl knot lampy tak, že plamen vyhasl. Jediným zdrojem světla teď byly plameny v krbu. McLean odešel od okna. Při tom vzal ze stolu henryovku. Pak otevřel dveře a vyhlédl ven.

Wayne slyšel frkání koně. Dusot utichl, načež zaznělo vrzání sedla.

„To je Scott,“ řekl do tmavé místnosti McLean. „Můžete rozsvítit.“

Škrtla sirka a skleněný cylindr petrolejky tiše zacinkal. Potom se tam rozlilo světlo. McLean ustoupil stranou, aby jezdce pustil dovnitř. Měl na sobě plášť, klobouk měl stažený do čela. Když si ho sňal, aby si rukávem utřel prach ze tváře, uviděl Wayne, že má v obličeji bílou jizvu. Hodil karabinu a klobouk na stůl a sáhl po konvici s kávou, která už byla vychladlá.

„Za necelých patnáct minut je dostavník tady,“ řekl a nalil si půl hrnku. Skákal mu ohryzek, když polkl. Pak si otřel rty a dodal: „Jede z jihu. Dalekohledem jsem neviděl žádné jezdce. Jestli Hanagana doprovází eskorta, pak je jich jenom tolik, co se jich vejde do kočáru.“

Adams si promnul bradu. „To znamená, že kromě Hanagana jsou v dostavníku nanejvýš další tři muži. K tomu kočí a ozbrojený průvodce. V nejhorším případě tedy máme proti sobě šest mužů. Kočár zastaví u studny. Nejlepší bude, když na něho budeme střílet od dveří a z oken domu.“

„Lepší by bylo, kdyby někdo byl za kočárem, pro případ, že by z něho chtěl někdo vystoupit druhou stranou.“

„To neudělají, protože nás tu nebudou čekat.“ Adams vytáhl kolt, vyklopil bubínek a palcem ho protočil. Potom ho zase zaklopil a strčil si kolt do pouzdra. „Kromě toho se za dostavník moc nemůžou schovat a doběhnout k nejbližším budovám by jim trvalo půl minuty. Musíme se vyvarovat chyby, McLeane, kterou jsi udělal na dostavníkové stanici.“

McLean krátce kývl hlavní na tři muže a Doreen Fairwoodovou.

„A ti? Co s nimi?“

„Roztrhejte nějakou přikrývku na cáry a svažte jim ruce za zády. Všem - s výjimkou Doreen. Nikdo ať se ani nepohne, McLeane. Rozumíte?“

„Kdybychom se jich zbavili tak jako Russela Fairwooda, tak bychom teď měli volná záda.“

„Udělej, co ti říkám,“ zavrčel Adams. Jeho hlas svědčil o tom, že s McLeanem nemíní diskutovat.

McLean přivřel oči. Potom pokrčil rameny. Strhl ze stěny vlněnou indiánskou deku a rozřezal ji na palec široké pruhy. Ani Wayne, ani Larry, ani Buckeye mu nekladli odpor, když jim svazoval ruce za zády. Pracoval rychle a co nejvíce uzly utahoval, aby je nemohli uvolnit. Potom si vzal svou pušku a přistoupil k oknu.

Wayne napjal svaly. Cáry deky ho řezaly v zápěstí a působily mu takřka nesnesitelné bolesti. Sevřel rty a jeho tvář se ztmavla. Cítil, jak pruhy trošku povolují, potom se však stáhly a ztvrdly. Bezděky tiše zasténal. Přestal s beznadějnými pokusy a vyčerpaně se opřel o stěnu.

Larry ho pozoroval, načež se přisunul blíž, až se dotkly rameny. Mlčky přihlíželi, jak Adams a jeho muži kontrolují své zbraně.

McLean stál u okna, které rozbil Russel Fairwood.

Mitch a Scott byli u dalšího okna, zatímco Adams si vybral dveře. Pootevřel je a naslouchal, ale venku ještě bylo ticho. Dvůr zalitý světlem měsíce působil opuštěně.

Wayne naslouchal. Už to nemohlo dlouho trvat. Pokoušel se prsty nahmatat uzly, ale McLean ho svázal tak, že sotva mohl pohnout rukama. S Doreen Fairwoodovou nemohl počítat. Zůstával mu jen Larry, který stál vedle něj a také naslouchal. Přemýšlel, co se stane, jestli si Doreen Fairwoodová všimne, co mají za lubem.

Přesto se rozhodl to risknout. Levým ramenem strčil do Larryho.

„Pokus se mi rozvázat ruce,“ tiše řekl. Při tom pohlédl na Doreen Fairwoodovou. Vypadalo to, že ho neslyšela. Strnule seděla na židli a hleděla ke dveřím, kde zřejmě viděla Adamsův stín.

Wayne se natočil zády k Larrymu. Ucítil jeho ruce a zrychlil se mu dech. Larry nahmatal svázaný cár vlny. Našel uzel, jenže ten byl tak pevně utáhnutý, že ho nedokázal uvolnit. Po chvíli to vzdal a sklonil ruce.

„Já to nedokážu,“ zašeptal. „Je tak utažený, že se nedá rozvázat.“

Wayne pohlédl do krbu. Popel ještě byl horký, ale ne dost na to, aby jim mohl přepálit pouta.

McLean se ramenem opíral o zeď vedle okna a hleděl na ně. Bylo jasné, že dokud nepřijede dostavník, bude je pozorovat.

Wayne nevěděl, co má dělat. Nemohl varovat dostavník ani výkřikem. Venku by ho neslyšeli. Jeho hlas by zanikl v rachotu kol a byl by to poslední výkřik jeho života.

Ani vteřinu nepochyboval o tom, že McLean by okamžitě střílel. Z myšlenek ho náhle vytrhlo prásknutí biče.

+ + + + +

Ben Adams, který stál v pootevřených dveřích, byl první, kdo kočár uviděl. Pro ostatní byl ten těžký, šestispřežím tažený vůz ještě v mrtvém úhlu. Objevil se poblíž ohrady a s rachotem se blížil ke dvoru. Zpod jeho velkých kol se zvedala oblaka prachu. Koně zvolňovali.

Ben Adams pozoroval vůz. Teď, když nastala hodina H, byl zcela klidný. Nabil svou henryovku.

„Nikdo nebude střílet, dokud nedám znamení.“ Pouze zašeptal, ostatní ho však slyšeli. Nespouštěl dostavník z očí. Ve svitu měsíce zřetelně viděl oba muže na kozlíku. Jeden z nich držel v ruce pušku. Hlaveň se chladně leskla.

Kočár zastavil poblíž studny, jak čekal. Oba muži na kozlíku se rozhlédli. Ranč vypadal opuštěně. Průvodce opřel pušku o kozlík, slezl po předním kole dolů a pak chytil pušku, kterou mu hodil vozka.

Ben Adams slyšel, jak si odplivl do písku, a potmě se usmál. Zatímco kočí kráčel ke kuchyni, otevřela se dvířka dostavníku a ven vylezl muž v tmavém obleku a klobouku. Zůstal

stát u dvířek dostavníku a obezřetně se rozhlížel. Loktem si odhrnul cíp kabátu a položil dlaň na kostěnou pažbu koltu u pasu.

Více z něj Ben Adams vidět nemohl. Velmi opatrně a zcela neslyšně levou rukou otevřel dveře tak, že nyní viděl celý dostavník a kuchyni, v jejíchž dveřích zmizel ozbrojený průvodce.

Zvedl henryovku a zalícil. Tvář měl přitisknutou k pažbě. Nemířil však na muže u dostavníku, ale na otevřená dvířka kočáru, která se ještě pohybovala.

Kde zůstal Hanagan?

Ten vysoký muž v tmavém to být nemohl. Hanagan má být malý, tělnatý a zavalitý jak žába.

Hanagan stále seděl v dostavníku. Adams cítil, jak se ho zmocnilo rozrušení. Dýchal přidušeně.

Proč se Hanagan ještě neobjevil? Vteřiny plynuly a v otevřených dvířkách dostavníku se nikdo neobjevoval.

Ozbrojený průvodce se vrátil z kuchyně. Neustále se rozhlížel. Zůstal stát vedle muže v tmavém a začal s ním hovořit. Ben Adams slyšel jeho hlas, ale nerozuměl slovům. Noční vítr k jeho uším přinesl jen útržky toho rozhovoru. Museli si všimnout, že něco není v pořádku.

Vozka hodil svou pušku na kozlík a začal lézt po loukotích nahoru.

Adams cítil, jak mu vyschlo v ústech. Bylo mu jasné, že už nemusí čekat, že Hanagan dostavník neopustí. Viděl, jak muž v tmavém pozpátku kráčí k dvířkům kočáru, aniž by při tom sňal ruku z pažby koltu. Dal nohu na stupátko, chtěje nastoupit.

Adams to už nevydržel. Zvedl hlaveň pušky a v okamžiku, kdy dostal muže v tmavém na mušku, zmáčkl spoušť. Záblesk plamenů ho na okamžik oslepil. Zpětný ráz ho udeřil do ramene.

Muž v tmavém udělal krok stranou, tasil revolver a zhroutil se. Podlomily se mu nohy a skácel se do prachu vedle dostavníku.

Adams stáhl pákové nabíjení. Prázdná nábojnice vyskočila ze závěru.

Viděl, jak se spolujezdec otočil. Pravým kolenem se zapřel o sedátko, druhou nohou o podlážku kozlíku a zvedl pušku. Adams spatřil záblesk ve tmě. Zároveň uslyšel dunivou ránu z dvouhlavňové brokovnice. Obě dávky sekaného olova se zavrtaly do zdi. K zemi padal prach a kusy omítky.

Kočí zvedl bič a začal zběsile práskat koně. Dostavník se rozjel a odbočil doprava, aby se otočil a odjel z velkého, nechráněného dvora.

+ + + + +

Adams střílel, nabíjel a střílel. S mířením se nezdržoval. Oba přední koně byli zasaženi jeho kulkami a nyní volně viseli v postrojích, takže překáželi zadním.

Potom začal Adams pálit na dostavník. Jeho kulky provrtávaly černě lakované stěny vozu. Létaly z nich třísky. Nemohl vidět, co se děje vevnitř, ale pálil, dokud měl náboje.

Nezranění koně se vzpínali ve snaze utéct.

Průvodce se vrhl dozadu na střechu dostavníku a vystřelil na dům z brokovnice.

Wayne, který se ještě stále pokoušel uvolnit svá pouta, slyšel, jak sebou Mitch trhl a zaklel, když ho kousek sekaného olova zasáhl do tváře.

Kočí seskočil z kozlíku. Když chtěl vstát, trefila ho Adamsova kulka. Stál tam s široce roztaženýma nohama, vrávoral a snažil se udržet rovnováhu. Pak se skácel do písku. Ze střechy dostavníku ještě stále střílel průvodce. Sekané olovo z brokovnice kropilo zeď domu.

Adams se stáhl od okna a rychle vložil nové náboje do komory. Když vyhlédl ven, všiml si mihnutí za dostavníkem. Ve světle měsíce nezřetelně viděl, že z vozu vyskočily dvě postavy a přikrčeny běží ke studni.

Zvedl pušku a vypálil. Jeden z těch dvou klopýtl a skácel se na zem, zatímco ten druhý se vrhl za studnu. Muž, který upadl, se plazil dál. Adams nabil, zamířil a vystřelil.

Ten chlapík však ležel na zemi a Adamsovy kulky se odrážely od ostění studny.

Adams viděl ve svitu měsíce, že ten muž j e malý a tělnatý.

Hanagan!

Vytáhl z poutka opasku náboj a strčil ho do uzávěru. Než však mohl zmáčknout spoušť, muž již dorazil ke studni.

Adams zaklel. Další kulka se trefila jen do ostění.

Na okamžik utichla palba z domu, jen dunění brokovnice se ještě pořád ozývalo. Potom třeskl výstřel z okna, u něhož stál McLean. V tom tichu to znělo podivně tiše.

Muž na střeše kočáru se zhroutil. McLean bleskově vypálil další dvě rány. Ozbrojený průvodce se převalil přes hranu střechy, nejdřív spadla jeho puška a pak i on. Ozvalo se žuchnuti.

Wayne naslouchal. Panovalo ticho. Přesto věděl, že boj ještě neskončil. Adams a jeho muži zůstali u dveří a oken. Byli připravení střílet. To znamenalo, že nedostali

všechny v dostavníku. Nejméně jeden z nich jejich palbě unikl.

Slyšel, jak McLean řekl: „To je to, čeho jsem se bál. Kdybychom poslali někoho naproti na střechu remízy, mohl by ty dva sejmout zezadu. Dům nemá okna na zadní straně. Studnu nemůžeme obejít.“

„Jeden z těch dvou za domem je Hanagan,“ odpověděl ze tmy Adamsův hlas. „Trefil jsem ho a viděl jsem, jak se skácel na zem. Nevím, jestli ještě žije. Musíme mít jistotu, než…“ „Než odtud odjedeme?“ odvětil McLean a zlovolně se rozesmál. „To se nám nepodaří, dokud ti dva budou ležet za studnou. Náš odhad nevyšel, kapitáne Adamsi. Ti z dostavníku se nepokusili dostat za některou z budov. Schovali se za studnu. To pro ně není sice ideální, ale stačí jim to.“

Tam, kde ve tmě stál McLean, se zablesklo.

„Málem jsem ho dostal,“ zamumlal McLean, „ale ten proklatec příliš rychle stáhl hlavu. Takto to může trvat hodiny, než je trefíme. A já tak dlouho čekat nechci, kapitáne.“

Wayne čekal na Adamsovu odpověď.

Přišla takřka až po minutě.

Nebyla však určena McLeanovi, ale jednomu z obou mužů za studnou: „Ty tam vzadu za studnou, slyšíš mě?“

Nic. Hlavní pušku pootevřel dveře a venku okamžitě třeskl výstřel. Kulka se s tlumeným zaduněním zavrtala do dubového dřeva dveří.

„Nestřílej!“ zvolal Adams. „Víme, že za studnou je Hanagan. Chceme jenom jeho. Ty můžeš odjet, nic se ti nestane.“

Ticho.

„Hanagan tě koupil?!“ zvolal do noci Adams. „Chceš se nechat oddělat kvůli někomu, kdo ti zaplatil pár dolarů? Možná ti dokonce ještě ani nezaplatil, možná ti slíbil, že ti j e dá až v Gila Bendu. Nebuď blázen. Zahoď revolver a zmiz odtud. Necháme tě být!“

Minutu bylo ticho, pak se od studny ozvala polohlasá odpověď: „I kdybych souhlasil - jak mám vědět, že dodržíte slovo? Nemám chuť koupit kulku do zad. Tady, kde jsem, jsem v bezpečí. Muž, kterého chcete dostat, mi zaplatil za to, že za něho budu bojovat revolverem.“

„Vím, že jsem Hanagana postřelil. Tvé šance jsou malé. Něco ti navrhnu. Vyjdeme ven - beze zbraní - a budeme s tebou vyjednávat. Promluvme si jako rozumní lidé. Ty se odtud nedostaneš, pokud my nebudeme chtít.“

„Dobrá,“ řekl muž. „Pojď ven a můžeme si promluvit. Ale koho uvidím se zbraní v ruce, oddělám.“

„V pořádku, jdeme!“ Adams se obrátil k McLeanovi. „Ty, Mitch a Scott běžte ven…“

„Nejsem blázen,“ odsekl McLean. „Bez koltu odtud neodejdu. Nemám sebemenší chuť být terčem. Ten, kdo chce, ať jde. Ale se mnou nepočítej, kapitáne Adamsi.“

„Půjdeš!“ řekl Adams ocelovým hlasem, který nesnesl odporu. „Ale vezmeš si kolt. A Mitch a Scott také. Pušky nechejte tady. Odepněte si revolverové opasky a kolty si strčte vzadu za opasek kalhot. Tak se co nejvíc přibližte ke studni. Potom ty dva vyřiďte. Až vyjdete, zvedněte ruce. Budu vás krýt z okna.“

Chvíli bylo ticho. Byla tam příliš velká tma na to, aby Adams ty muže mohl vidět. Viděl jen McLeanovu siluetu, když prošel kolem okna. Při každém kroku tiše cinkaly ostruhy. McLean si odepnul opasek a hodil ho na stůl. Scott s Mitchem udělali to samé. Pak Adams hlavní pušky otevřel obě křídla dveří a Wayne viděl na dvůr zalitý svitem měsíce.

„Jdeme!“ zvolal Adams. Pak se s puškou v rukou postavil k oknu a vyhlédl ven.

McLean a oba další muži se zastavili před arkádou, zvedli ruce a pomalu se vydali ke studně. McLean šel první, šikmo za ním kráčeli Mitch a Scott. Pomalu se blížili ke studni.

Wayne se ze všech sil pokoušel vymanit z pout. Slyšel, jak cár přikrývky praská, a potom ucítil, že začal povolovat.

Po celou dobu hleděl McLeanovi na záda. Ti tři již téměř dorazili ke studni a srolovaný cár deky stále držel. Viděl, že McLean a jeho dva průvodci se zastavili. Slyšel, že venku se hovoří, ale slovům nerozuměl. McLean spustil ruce a dal si je v bok. Zatímco mluvil s mužem za studnou, kterého Wayne nemohl vidět, blížila se jeho pravačka stále víc k pažbě revolveru, která mu na zádech trčela z opasku kalhot.

Pak už šlo všechno ráz na ráz. McLean chytil pažbu koltu a bleskově zbraň vytáhl. To samé udělali i Mitch a Scott. Podařilo se jim tasit, ale nikdo z nich se už nedostal ke střelbě.

Wayne očekával výstřely z revolverů. Bylo mu, jako by mu na okamžik přestalo tepat srdce, když viděl, jak se ti tři muži před studnou skáceli k zemi. To nebyly rány z koltu. To byly tlumeně znějící výstřely z pušek. Na několik vteřin přehlušila palba z pušek všechny ostatní zvuky.

McLean dovrávoral ke studni, Mitch rozhodil ruce a zhroutil se a Scott se skácel na něj. Když střelba odezněla, McLean se pomalu svezl po ostění studny a zůstal bezmocně ležet.

Zdálo se, že Adams vidí něco, co ostatní vidět nemohli, protože otočil hlaveň pušky a několikrát vypálil. Potom se kulky zavrtaly do zdi poblíž něj, takže se raději stáhl.

V tom okamžiku Wayne ucítil, jak pouta na jeho zápěstích povolují. Napjal všechny síly a roztrhl je.

Byl volný.

Vyskočil na nohy a rozběhl se ke stolu, na kterém ležely jejich zbraně. Už tam byl, ale když natahoval ruku po revolveru, dorazil tam i Adams a praštil ho pažbou.

Wayne se pokusil chytit stolu a zároveň vzít kolt, který ležel jen kousek od jeho ruky, ale Adams ho praštil ještě jednou.

Wayne se svezl po stole na zem a zůstal ležet. Rány ho neomráčily, ale vypadalo to, jako by už neměl dost sil. Pokusil se otočit, ale nepodařilo se mu to.

Adams hodil pušku na stůl a tasil kolt. Dvěma dlouhými kroky se dostal ke krbu, chytil Larryho za rameno a odvlekl ho odtud. Strkal ho ke dveřím. Potom vyhlédl ven, přitlačil ho ke zdi a levou rukou ho chytil pod krkem. Pravou zvedl revolver a namířil jej Larrymu na spánek.

Larrymu přeběhl mráz po zádech, když se chladná ocel dotkla jeho kůže. Těsně vedle ucha mu cvakl kohoutek koltu.

Zvenčí se ozvaly kroky. Někdo se sunul podél bíle nalíčené zdi. Adams zatajil dech.

„Jestli někdo vleze dovnitř, zastřelím toho mladíka, kterého mám na mušce,“ zvolal tak nahlas, že to venku muselo být slyšet. „Nechoďte sem, nebo ho zabiju! Jděte mi z cesty!“

Šourání podél zdi utichlo, ale v následujícím okamžiku se zase ozvalo. Tentokrát už bylo o něco blíž dveří.

„Dávám vám pět vteřin času na to, abyste mi uvolnili cestu!“ zvolal Adams. „Pak zemře první rukojmí, po něm druhý a tak dál…“

Wayne slyšel každé slovo, ale téměř se nedokázal pohnout. Sténaje se plazil pod stolem směrem, z něhož se ozýval Adamsův hlas.

Slyšel, jak Adams říká: „Rychle, Doreen, poj ď! Neodváží se nám postavit do cesty. Ne, dokud tady toho budeme mít jako živý štít. Pojď, dělej!“

Doreen Fairwoodová se nehýbala. Stála u druhého konce stolu a ani Larry, ani Adams nemohli vidět, co dělá.

„Já s tebou nepůjdu, Bene,“ řekla klidným hlasem. „Nech toho chlapce být, slyšíš?“

Adams spatřil stín u dveří. Larry cítil, jak tlak hlavně na jeho spánku zesílil.

„Jak chcete,“ řekl Adams nepřirozeně klidným hlasem. „Zabiju prvního. Možná pak pochopíte, že to myslím vážně.“

Wayne ho slyšel a věděl, že Adams každé slovo, které pronesl, myslí vážně. Neměl co ztratit, ale mohl všechno získat - svůj život.

Adams pohlédl na Larryho tvář, pak na stín u dveří a odhodlaně přitlačil prst ke spoušti revolveru Tranter.

Larry bezděky vykřikl, když třeskl výstřel. Zeď, ke které se tiskl, jako by se zakymácela. Rychle však křičet přestal. Žil.

Cítil, jak sebou Adams trhl, a potom tlak ústí hlavně na jeho spánku polevil.

Larry otočil hlavu. Adams stál vedle něho. Byl předkloněný a bezmocně šmátral prsty po pažbě koltu. Hleděl na Doreen Fairwoodovou, z níž mohl vidět jen nezřetelný stín.

„Doreen!“ zasténal. „Doreen! Doreen!“

Na místě, kde stála, se opět zablesklo. Výstřely odhodily Adamse na zeď. Držela v obou rukou revolver, který vytáhla z Larryho pouzdra, jež leželo na stole, a střílela, dokud úderník nenarazil na prázdnou nábojnici.

Ben Adams se skácel směrem k ní. Zůstal ležet vedle Waynea, jenž se připlazil až k Larrymu.

Doreen Fairwoodová pustila kolt.

„To bylo za mého bratra,“ zašeptala. „Za Russela Fairwooda…“

Larry se opíral o zeď. Teprve po chvíli pomalu řekl: „Rozsviťte lampu, Doreen.“

Místnost zalilo světlo. Wayne se opřel o lokty a pohlédl ke dveřím, kde se vynořily postavy.

Jako první dovnitř vešli marshal Brice Carter a McGreedy. Za nimi se objevily další tři tváře.

„Vypadá to, že jsme přišli v poslední chvíli,“ řekl Carter. Sklonil se a pomohl Wayneovi na nohy. Wayne vrávoral a musel se opřít o zeď. Nohy ho nechtěly poslouchat. Jeho první pohled patřil Doreen Fairwoodové. Stála u stolu a plakala, aniž si to uvědomovala.

„Ano, přišel jste v hodině dvanácté,“ přisvědčil a přikývl. „Jak jste věděl, že…“

„Od McGreedyho. On a ten muž, který byl zavražděn na dostavníkové stanici, přijeli ze Santa Fé na guvernérův pokyn, aby vyjednávali s Hanaganem. Od něho jsem se dozvěděl, kudy chce Hanagan jet. Mohli jsme přijet dřív, ale trvalo to dlouho, než se McGreedy rozhodl mluvit.“

„A ta obálka, kterou nenašel?“

Brice Carter rychle pohlédl na McGreedyho. Když viděl, že McGreedy nehnul ani brvou, řekl: „V té obálce bylo sto tisíc dolarů v bankovkách, částka, kterou John Hanagan požadoval za svou zradu. Kde vlastně Hanagan je?“

„Za studnou,“ řekl Wayne. „Pojďte!“ Šel ven a muži ho následovali. Za studnou klečel nějaký muž u chlapíka, který se zády opíral o ostění.

Klečící muž vstal a udělal Carterovi místo.

„Jmenuju se Slade, marshale,“ řekl. „Tento tady…,“ dodal a kývl na Hanagana, „…nám zaplatil za to, že ho bezpečně dostaneme do Gila Bendu.“

„Ano,“ krátce řekl Carter a klekl si k Hanaganovi.

Také McGreedy se sklonil ke zrádci, který sípavě oddechoval. Jeho sametová vesta byla od krve. Adamsova kulka ho musela provrtat, pomyslel si Wayne, jenž hleděl na Hanagana a věděl, že zrádci už zbývá jen málo času.

Toto byl tedy muž, jehož zrada stála životy tolika lidí. Vypadal nenápadně: malý, obtloustlý, plešatý a s měkkými rysy v obličeji. Člověk, který nikdy nebojoval se zbraní v ruce.

„Hanagane, slyšíte mě?“ zeptal se McGreedy.

Muži se zachvěla víčka. Ztěžka otevřel oči a pohlédl na McGreedyho. Zdálo se, že chce něco říct. Trvalo to dlouho, než promluvil. „Konfederovaní - Gila Bend - řekli mi…“

Hanagan už neměl dost sil. Vydržel, dokud mohl. Bojoval proti smrti, ale teď byl na konci. Brada mu klesla na hruď, pomalu se svezl na zem a zůstal ležet. McGreedy si hřbetem ruky otřel tvář. Vypadalo to, že chce klít, ale neudělal to.

Pohlédl na Waynea a otázal se: „Kdo je to děvče?“

Wayne odtrhl pohled z Hanagana. „Jmenuje se Fairwoodová, Doreen Fairwoodová.“ Chvíli váhal, aby pak dodal: „Zapletla se do toho náhodou. Nemá s tím nic společného. Kromě toho nás oba zachránila, když zastřelila muže jménem Adams. Nic neví a nemůže vám nic říct. Nechtě ji na pokoji, McGreedy.“

Viděl v McGreedyho očích nedůvěru a očekával jeho ostrou odpověď. Ta však nepřišla.

McGreedy se otočil k ostatním. „Naložte Hanagana do vozu a odvezte ho do Gila Bendu. A rebely tam odvezte také.“

Otočil se a zmizel ve tmě.

Wayne se obrátil ke Carterovi. „Přišli jste v poslední chvíli. Ta past byla nastražena šikovně. Jsem rád, že je po všem…“ Wayne se zarazil uprostřed věty. Viděl, jak Doreen Fairwoodová odchází. Zády se opřela o jeden ze sloupů a zavřela oči jako někdo, kdo je velmi, velmi unavený. Vítr jí povíval s vlasy.

Měl pocit, že ví, co se s ní právě děje. Proto nechal Cartera Carterem a šel za ní.