John Kirby

Colorado western 137. Smrt v kaňonu

Když texaský ranger Miles Kerrigan přijel do Gallina Valley, věděl, že nemá skoro žádnou šanci objasnit smrt svého bratrance Marvina Lanea v kaňonu Alameda. Zdálo se, že Marvin měl v Gallinas Valley jen nepřátele. A tito nepřátelé si podali také Milese Kerrigana. Rangerovi nezbývalo než bojovat o holý život…

Jako obří zvon visel oblak zvířeného prachu nad domy Lubbocku. Od ohrad na jižním konci San Angelo Street až po centrum města, kde vládla siesta, znělo bučení krav.

Na ulicích nebyla živá duše.

Před saloonem Longhorn klímal starý muž. Klobouk měl posunutý hluboko do čela.

O kousek dál po Main Street stál před kanceláří společnosti Wells & Fargo dostavník. Koně byli vypřáhnutí. Za dvě hodiny měl pokračovat v cestě do Amarilla a Tascosy.

Naproti kanceláře Wells & Fargo stála patrová budova se zastřešenou verandou. Ve stěně domu byla zakotvena tyč, na níž zplihle visela texaská vlajka s jednou hvězdou. V přízemí byla na oknech napnuta gáza. Nad vchodem visela deska s červeným nápisem „Setnina C, Texaští rangeři“.

Ve velké kanceláři hned za vstupními dveřmi seděl za psacím stolem nerudný starý muž a pokoušel se udělat pořádek v haldě papírů před sebou. Neustále se otáčel ke dveřím, zpoza nichž se ozývaly hlasy.

Vedle se nacházela kancelář kapitána rangerů Sladea Cassidyho. Byla malá a skromně zařízená. Na levé straně u stěny byla otevřená skříň se spisy, pak tam byl starý psací stůl s poškrábanou deskou a dále věšák na klobouky, na kterém visel revolverový opasek a sombrero, které by si žádný pořádný kovboj na hlavu nedal.

Za psacím stolem seděl na židli s opěrkami kapitán Slade Cassidy. Nohy měl na stole, zády se opíral o stěnu.

Svýma malým, světlýma očima hleděl na muže, který seděl na jedné ze tří rozviklaných židlí před stolem.

Pomalu zavrtěl hlavou.

„To není možné, Milesi,“ řekl svým tvrdým, chraplavým hlasem, který musel nezasvěcenému znít velmi nepřátelsky. „Víš, co se děje. Na Canadian se chystá válka o prérii. Z Oklahomy přes hranici proniká stále víc ničemů od té doby, co zástupci soudce Parkera začali čistit indiánské teritorium a co posílají bandity ve svých vězeňských vozech do Fort Smith, kde se kat nezastaví. Kromě toho Quanah Parkerse se svými Komanči vyvolal povstání na Red River. Potřebuju každého muže. Chápu, že si chceš na několik dnů odpočinout. Ale neomezená dovolená? Jak tě ksakru napadlo, že ti ji dám?“

Snědý Miles Kerrigan měl sevřené rty. V rukou na klíně držel černý texaský klobouk. Narovnal se a zhluboka se nadechl.

„Je to rodinná záležitost, kapitáne,“ přidušeně řekl.

Cassidy svraštil čelo. Miles Kerrigan toho nikdy o své rodině moc neřekl a kapitán vždycky předpokládal, že už žádné příbuzné nemá.

„To ten dopis, co ti přišel minulý týden, co?“ zeptal se.

Miles Kerrigan přikývl.

V očích Sladea Cassidyho se zračila zvědavost.

„Přišel ze Santa Fé, že?“

„Z Las Vegas poblíž Santa Fé. Z Gallinas Valley,“ odvětil Kerrigan. Sáhl si do kapsy kalhot a vytáhl odtud pomačkaný výstřižek z novin. Zamyšleně jej rozložil a podal je kapitánovi.

Cassidy si je vzal. Byla to polovina titulní strany „Santa Fé Star“. Do očí ho udeřil velký nadpis

VÁLKA V GALLINAS VALLEY UKONČENA!

Pod ním se psalo o tom, že rančer Big John Hatch vítězně ukončil své už několik měsíců trvající spory s početnými osadníky, kteří se chtěli zmocnit vládní půdy. Marvin Lane, poslední muž, který mu ještě kladl odpor, se stal obětí nehody. Na úzké stezce v jednom kaňonu ho zasypalo kamení.

Slade Cassidy zkoumavě pohlédl přes noviny na Milese Kerrigana.

„Co to má co společného s tvou rodinou, Milesi?“

„Marvin Lane byl můj bratranec, kapitáne.“

„Hm, podle toho, jak to vypadá, už mu nepomůžeš. Měl Lane rodinu - ženu nebo děti?“

„Ne. Byl o dva roky mladší než já.“

„Tomu nerozumím. Proč potom chceš do Gallinas Valley?“

„Otočte ty noviny, kapitáne,“ zamumlal Kerrigan.

Kapitán obrátil noviny a pohlédl na ručně psanou poznámku na okraji.

Neumělou rukou tam bylo napsáno: „Marvin Lane byl zavražděn.“ Nic víc. Žádný podpis.

„Dostals s těmi novinami nějaký dopis?“ otázal se Cassidy.

„Ne, nic. Prostě mi někdo poslal ty noviny.“

„Sakra, Milesi, nemá smysl se do toho míchat. Big John Hatch má velké jméno. Mluví se o tom, že bude příštím guvernérem Nového Mexika. Jenom by sis na tom spálil prsty. Já ti dovolenou nedám.“

„Pak si odepnu hvězdu, kapitáne.“

Cassidy vztekle pohlédl na svého nejlepšího muže.

„Marvin byl můj jediný příbuzný, kapitáne,“ tiše dodal Kerrigan. „Musím prověřit podezření, že byl zavražděn. Jsem mu to dlužný.“

Chvíli na sebe hleděli. Kapitán Slade Cassidy cítil, že Kerrigan necouvne.

„Paličatý jak bizon,“ zavrčel. „Tak dobrá, jeď do Nového Mexika, Milesi. Ale Bůh s tebou, jestli zůstaneš pryč déle než dva týdny!“

Miles Kerrigan se usmál, vstal a vzal noviny.

Slade Cassidy obešel psací stůl a podal mu ruku.

„Doufám, že tvůj bratranec Marvin stál za to, aby ses o něho staral i po jeho smrti,“ zamumlal.

Kerrigan na to nic neřekl. Odpověď na kapitánovu otázku neznal. Bylo to už skoro deset let, co naposledy slyšel o Marvinu Laneovi.

Odešli do velké kanceláře.

Seržant Buck Hazard vstal zpoza psacího stolu. Jeho dřevěná noha ťukala do podlahy, když šel ke kapitánovi a Milesi Kerriganovi a zavrčel: „Na tvém místě bych si toho zelenáče podal, Slade Nevíme, kde nám hlava stojí, a on si vezme dovolenou jen proto, aby se podíval, jestli někdo nepomohl jeho bratranci do hrobu. Sakra, to v Novém Mexiku nejsou žádní šerifové?“

Miles Kerrigan se na Bucka Hazarda, který od té doby, co mu jeden bandita tak nešťastně poranil kulkou koleno, že mu museli uříznout nohu, vyřizoval administrativu rangerů, usmál.

Buck Hazard by přesto rád jezdil ven a pokračoval ve své práci, ale Slade Cassidy to kategoricky odmítl. Úkoly texaských rangerů, kteří byli většinou odkázáni sami na sebe, vyžadovaly muže, kteří museli být lepší než bandité, které stíhali. Buck Hazard by nepřežil svou první akci, o tom byl Slade Cassidy přesvědčen.

„I ty vypadáš, jako bys potřeboval dovolenou, Bucku,“ řekl Kerrigan s úsměvem. „Jsi nevrlý kvůli práci. Je to už roky, co jsem tě naposledy viděl se usmát.“

Z Hazardových očí nyní sršely blesky.

„Slyšíš to, Slade!“ zavrčel. „Vypadá to, že my dva tu už brzy nebudeme mít žádné slovo!“

Cassidy se usmál, zatímco Miles Kerrigan si vzal svou winchestrovku, kterou měl opřenou o stěnu u dveří.

„Hodně štěstí, Milesi,“ řekl kapitán.

Kerrigan kývl hlavou, otevřel dveře úřadovny a vyšel na verandu. Za ním se ozývalo ťukání Hazardovy dřevěné nohy.

Kerrigan tiše zahvízdl.

Ze stinného vjezdu do dvora přiběhl kůň.

Byl to buckskin s chundelatou srstí. Uzdu měl omotanou kolem hrušky sedla McClellan a za jeho rozsochou byl přivázaný ranec. Obě sedlové brašny byly plné.

Buck Hazard za sebou práskl dveřmi úřadovny a přikulhal až k okraji verandy, ke Kerriganovi. Pohlédl na buckskina.

„Byls rozhodnutý jet za každou cenu, že?“ zavrčel a úkosem pohlédl na Kerrigana.

Miles Kerrigan přikývl.

„To je stará historie, Bucku. Já a Marvin jsme vyrůstali spolu v sirotčinci. Byl o dva roky mladší než já a vždycky z nás byl ten divočejší. Cítil jsem se za něho zodpovědný, protože byl tím jediným, co mi připomínalo matku. Marvin byl syn jejího bratra. Oba jsme ztratili rodiče při požáru našeho domu v St. Louis, když v přístavu vybuchl kotel jednoho parníku.“

„Tenkrát jste přece nemohli být staří,“ zamumlal Buck Hazard.

„Marvinovi bylo jedenáct, mně třináct. Strčili nás do jednoho sirotčince. Marvin se málem zbláznil. Celé dny jsme trávili u řeky. Do školy jsme chodili, jen když jsme dostali výprask. Pak nás vždycky zavřeli jak zvířata. Tucetkrát jsme utekli, než se nám konečně podařilo pronásledovatelům uniknout. Snad je to přestalo bavit nás pořád honit. Protloukli jsme se na indiánské teritorium a narazili tam na bandu, která nás vzala mezi sebe. Já jsem chtěl dál do Texasu, ale Marvinovi se zalíbilo u těch pochybných chlápků, kteří přepadali indiánská rancha a loupili rudochům to poslední, co měli. Když jsem pochopil, že jsme na špatné adrese, pořádně jsem Marvina zmlátil. Zmizeli jsme a táhli dál. Ujali se nás na jednom ranči na Brazos River. Řekli jsme jim, že jsme o tři roky starší, a věřili nám, protože jsme byli celkem silní. Ta práce byla zatraceně tvrdá. Věděl jsem, že Marvinovi se víc líbilo mezi bandity, a dával jsem na něho zatraceně velký pozor, aby neukradl koně a neodjel. Ale po dvou letech, když už jsem s tím skoro nepočítal, to udělal. Využil šanci při hnaní dobytka do Kansasu. V Abilene se prostě a jednoduše vypařil. Chtěl jsem jet za ním, ale když našeho předáka v jednom saloonu postřelili, pověřil mě, abych se s penězi za stádo vrátil na Brazos. Asi mi to přikázal jen proto, abych nejel za Marvinem. Věděl jsem, že na ranči si myslí, že Marvin je špatný chlap.“

„Tys na tom ranči zůstal?“

„Ne. Odjel jsem, hned co jsem odevzdal ty peníze. Ale o Marvinovi už jsem nikdy neslyšel - až jsem dostal tento výstřižek z novin.“ Vytáhl polovinu titulní strany Santa Fé Star a ukázal ji Bucku Hazardovi.

Ten očima přeletěl článek a pak si prohlédl poznámku na zadní straně.

„Musela to napsat nějaká žena,“ zamumlal.

Zase si ten výstřižek vzal, složil ho a strčil si ho do kapsy. Potom vytáhl pěticípou hvězdu a dal ji Hazardovi.

„To už nebudu potřebovat,“ zamumlal.

Buck Hazard si ji zamyšleně vzal.

V jeho šedých očích se zračily starosti. Věděl, že mladý Miles Kerrigan je přes své mládí tím nejlepším mužem kapitána Sladea Cassidyho. Miles Kerrigan však byl paličák. A když šlo o osobní věci, snadno ztratil rozvahu.

„Buď opatrný, chlapče,“ zamumlal.

Kerrigan s úsměvem přikývl.

„Jestli se nevrátím do dvou týdnů, můžeš se za mnou jet podívat, Bucku.“

Starý muž zůstal vážný.

„To také udělám, chlapče,“ zamumlal.

Miles Kerrigan seskočil z verandy a vyšvihl se do sedla buckskina.

Ten hřebec byl vyloženě ošklivé zvíře. Kromě Kerrigana k sobě nikoho nepustil. Jeho chundelatá kůže byla plná jizev, stop po kulkách a bojích s pumami a vlky. A když vycenil své žluté zuby, vypadal jako samotný Satan.

Miles Kerrigan si ještě jednou poklepal na okraj svého texaského klobouku, otočil buckskina a vyjel po Main Street na západ.

„Ten paličák pojede samozřejmě tou nejkratší cestou přes Llano,“ zamumlal Buck Hazard a zavrtěl hlavou.

Otočil se a vrátil se do kanceláře teprve tehdy, když už jezdce nebylo vidět a zůstal po něm jen zvířený prach.

+ + + + +

Miles Kerrigan slyšel tichý šramot plížících se mužů. Nervy měl napjaté k prasknutí. Buckskin ho varoval, ale nejdřív si myslel, že to ho tak zneklidnilo nějaké dravé zvíře.

Teď už bylo příliš pozdě na to, aby se vzdálil od ohně a skryl se někde mezi keři, které obklopovaly malé údolí nad Gallinas Eiver.

Buckskin neklidně tančil a chvěly se mu nozdry. V jeho velkých, nažloutlých očích se odrážely plameny, nad nimiž na trojnožce visel kotlík, ve kterém si Kerrigan vařil jídlo.

Ten šramot byl stále hlasitější.

Kerrigan odhadoval, že to je nejméně půl tuctu mužů.

Museli již být poměrně blízko. Kdyby ho chtěli zastřelit, už by to udělali.

Chopil se větve, kterou míchal fazole v kotlíku.

Koutkem oka viděl, jak se rozhrnulo křoví a vyšel z něj vysoký, ramenatý muž. V záři plamenů připomínala jeho široká tvář pod krempou stetsonu dřevěnou masku.

Ze všech stran nyní do doliny přicházeli muži.

Buckskin vycenil zuby a zdálo se, že každou chvíli se vrhne na toho ramenatého muže, který v rukou volně držel karabinu.

„Klid, Hawku,“ řekl Kerrigan. „Tito gentlemani si tě určitě nechtějí dát na večeři.“

Kamenatý muž vypadal překvapeně.

Udělal další dva kroky ke Kerriganovi a zavrčel: „Jestli se dotkneš koltu, je po tobě!“

Kerrigan zvedl hlavu a pohlédl na toho muže zpod širokého okraje svého texaského klobouku. Usmál se při tom.

„Proč bych měl sahat po koltu? Copak jste bandité?“

Slyšel, že tam přicházejí další muži. Přesto se neohlédl. Koutkem oka zahlédl čtyři chlápky, další musel být přímo za ním.

„Vstaň!“ tvrdě řekl ten ramenatý chlapík.

Kerrigan svraštil čelo a zamyšleně si toho muže prohlédl.

„Připálí se mi fazole, jestli je nebudu míchat,“ tiše řekl. „Bohužel na nás všechny nevyjde.“

„Mám mu jednu vrazit, Roscoe?“ ozval se sípavý hlas za Kerriganem.

„Nevypadáte příliš přátelsky,“ řekl Kerrigan, nechal větev v kotli a pomalu vstal.

Ohlédl se a uviděl, že za ním stojí křivonohý muž, který mohl být sotva vyšší než pět stop. Namísto klobouku měl čepici z mývali kožešiny. Pruhovaný mývali ocas mu visel přes rameno. Měl vrásčitou tvář a nedůvěřivé šedé oči.

Ti čtyři další muži byli nepochybně tak jako on kovbojové.

Pohlédli na jeho peacemaker ráže 45, který mu visel na pravém stehně.

Miles Kerrigan věděl, jakým dojmem na ně musel působit. Jeho šedá armádní košile a kožené chrániče, které mu sahaly od boků až po kolena, byly pokryté prachem Llana Estacada. Dokonce i mosazné nábojnice revolverových nábojů v poutkách jeho zbraňového opasku a ostruhy se mu pod nánosem prachu leskly jen matně. Pouze peacemaker byl čistý. Ocel kohoutku a bubínek se leskly, protože byly naolejované.

„Pistolník, Roscoe,“ zavrčel křivonohý trpaslík za Kerriganem.

Obr přikývl a zvedl svou karabinu, takže jí mířil Kerriganovi na břicho.

„Vypadá to tak,“ procedil mezi zuby. „McMahone to tedy ještě pořád nevzdal.“ Udělal krok ke Kerriganovi, takže se ho téměř dotýkal hlavní karabiny. „Sbal si svých pět švestek a zmiz odtud. Tady v Gallinas Valley tě nečeká nic jiného než kulka a pět stop hlíny nad hlavou.“

„Já žádného McMahonea neznám,“ klidným hlasem řekl Kerrigan a dal pravou ruku od těla, aby si ti chlápci nemysleli, že chce sáhnout po zbrani. „Nechcete mi říct, kdo jste?“

Rozhlédli se.

Křivonohý muž se mečivě rozesmál. „Jsme Satanovi pomocníci a každého, kdo si myslí, že si v Gallinas Valley může vařit polévku, pošleme k čertu.“

„Jsem mírumilovný člověk, chlapci,“ řekl Kerrigan. „Jestli teď schováte kolty, můžete mi dělat společnost. Dokonce bych vám uvařil kávu. Neznám žádného McMahonea a nikdy jsem nikomu nepronajal svůj revolver. Takže mě nechte na pokoji!“

Chtěl se znovu posadit, jeden z mužů mu však hlavní pušky dloubl do břicha.

Kerrigan se zkroutil a o zlomek vteřiny později chytil hlaveň a strhl ji stranou.

Obr vyděšeně zmáčkl spoušť.

Zároveň s výstřelem Kerrigan zahvízdal a buckskin přímo explodoval.

Kerrigan uslyšel výkřik šikmo za sebou a hromotluka, který nepustil karabinu, praštil pěstí do brady.

Muž pustil karabinu a zamával rukama. Klobouk mu spadl na zem.

Ostatní vykřikli.

Dva z nich buckskin srazil k zemi.

Kerrigan poslal pažbou karabiny k zemi křivonohého muže, který držel v rukou obrovský kolt Whitneyville Walker.

Poslední muž vyděšeně pustil revolver na zem. Vykřikl a vrhl se do křoví, když proti němu vyrazil buckskin s vyceněnými zuby.

Kerrigan ho písknutím přivolal zpět.

V pravé ruce nyní držel svůj peacemaker. Ramenatý muž se posadil a potřásl hlavou, aby se probral. V jeho světlých očích se zračil vztek. Chtěl sáhnout po revolveru.

Kerrigan vystřelil a zasáhl obrovo revolverové pouzdro.

Hromotluk vyděšeně ucukl rukou.

Křivonohý kovboj se s hekáním zvedl. Kerrigana si nevšímal, vrávoral k muži ležícímu v písku. Klekl si vedle něho a obrátil ho na záda.

Kerrigan polkl a sevřel rty, když spatřil velkou temnou skvrnu na levé straně hrudi toho muže.

Pochopil, že ho zasáhla kulka z obrovy karabiny.

Křivonohý muž zvedl hlavu.

„Jim je mrtvý!“ zasténal.

Kovbojové strnuli.

Hromotluk se posbíral ze země. Zdálo se, že peacemaker v Kerriganově ruce vůbec nevidí. Vrávoral kolem Kerrigana ke křivonohému muži a klekl si k mrtvému. Byl bledý jak stěna.

Potom se ohlédl na Kerrigana a v jeho světlých očích se objevily plameny.

Kerrigan zvedl peacemaker a hrdelně řekl: „Ta kulka nebyla z mého revolveru, chlapci. Řekl jsem vám, že nechci žádné problémy. Je to vaše vina, že vás přítel už nevstane. Neměli jste právo mě přepadnout a jednat se mnou jako s banditou.“

Ramenatý muž pomalu vydechl.

„Je jedno, z čí zbraně byla vystřelena ta kulka. Za to zaplatíš. Měls sednout na koně a zmizet odtud. Teď si tě podáme!“

Kerrigan však viděl, že nemínili sáhnout po svých revolverech. Číhavě sledovali jeho i buckskina, který tam stál strnule jak socha a tvářil se jak neviňátko.

„Rád bych věděl, kdo jste,“ poznamenal.

Obr přikývl.

„Mé jméno je Roscoe Keaver, pane. Jsem předák ranče Hatch. Můžeš jet do údolí. Postaráme se, abys tam zůstal jednou provždy. Co kdybys nám řekl, co ti máme napsat na náhrobek?“

„Miles Kerrigan, Keavere,“ chladně odvětil Kerrigan. „A teď zmizte, než se rozzuřím, protože se mi kvůli vám připálily fazole.“

Roscoe Keaver si ho ještě chvíli prohlížel a pak se obrátil ke křivonohému muži.

„Naložte Jima na koně, Tome,“ zavrčel.

Starý kovboj kývl na muže, který stál vedle něho. Společně zvedli mrtvého a odvlekli ho.

Kerrigan se pomalu stáhl od dohasínajícího ohně. Z kotle se linul ostrý, nepříjemný pach. Fazole se opravdu připálily.

Roscoe Keaver a oba další muži se konečně otočili a následovali ostatní.

Kerrigan uchopil svou winchestrovku a zmizel mezi keři. Neslyšně se plížil za kovboji. Neměl chuť od nich koupit kulku ze zálohy.

Slyšel jejich koně.

Z návrší viděl, jak přivazují mrtvého k sedlu koně. Do tváří jim svítil slabý svit hvězd.

Kerrigan se zhluboka nadechl, když všech pět nasedlo na koně, otočilo je a odjelo pryč.

Očividně byli přesvědčeni o tom, že se s ním v Gallinas Valley ještě setkají.

Ještě chvíli čekal, když odezněl dusot kopyt, a potom se vrátil k buckskinovi.

Hřebec tiše řehtal, ale podle jeho chování Kerrigan poznal, že kovbojové se nevracejí.

Přesto se rozhodl odjet.

Když vyškrábával připálené fazole, nadával.

Kručelo mu v žaludku. Celý den nic nejedl.

Pískem vyčistil kotlík a pak si sbalil věci do rance, který přivázal za buckskinovo sedlo. Vzápětí vyjel dál.

Všímal si svého koně.

Byl si jist, že by ho před případnou pastí varoval.

+ + + + +

Údolí, kterým meandrovala Gallinas River, bylo úrodné a jako stvořené pro chov dobytka.

Miles Kerrigan myslel na to, co v tom článku četl o válce v Gallinas Valley.

Osadníci tam prý zabrali vládní půdu.

Byl to příběh, který se odehrál už mnohokrát.

Starousedlí rančeři, kteří půdu obsadili před desetiletími, se bránili proti farmářům, kteří chtěli zorat pastviny, čímž by půdu vystavili bouřím, které by smyly úrodnou vrstvu. Potom by tam už nikdy nerostlo ani stéblo trávy.

Kerrigan pomyslel na Marvina Lanea.

Jakou roli mohl hrát v tom sporu?

Marvin a farmář? Něco takového si Kerrigan nedokázal představit. Nebo se Marvin Lane musel zcela změnit.

Kerrigan se držel stranou široké cesty, jež vedla poblíž Gallinas River.

Pozdě odpoledne před sebou uviděl město Las Vegas.

Údolí tam již bylo užší a tráva tam nebyla tak zelená a vysoká jako na jihu.

Kerrigan se rozhodl, že počká, až bude tma. Ve městě nemuseli hned vědět, že přijel cizinec.

Roscoe Keaver a jeho lidé jako by neměli nic lepšího na práci, než dávat pozor na všechny cizince, kteří přijeli do Gallinas Valley. Válka v údolí ještě očividně neskončila, jak psaly „Santa Fé Star“.

McMahone.

To jméno Kerrigan opravdu ještě nikdy neslyšel.

Byl si jist, že se v Las Vegas dozví, kdo je tento muž.

Našel si místo, z něhož měl výhled do údolí. Pouze jednou však spatřil jezdce, který jel k městu. Zvedal se za ním zvířený prach. Jinak Gallinas Valley vypadalo jako po vymření.

Kerrigan kouřil cigaretu.

Podíval se na strmé písmo, kterým bylo na zadní straně výstřižku z novin napsáno: „Marvin Lane byl zavražděn.“

Jak ten, kdo to napsal, věděl, kde ho, Kerrigana, najít? Marvin Lane o něm musel někomu říct. Ale proč se mu Marvin předtím nikdy neozval, když věděl, kde dlí jeho bratranec?

Pomyslel na kovboje, který zemřel v noci.

Nenesl na tom žádnou vinu, ale bylo jasné, že muži Big Johna Hatche z toho obviní jeho.

Přitom to zavinili sami. Big John Hatch však možná patřil k lidem, kteří si mysleli, že na jejich půdě platí jen jeden zákon - jejich vlastní.

Kerrigan v šeru osedlal hřebce.

Bylo načase, aby buckskin znovu uviděl stáj.

Také Kerrigan toužil po tom, aby ze sebe mohl v horké lázni smýt prach Llana.

Vyšvihl se do sedla a zamířil dolů do údolí, k domům Las Vegas, kde se již rozsvěcovala první světla.

+ + + + +

Las Vegas byla díra jako tolik městeček na západ od Pecos River. Většina budov byla postavena z nepálených cihel. Některé byly dřevěné a dva nebo tři domy byly z pálených cihel.

Jedním z nich byla úřadovna zástupce šerifa, jak prozrazoval štít před domem.

Byla tam tma.

Okna byla zaprášená. Už dlouho je nikdo nečistil.

Na černém prkně, přibitém na stěně u dveří, neviselo žádné oznámení ani zatykač.

Byl tam jeden obchod, který ještě měl otevřeno, patrový hotel s balkonem, podepřeným bíle natřenými sloupy, saloon, několik menších krámků a nájemní stáj, k níž Kerrigan zamířil.

Vrata ještě byla pootevřená.

Kerrigan před nimi sklouzl ze sedla a rozhlédl se.

Před obchodem stálo půl tuctu mužů, kteří spolu živě diskutovali. Kerrigana si nevšímali.

Vtom se ozval dusot cválajících koní.

Kerrigan instinktivně vtáhl buckskina do stáje, v níž bylo přítmí. Jeden z koní tiše zařehtal a buckskin odpověděl zlostným zafrkáním.

Po Main Street cválal takřka tucet jezdců.

Zastavili své koně před šerifovou úřadovnou.

Kerrigan okamžitě poznal ramenatého Roscoea Keavera. Viděl i koně, který nesl na sedle tělo zabalené v dece.

Kerrigan byl překvapen.

To Hatchovi jezdci přivezli mrtvého do města teprve teď?

Keaver hlubokým hlase zahřímal: „Harlane! Vyjdi ven!“

Muži na verandě obchodu na jezdce hleděli a Kerriganovi neunikly sveřepé výrazy jejich tváří. Bylo očividné, že Hatchovi jezdci tam nejsou vítáni.

Náhle se otevřely dveře saloonu naproti šerifovy úřadovny a Kerrigan spatřil štíhlého muže v tmavém obleku. Nejdřív si myslel, že to je nějaký hráč. Ten muž měl na hlavě černý klobouk s plochou korunou, podobný Kerriganovu. V záři lucerny visící na verandě byl vidět jeho hubený obličej a úzký knírek. V ústech měl dlouhý tenký doutník.

Ven vyšli další muži a za nimi jedna žena.

Kerrigan viděl její odhalená ramena, která ve světle pronikajícím ven z oken saloonu svítila jako slonovina. Měla pečlivě učesané černé vlasy a její plné rty rudě zářily.

Kerrigan i na tu dálku poznal, že je to krasavice.

Postavila se vedle toho štíhlého muže.

„Harlane! Rozstřílíme tu tvou barabiznu, jestli se neukážeš, ty zbabělče!“ zabručel Roscoe Keaver.

Kerrigan slyšel frkání svého buckskina a potom zachytil zvuk šouravých kroků. Otočil se, ale ve tmě nic neviděl.

„Držte se dál od mého koně,“ řekl do tmy. „Ten buckskin nesnese nikoho cizího.“

„Tak si ho odveďte někam bokem, sakra!“ odvětil chraplavý hlas.

Kerrigan ještě jednou pohlédl na ulici.

V šerifově úřadovně se ještě stále nic nedělo.

Keaver zařval: „Přiveďte ho, chlapci!“

Kerrigan odvedl buckskina stranou.

„Zatraceně, proč nerozsvítíte lampu?“ zeptal se do tmy.

O několik vteřin později se s tichým zasyčením rozsvítila sirka. Plamínek ozářil vrásčitou tvář starého muže.

Zařinčelo sklo lucerny, pak ten muž zapálil knot a chodbu stáje zalilo žluté světlo.

Kerrigan zavedl buckskina do prázdného boxu.

Stájník se o něho nestaral. Šel k vratům a vyhlédl ven.

Kerrigan nechal svého buckskina stát a také šel k vratům.

Keaver a jeho muži už sesedl z koní. Křivonohý jezdec vyskočil na chodník úřadovny, vytáhl revolver a pažbou zabouchal na dveře.

Náhle ucouvl stranou.

Dveře se otevřely.

Kerrigan v nich spatřil siluetu muže.

„No konečně, Harlane!“ zvolal Keaver. „Jsi dost střízlivý na to, aby ses podíval na jednoho mrtvého?“

Kerirgan viděl, jak se stájníkovi zkřivila tvář.

„Váš šerif je opilec?“ zeptal se.

Stájník na něj vrhl zamračený pohled.

„Dink Harlan byl dřív dobrý chlap, cizinče,“ zamumlal. „To Big John Hatch z něho udělal to, co je teď. Big John a Elinor Blaisdellová.“

„Elinor Blaisdellová?“ otázal se Kerrigan. „Kdo to je?“

Stájník kývl k saloonu.

„Stojí vedle McMahonea.“

Kerrigan přivřel oči.

Ten štíhlý mužík byl tedy McMahone, o němž hovořil Roscoe Keaver.

Dva kovbojové mezitím sundali mrtvého ze hřbetu koně a přenesli ho na chodník před šerifovou úřadovnou, kde ho složili před dveře.

„Jim Riley nezemřel zbytečně, Harlane!“ řekl do ticha Roscoe Keaver. „Big John dal všem farmářům dost času na to, aby zmizeli z Gallinas Valley. Nikdy jsem nechápal, že jim ještě nabízel peníze za to, když opustí jeho půdu, ale to je jeho věc. Harlane, můžeš McMahoneovi říct, že lhůta uplynula. Jestli si příští týden nesbalí své saky paky, přijedeme sem a zatočíme s ním. A doplatí na to celé město.“

Kerrigan viděl, jak elegán sešel z verandy saloonu na ulici.

Rychlými kroky se vydal přes Main Street k šerifově úřadovně. Revolvery, jimiž na něho mířili kovbojové, ignoroval. Pak vyskočil na chodník před úřadovnou.

Doutník mu stále visel mezi rty, jako by byl přilepený.

„Co má znamenat to divadlo, Keavere?“ zeptal se McMahone chladným hlasem. „Co mám co společného s tím mrtvým?“

Roscoe Keaver se k němu obrátil.

Kerrigan viděl, jak vztekle sevřel pěsti.

Stájník chytil Kerrigana za ruku, když chtěl vyjít ze stáje.

„Raději se do toho nepleťte, pane,“ hlesl. „Keaver je rozzuřený. McMahone by měl začít nosit kolt.“

Kerrigan ho odstrčil.

Teprve nyní viděl, že elegán opravdu není ozbrojen.

Dlouhými kroky se vydal k šerifově úřadovně. Slyšel, jak Keaver říká: „Přivádíš do údolí kojoty, McMahone! Jim Riley musel zemřít, protože pistolník, kterého sis sem pozval, nechtěl dát ruku z koltu!“

„Já jsem sem nikoho nepozval, Keavere! Kromě toho nemůžu za to, že si to chcete rozdat s každým, kdo přijede do Gallinas Valley.“

Keaver udělal jeden krok k elegánovi.

McMahone se zachmuřil. V jeho černých očích se objevil chladný lesk. Zdálo se, že z mocných pěstí Hatchova předáka nemá strach.

Kerrigan dorazil k chodníku před šerifovou úřadovnou. Chtěl na něj vyjít, ale tu se ozval hlas jednoho kovboje: „To je ten chlápek, Roscoe!“

Roscoe Keaver se otočil.

Kerrigan měl ruku na pažbě peacemakeru.

Než mohl Keaver něco říct, poznamenal Kerrigan: „Měl bys svým lidem povědět, aby dali ruce od revolverů, Keavere. Při první ráně, která padne, je po tobě!“

Na Main Street se rozhostilo ticho. Bylo slyšet jen tiché cinkání řetízků koní.

Po chvíli Keaver kývl na své lidi.

Ze dveří úřadovny vyšel muž.

Kerrigan, který nespouštěl Keavera z očí, měl pocit, že ucítil pach levné kořalky. Keaver ustoupil stranou a Kerrigan spatřil muže, který měl na kabátě, který mu visel přes rameno, pěticípou hvězdu.

Tvář toho muže měla bledou, nezdravou barvu. Byl zarostlý a měl slepené oční řasy. Jeho oči měly podivný lesk.Když hleděl na mrtvého u svých nohou, špičatý ohryzek mu poskakoval.

„Co kdybys řekl, jak se to opravdu stalo, Keavere?“ zeptal se do ticha Kerrigan.

Předák si odfrkl a vykřikl: „Varoval jsem tě, Kerrigane!“

Za Keaverem nastal pohyb.

Kerrigan viděl, že McMahone udělal krok vpřed. V jeho černých očích se zajiskřilo. Hleděly na Kerrigana a zračilo se v nich překvapení.

Keaver si náhle odepnul revolverový opasek a hodil ho křivonohému jezdci. Pak odstrčil zástupce šerifa a ten vrazil do stěny úřadovny. Už předtím se jen tak tak udržel na nohou.

„Teď uvidíme, jaký jsi bez revolveru, Kerrigane,“ vztekle zavrčel Keaver.

Kerrigan nemínil odložit svůj peacemaker. V posledních hodinách zjistil, že opatrnosti není nikdy dost. Možná by ho některý z kovbojů odpravil, kdyby revolver odložil.

Keaver nemínil déle čekat. Přiskočil ke Kerriganovi a chtěl ho praštit do tváře, minul však Kerrigan uhnul hlavou, nastavil hromotlukovi nohu a Keaver sebou praštil o zem. Když dopadl, prkna chodníku zapraskala.

Zástupce šerifa hleděl na Kerrigana s otevřenými ústy.

Kerrigan krátce pohlédl na McMahonea a potom se opět musel věnovat Keaverovi, který se s hekáním zvedal z chodníku. Z očí mu šlehaly blesky. Znovu neohrabaně zaútočil. Tentokrát se pokusil o fintu, ale nebyl dost rychlý. Kerrigan hbitě uhnul a dal mu ránu pravačkou. Keaver do ní naběhl. Zabručel a podlomila se mu kolena. Sedl si vedle mrtvého a lapal po dechu.

Tváře kovbojů byly zachmuřené.

Kerrigan najednou držel v ruce peacemaker a mířil jím na křivonohého muže.

„Keaver má asi potíže s hlasem,“ řekl starému muži. „Teď zástupci a ostatním lidem v tomto městě povíš ty, co se stalo v noci a z čí zbraně byla vystřelena kulka, která Jima Rileyho zasáhla do hrudi!“

Jeho hlas zněl ostře.

Křivonohý jezdec vtáhl hlavu mezi ramena a sevřel rty.

Kerrigan vystřelil z peacemakeru a starému muži odletěl klobouk z hlavy a dopadl před kopyta koní kovbojů, kteří začali vyděšeně tančit.

„Čekám!“ chladně řekl Kerrigan.

„Mluv, Tome Doaku!“ zvolal kdosi ze saloonu.

Stařec začal přerývaně hovořit. Mluvil pravdu. Jen ke konci si neodpustil dodat: „Kdyby Kerrigan nasedl na koně, neměl by teď Jim Riley kulku v hrudi!“

McMahone udělal krok k nim a pohlédl na Keavera, jenž se ještě nevzpamatoval z Kerriganovy rány. Předákův pohled byl ještě lehce skelný. Měl co dělat, aby se dokázal vytáhnout po stěně šerifovy úřadovny a aby se potom udržel na nohou.

„Vždycky jste se snažil na nás svalit vinu za všechno, Keavere,“ řekl McMahone. „Ale mrtví byli dosud jen naší straně. Vyhnali jste osadníky z údolí, a když někdo nechtěl jít, použili jste násilí. Nemůžeme vám nic dokázat, ale každý ve městě ví, že Marvin Lane byl příliš dobrý jezdec na to, aby spadl ze sedla! Zavraždili jste ho a jednoho dne za to vy a Big John Hatch zaplatíte!“

Široká tvář Roscoea Keavera byla zrudlá hněvem.

Zdálo se, že na Kerrigana dočista zapomněl. Hleděl na McMahonea.

„Jsi záludný lhář, McMahone!“ zavrčel. „Ví Bůh, že tu kuješ pikle a že jsi rád za každého mrtvého v Gallinas Valley. To, že to Lane odnesl, byla souhra náhod. Nikdo z nás nemá s jeho smrtí nic společného.“

Otočil se ke křivonohému Tomu Doakovi.

„Odneste Jima k funebrákovi,“ zavrčel. „Pojedeme zpátky. Zítra ráno sem přijedeme Jima Rileyho pohřbít, Harlane.“

Toporně sešel po schodech na ulici. Kerrigan viděl, že nasednout ho stálo mnoho sil.

Z koně pohlédl na Kerrigana a zamumlal: „Jestli nemáš s McMahonem nic společného, tak se snaž odjet co nejdál, Kerrigane,“ podotkl. „Big John Hatch nerad ztrácí své muže kvůli pistolníkům.“

„Neztratil Rileyho kvůli mně, ne kvůli mně, Keavere,“ odsekl Kerrigan.

Keaver otočil svého koně a vyjel po Main Street. Před úzkým domem zastavil a počkal, až jeho muži odnesou mrtvého dovnitř.

O několik minut později už Tom Doak opět seděl v sedle.

Hatchovi muži pobídli své koně do cvalu a odjeli z města.

Zůstal za nimi oblak zvířeného prachu.

Když se prach poněkud rozplynul, stál Kerrigan stále na místě.

McMahone si s klením oklepal klobouk o oblek. Jeho černé oči byly upřeny na Kerrigana. Ty oči číhaly, a Kerriganovi to neuniklo.

„Co kdybychom si dali drink v saloonu Magnolia, Kerrigane?“ otázal se.

Jeho úsměv se Kerriganovi nelíbil. Přesto neodmítl.

„Jestli budete mít chvíli strpení, McMahone, tak rád,“ odvětil. „Ještě jsem se nepostaral o mého koně. Kromě toho se potřebuju vykoupat. Mám za sebou dlouhou jízdu.“

McMahone s úsměvem přikývl.

Kerrigan za ním hleděl, když přešel Main Street.

Ta žena ještě pořád stála na verandě saloonu.

Hleděla na něho a on viděl, jak vypjala hruď.

Kerrigan cítil, že ta žena ho vzrušuje. Zrudl a otočil se. Chtěl si promluvit se zástupcem Harlanem, ale ten se se sevřenými ústy otočil a zmizel ve své tmavé kanceláři. Zavřel za sebou dveře. , Kerrigan se přišoural k nájemní stáji, kde na něho čekal stájník.

Muži před saloonem Magnolia a obchodem na něho hleděli. Patrně se ptali, kdo je ten muž, který se neváhal postavit Keaverovi a tuctu Hatchových jezdců.

Stájník ho nechal projít kolem.

Když došel k boxu, v němž stál jeho buckskin, uslyšel za sebou kroky.

„To je v ceně,“ řekl starý muž, když po něm Kerrigan chtěl hřeblo.

Kerrigan s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Jestli nechcete přijít o zdraví, tak se od něho držte dál,“ řekl.

Pak se postaral o buckskina.

Stájník mu řekl, kde je holičství, a Kerrigan se tam vydal. Chtěl se vykoupat a oholit.

Holič byl vynikající.

Zatímco Kerrigan seděl ve vaně a nechal na sebe působit horkou vodu, čistil a žehlil ve vedlejší místnosti jeho šaty Číňan.

Se zavřenýma očima Kerrigan přemýšlel.

Všechno vypadalo poměrně jasně.

Big John Hatch demonstroval svou moc v Gallinas Valley tím, že z údolí vyhnal každého, kdo se mu nelíbil.

Zástupce byl opilec. Dink Harlan nebyl schopen osadníkům pomoci.

Kerrigan před sebou v duchu viděl elegantně oděného McMahonea. Kdo je ten muž? Jakou hru hraje?

Kerrigan jeho pozvání nemohl odmítnout.

Byl si jist, že McMahone mu řekne, kdo je a jaké má zájmy v Gallinas Valley.

Pak se Kerriganovi vybavila tvář té ženy s rudými rty. V jejím pohledu se zračil zájem, o tom byl přesvědčen. Očividně na ni udělalo dojem, jak se vypořádal s Roscoem Keaverem.

Vzpomněl si na stájníkova slova.

Elinor Blaisdellová měla spolu s Big Johnem Hatchem zavinit, že se ze zástupce stal opilec.

Kerrigan pokrčil rameny.

Dink Harlan byl slaboch, který se zlomil.

Kerrigan byl přesvědčený, že ani tvrdá porážka a ztráta ženy nesmějí dostat muže do kolen.

+ + + + +

Saloon Magnolia praskal ve švech.

Lidé se odmlčeli, když Kerrigan rozrazil dveře a vešel do velkého sálu, pod jehož stropem se vznášel tabákový kouř.

Kerrigana okamžitě udeřil do nosu hustý vzduch. Nějakou dobu mu trvalo, než si na to zvykl.

Na takový zapadákov jako Las Vegas byl saloon Magnolia senzací.

Klenutý bar, jenž se táhl po pravé straně, byl z lesklého mahagonového dřeva. Mosazné madlo táhnoucí se podél pultu dávalo hostům možnost chytit se, pokud jim znejistěly nohy.

Když se Kerrigan vydal k pultu, automaticky se vytvořila ulička.

Ozvalo se šeptání.

Kerrigan s údivem pohlédl na obrovské zrcadlo na stěně za barem. Před ním byly police s broušenými sklenicemi a sadami láhví.

Kerrigan si objednal u barmana pivo, jelikož měl žízeň. Pohledy ostatních mu vadily.

V zrcadle viděl, že se otevřely dveře v zadní části sálu.

Vyšel z nich McMahone. Zjevně počítal s tím, že do saloonu přišel Kerrigan.

Jeho úsměv se Kerriganovi nelíbil. Něco mu na tom muži bylo nesympatické, nedokázal však říci, co.

U dveří byly do schody vedoucí do prvního poschodí.

Kerrigan viděl, jak McMahone otočil hlavu a pohlédl na schody. Elegán čekal.

Kerrigan spatřil lem modrých, sametových šatů a malé nohy v lakovaných botách s vysokými podpatky.

Poznal Elinor Blaisdellovou a stáhlo se mu hrdlo. Převlékla se. Modré sametové šaty měly výstřih, který ho fascinoval. Její bujné poprsí bylo v tom výstřihu zřetelně vidět a svůdně se pohybovalo, když po McMahoneově boku kráčela ke Kerriganovi.

Ten měl co dělat, aby skryl své vzrušení. Její úsměv ho připravil o klid.

Ucítil její lehký, svěží parfém. Pokoušel se nehledět jí do výstřihu, ale nedařilo se mu to.

Všimla si toho a v jejích nazelenalých očích se objevil pobavený výraz.

„Nechceš nás představit, Cale?“ zeptala se elegána.

McMahone se usmál.

„To je slečna Elinor Blaisdellová, Kerrigane.“

Podala texaskému rangerovi ruku. Byla malá a chladná. Přesto měl pocit, že z ní cosi vyzařuje.

„Těší mě, že vás poznávám, Milesi,“ řekla s úsměvem.

Přestože byl rozrušen, podivil se.

Keaver před šerifovou úřadovnou nevyslovil jeho křestní jméno. Odkud ho Elinor Blaisdellová zná?

Byla to snad ona, kdo mu poslal ten výstřižek?

Cal McMahone objednal tři whisky.

Přiťukli si, načež McMahone řekl: „Měli bychom jít do herny. Tam se můžeme bavit nerušeně, Kerrigane.“

Kerrigan nevěděl, co si o tom má myslet.

Nehledá snad McMahone opravdu pistolníka, který by po jeho boku bojoval proti ranči Hatch?

Co může mít McMahone společného s osadníky? Nevypadalo to tak, že by měl na vládní půdě v Gallinas Valley vykolíkovanou svou usedlost.

Kerrigan přikývl.

Polilo ho horko, když ho Elinor vzala za ruku. Cestou ke dveřím u úzkých schodů se ho několikrát dotkla boky. Cítil, že záměrně.

McMahone otevřel dveře a pustil ženu a Kerrigana dovnitř.

Herna byla prázdná. Byla malá, ale elegantněji zařízená než saloon.

McMahone za sebou zavřel dveře. Ruch ze saloonu utichl.

V herně byl malý bar. Kromě čtyř karetních stolů potažených zeleným plyšem byl v rohu malý kulatý stolek a u něj kožená křesla.

Elinor Blaisdellová požádala Kerrigana, aby se posadil do jednoho z křesel. Sama šla k malému baru a vzala tři sklenice a láhev whisky. Potom se posadila ke Kerriganovi.

McMahone se posadil na druhou stranu.

Nemohlo mu uniknout, že žena dělá všechno pro to, aby Kerrigana vzrušila. Zdálo se, že mu to nevadí.

Kerrigan zřetelně cítil, že ti dva něco předstírají.

Elinor Blaisdellová mu náhle připadala jako had, který se pokouší no hypnotizovat, zatímco se připravuje na útok.

Vzal z její malé ruky sklenici s whisky a opřel se.

Nechtěl jim klást zvědavé otázky. Něco od něj chtěli, takže nechal na nich, aby začali.

Znovu si připili.

Kerrigan jen usrkl. Nemínil se opít.

„Bylo to působivé, jak jste poslal Roscoea Keavera k zemi, Milesi,“ řekla Elinor Blaisdellová svým chraplavým hlasem. „Jste tvrdý muž, přestože vám je jen něco kolem pětadvaceti.“

„Je mi pětadvacet, madam,“ řekl Kerrigan.

Usmála se.

„Říkejte mi Elinor, Milesi. Madam dělá ženu mnohem starší.“

McMahone se předklonil.

„Proč jste přijel do Gallinas Valley, Kerrigane?“ otázal se.

„Myslel jsem si, že to víte, McMahone,“ odvětil. „Nebo vám Elinor zamlčela, že mi poslala výstřižek z novin, na jehož zadní stranu napsala, že Marvin Lane byl zavražděn?“

To je v prvním okamžiku zarazilo. Vyměnili si krátký pohled, který Kerriganovi pověděl mnohé.

„Odkud víte, že jsem to napsala já, Milesi?“ chraplavě se zeptala Elinor Blaisdellová.

„Proč jinak byste o mě měla zájem, Elinor?“ odvětil Kerrigan. „Zajímalo by mě, jaký byl váš vztahkMarvinovi. Ajak jste zjistila, že mi můžete poslat dopis do kanceláře rangerů v Lubbocku?“

Na její hezké, pravidelné tváři se objevil úsměv.

„Marvin a já - jsme se milovali, Milesi,“ řekla tiše. „Mohl převzít tento saloon, ale chtěl něco vybudovat sám. Proto si vytyčil osadnickou parcelu. Později chtěl přikoupit další půdu a možná jednou založit ranč. Ale bohužel naše štěstí zničil Big John Hatch. Marvin o vás často vyprávěl, Milesi. O vašem životě v St. Louis a později v sirotčinci a na ranči. Později se vrátil na ten ranč, ale vy už jste tam nebyl. O několik let později o vás náhodou uslyšel. Četl v jedněch novinách, že jste se stal texaským rangerem a že jezdíte pro setninu C kapitána Sladea Cassidyho v Lubbocku. Když Marvin zahynul, poslala jsem vám ten výstřižek, Milesi. Dlouho jsem přemýšlela, zda vás mám zatáhnout do této záležitosti. Nevěděla jsem, jestli pro vás Marvin stále znamená tolik jako vy pro Marvina.“

„Jak Marvin zemřel?“ otázal se Kerigan. Cítil, že jen s největším vypětím dokáže ovládnout své vzrušení. Nechtěl dát té ženě a McMahoneovi čas na to, aby přemýšleli o jeho reakcích.

Tentokrát odpověděl McMahone.

„Marvin jel při pátrání po zatoulaném dobytku do údolí Alameda Creeku. Musel vědět, že to je poměrně úzké údolí. Jeho ústí je kaňon, jehož svahy jsou velmi zerodované. Když jím Marvin projížděl, musela se utrhnout kamenná lavina. Jeho kůň ho shodil a pak běžel pryč. Marvina zasypalo kamení. Každopádně to je verze mužů z Hatchova ranče. Elinor a já si nemyslíme, že Marvin spadl ze sedla. Byl to příliš dobrý jezdec. Předpokládáme, že ho někdo srazil ze sedla kulkou a potom strhl tu lavinu. Nikdo se nikdy nedozví, jak to doopravdy bylo. Ale každý v Gallinas Valley ví, jak Big John Hatch Marvina nenáviděl, protože to byl poslední osadník, který se nechtěl vzdát. Marvin nebyl drobný farmář jako ostatní. Řekl Big Johnu Hatchovi do očí, že se jednoho dne chce stát nejmocnějším mužem v Gallinas Valley.“

Když McMahone domluvil, v herně se rozhostilo ticho.

Kerrigan viděl, že Elinor Blaisdellová hledí na něj.

Věřil, že Marvina ta žena fascinovala. Ale naopak? Muselo jít být kolem třiceti a Marvinu Laneovi bylo pouhých třiadvacet.

A McMahone? On a ta žena nebyli jen obchodní partneři, to Kerrigan zřetelně cítil.

A co bylo mezi Elinor Blaisdellovou a zástupcem?

„Jaké zájmy máte v Gallinas Valley, McMahone?“ otázal se.

Ti dva si opět vyměnili rychlý pohled.

McMahone se předklonil a usmál se. Na tvářích se mu udělaly vrásky.

„Přijel jsem na příkaz vlády, když byly severní pastviny Hatchova ranče uvolněny k osídlování, Kerrigane. Jsem advokát. Vedu pozemkový úřad, který jsem zřídil v Las Vegas. Rozděluji půdu. Bohužel jsem byl bezmocný, když Big John Hatch vyháněl osadníky z jejich právoplatně nabyté půdy. Pokusil jsem se v Santa Fé zakročit proti Big Johnovi soudní cestou, ale má dobré kontakty, které sahají až ke guvernérovi. O Big Johnu Hatchovi dokonce republikáni mluví jako o budoucím guvernérovi.“

„Což vás kromě toho, že Marvin byl vynikající jezdec, vede k domněnce, že byl zavražděn?“

„Nu, Big John Hatch potom do kaňonu Alameda nikoho nepustil. Sesuvem půdy byl zasypán potok Alameda Creek. Musíte vědět, že Alameda Creek je největší přítok Gallinas River. Zatím má Gallinas River ještě dost vody, ale to se brzy změní. Potom budou usedlosti bezcenné a Big John Hatch se už nebude muset bát, že se tam usadí další odvážní lidé.“

Kerrigan přikývl a vstal ze svého křesla.

Žena rovněž vstala a chytila ho za ruku.

„Co uděláte, Milesi?“ zeptala se. „Nevím, zda bylo správné vám napsat. Možná by bylo bývalo lepší nechat mrtvé na pokoji. Vyčítala bych si, kdyby se i vám něco mělo stát.“

„Já už na sebe dám pozor, Elinor,“ odvětil. „Zítra ráno, až Big John Hatch přijede do Las Vegas na pohřeb svého jezdce, s ním promluvím. Bude mi muset povolit jet hledat stopy do kaňonu Alameda. Jestli mi to nedovolí, budu vědět, že něco skrývá. Pak mě pozná.“

Viděl, že v jejích nazelenalých očích se zablesklo.

McMahone rovněž vstal a šel ke dveřím vedoucím do saloonu.

Kývl na ženu a chtěl jít za McMahonem. Elinor Blaisdellová ho však chytila za ruku.

Počkala, až za sebou McMahone zavřel dveře.

Náhle stála těsně před ním. Musela zaklonit hlavu, aby mu mohla pohlédnout do očí.

Její rudé rty se vlhce leskly. V jejích nazelenalých očích se jiskřilo.

Kerrigan věděl, že by se nebránila, kdyby ji teď políbil. Viděl, jakse jejíplná ňadra rychle zvedají a zase klesají.

Znovu mu připomínala hada.

Udělal krok zpět a chraplavě řekl: „Mám za sebou den v sedle, Elinor. Chci být svěží, až stanu ráno tváří v tvář Big Johnu Hatchovi.“

V jejích očích se objevilo zklamání.

Z její krásné tváře se na okamžik vytratila veškerá srdečnost. Potom se však zase vzpamatovala.

„Doufám, že se ještě uvidíme, Milesi. Dávejte na sebe pozor.“

Postavila se na špičky a políbila ho na tvář. Přitiskla se k němu ňadry. Cítil je přes košili.

„Nemusíte chodit saloonem, Milesi,“ řekla. „Ukážu vám cestu přes dvůr.“

Kerrigan přikývl.

Byl rád, že ho znovu nebudou očumovat muži v saloonu.

+ + + + +

Kerrigan čekal v tmavém průchodu u saloonu.

Viděl, jak se šikmo naproti otevřely dveře šerifovy úřadovny. Zástupce vyšel na chodník.

Zkroutil se, jako by trpěl bolestmi. Chvíli zůstal stát na chodníku a hleděl k saloonu. Zněla odtud hra na klavír. Byly slyšet hlasy mužů a smích dívek.

Zástupce šerifa nechal dveře úřadovny otevřené.

Sešel po schodech na ulici a po několika krocích se ocitl ve světle vycházejícím ze saloonu Magnolia.

Kerrigan se zachmuřil.

Dink Harlan vypadal politováníhodně.

Kerrigan viděl jen málo opilců tak zpustlých jako tento zástupce šerifa. Špinavou košili měl na levém rukávu roztrženou a neměl ji zastrčenou do kalhot.

Na pravé nohavici měl velké skvrny, na pravém koleně mu zela díra. Měl sice revolverový opasek, v jehož pouzdře byl kolt, Kerrigan však byl přesvědčen, že tu zbraň by Harlan svýma třesoucíma se rukama sotva udržel.

Několik kroků před verandou saloonu Magnolia se Harlan zastavil.

Hleděl na dveře, jimiž pronikalo světlo. V temnotě byla vidět jeho neholená tvář, kterou si určitě několik dní nemyl.

Jeho oči se podivně leskly. Hřbetem levé ruky si otřel rty. Znovu se zkroutil. Kerrigan viděl, jak ztěžka polkl.

Vypadalo to, jako by bojoval sám se sebou.

Kerrigan si byl jistý, že Harlan boj s alkoholem prohraje.

Netrvalo ani minutu a zástupce se opravdu vydal k saloonu. Musel se přidržovat sloupu verandy, když kráčel po schodech.

Zastavil se u dveří a pohlédl přes jejich křídla dovnitř.

Kerrigan udělal krok vpřed, ale Harlan ho neviděl. Pravděpodobně hleděl na láhve v policích za barem a muže, kteří pili whisky.

Otřel si ruce do špinavých kalhot. Ohryzek mu poskakoval. Náhle sebou trhl a otevřel dveře. Vešel do saloonu a Kerrigan už ho pak neviděl.

Vyskočil na chodník a šel kolem oken ke vchodu.

Hlasy mužů a smích žen utichly. Také pianista přestal hrát.

Kerrigan pomalu přistoupil ke dveřím a pohlédl dovnitř.

Viděl, že Harlan stojí zády otočen k němu. Ještě stále si otíral dlaně o kalhoty. Pomalu vykročil a zamířil k baru.

Muži se na něho usmívali. Utvořili uličku, na jejímž konci stál Cal McMahone. V advokátových černých očích se objevily chladné jiskry. Potměšile se usmál. „Dobrý den, Harlane,“ řekl. „Jako obvykle? Trápí tě myšlenky na Big Johna? Zase cítíš bolesti, které ti způsobily Big Johnovy pěsti?“

Několik mužů se tiše rozesmálo. Jiným se to, jak se zdálo, nelíbilo. Mračili se na McMahonea, ale neodvážili se nic říct.

Dink Harlan dorazil k baru. Ještě jednou si utřel ruce do košile a pak je položil na bar.

„Dej mi láhev, Cale,“ přidušeně řekl.

McMahone luskl prsty levé ruky.

Barman před něj na pult postavil láhev. McMahone ji vzal a posunul ji k Harlanovi. Zástupce k ní natáhl levou ruku. Vtom však McMahone láhev zase odsunul.

Kerrigan přivřel oči, když viděl, jak se muži za McMahonem pohnuli. Odstoupili a pustili tam Elinor Blaisdellovou. Lačně si prohlíželi její plná ňadra, která modré sametové šaty spíše odhalovaly, než zakrývaly.

Postavila se vedle McMahonea.

Výraz její hezké tváře byl chladný a bezcitný.

„Dej mu tu láhev, Cale,“ řekla pohrdavým tónem. „Ať se opije.“

McMahone postrčil láhev před Harlana.

Kerrigana se zmocnil hněv. Viděl, jak Harlan sevřel mosazné madlo baru, až mu zbělely klouby prstů. Zástupce šerifa se celý chvěl. Zdálo se, že slova Elinor Blaisdellové poranila zbytek jeho cti.

Žena se rozesmála.

„Co je, Dinku? Nemůžeš přece odejít bez láhve. Zkus to! Jestli to dokážeš, začnu si myslet, že jsi víc než jen pobuda, který se při pohledu na bič schová pod nejbližší chodník.“

Harlan zasténal.

Náhle trhl pravou rukou a vzal láhev za hrdlo.

Otočil se a vrávoral k východu.

Kerrigan uhnul stranou. Vrátil se k rohu a zmizel v tmavém průchodu.

Dveře se rozletěly.

Harlan kráčel po chodníku. Minul první schod a skácel se do prachu Main Street. Ještě v pádu se instinktivně otočil a zvedl láhev.

Dopadl natvrdo, ale láhev zůstala celá.

Ze saloonu vyšla Elinor Blaisdellová, McMahone a ostatní.

„Zalez zpátky do tvé úřadovny, Pinku!“ zvolala ta žena. „A ušetři si půl láhve na ráno, protože to přijede do města Big John!“ Chladně se zasmála.

Harlan se sbíral ze země, ale podlomila se mu kolena. Vykřikl a málem zase upadl. Pak se kulhavě pustil přes Main Street. Vypadalo to, jako by si poranil levý kotník.

Na schodech verandy šerifovy úřadovny opět upadl a do kanceláře vlezl po čtyřech.

Zavřely se za ním dveře a muži se vrátili do saloonu.

Elinor Blaisdellová a Cal McMahone chvíli hleděli přes ulici. Tiše spolu hovořili. Kerrigan nerozuměl tomu, co říkali. Potom se otočili a zmizeli v saloonu.

Znovu se ozval klavír. Yellow Bose of Texas.

Kerrigan ještě chvíli počkal, načež přešel Main Street a na protější straně vyšel na chodník před šerifovou úřadovnou.

+ + + + +

Dveře úřadovny nebyly zamčené.

Kerrigan se znovu ohlédl. Nikdo ho, jak se zdálo, nepozoroval. Pootevřel dveře a vklouzl dovnitř. Tiše za sebou zavřel.

Pod dalšími dveřmi viděl pruh světla.

Opatrně šel k nim. O něco zakopl a pak to překročil.

Potom chvíli čekal, než vzal za kliku a zmáčkl ji.

Před ním byla malá místnost s bílými stěnami, rozdělená mříží. Napravo se nacházely dvě cely. Ta u okénka byla prázdná až na dřevěnou pryčnu. Neležela na ní ani matrace.

Druhá cela vypadala jako chlívek. Zbytky jídla, prázdná láhev, špinavé oblečení - všechno leželo rozházené na podlaze.

Na pryčně seděl Dink Harlan.

Zástupce chtěl právě zvednout láhev k ústům, ale tu spatřil Kerrigana.

Prudce sebou trhl.

V jeho hnědých očích se náhle objevil děsivý strach. Oběma rukama sevřel krk láhve. Z koutku úst mu do černého vousu stékal pramének slin.

„Co chcete?“ otázal se třesoucím se hlasem. „Co tu chcete?“

Kerrigan vešel do vězení a zavřel za sebou těžké prkenné dveře, aby tam nebylo vidět.

Přistoupil k otevřeným zamřížovaným dveřím první cely. Na podlaze ležel rozedraný kabát, který měl Harlan na sobě večer. Na něm byla připnutá hvězda.

„Myslím, že toto je šerifova úřadovna,“ klidným hlasem řekl Kerrigan. „A vy jste v tomto městě zástupce šerifa, Harlane. Je vaší povinností informovat všechny občany.“

Harlan chtěl vstát z pryčny. Zapomněl při tom na svůj levý kotník. Tiše vykřikl a klesl na pryčnu.

Kerrigan viděl, že si vyzul boty. Na první pohled poznal, že kotník je nateklý.

Ukázal na něj a řekl: „S tím byste měl něco dělat, Harlane. Měl byste si na to dát studené obklady.“

„Starejte se o sebe!“ vyhrkl zástupce. „Nechte mě na pokoji, sakra!“

Kerrigan se ohlédl.

U levé stěny stála na polici mísa a vedle na zemi vědro s vodou. Vzal jednu ze špinavých košil, které ležely na zemi, nalil vodu do mísy a košili namočil. Voda nebyla moc chladná, ale alespoň trochu zmírnit bolesti v Harlanově kotníku mohla.

S mokrou košilí se Kerrigan vrátil do cely.

Nevšímal si Harlanových protestů, sundal mu a odhodil děravou, potem páchnoucí ponožku a omotal mu košili kolem kotníku.

Než proti tomu Harlan mohl něco podniknout, sáhl Kerrigan po láhvi s whisky a vzal mu ji z ruky.

Harlan vykřikl. Vyskočil, podlomila se mu levá noha a skácel se na zem.

Zasténal a vytáhl se na pryčnu. Pak zavrčel: „Dejte mi tu láhev!“

Kerrigan přistoupil k mříži druhé cely a pomalu nahnul láhev. Whisky začala vytékat z láhve na zem.

„Ne!“ vzlykl Harlan. „Prosím, pane - ne…“

Vrhl se vpřed, neohlížeje se na svůj kotník.

Kerrigan snadno odrazil jeho útok a násilím ho vrátil na pryčnu.

Whisky stále vytékala. Kerrigan odhodil láhev do vedlejší cely, kde se rozbila na podlaze.

Harlan se zhroutil. Naříkal jako malé dítě.

Kerrigan ho chytil za límec a zvedl ho.

„Tak poslouchejte, Harlane,“ procedil mezi zuby.

Zástupce šerifa zvedl ruce. „Nebijte mě, pane! Prosím, nebijte mě!“

Celý se chvěl. Kerrigan pocítil soucit. Co tomu muži museli udělat! Byl úplně na dně. Z jeho vyhublého těla se linul pach alkoholu.

Kerrigan zalitoval, že mu vylil whisky. Harlan vypadal, jako by mu už nikdo nemohl pomoct.

„Vy jste znal Marvina Lanea, Harlane,“ řekl po chvíli vlídně, aby Harlana uklidnil.

„Co víte o jeho smrti?“

Zástupce zvedl hlavu. Ještě stále měl v očích strach. Kerrigan v nich však viděl i překvapení.

„Já nic nevím, pane,“ zašeptal. „Lanea zasypala lavina. Joseph Colson našel jeho koně poblíž kaňonu Alameda. Měl zakrvácenou zadní nohu. Byly na ní šrámy, které musely pocházet od kamenů. Začal Lanea hledat a dostal se do toho kaňonu. Lanea muselo zasypat kamení, které přehradilo Alameda Creek. Přivedl Laneova koně do Las Vegas, a to je všechno, co vím.“

„Vy jste se do toho kaňonu nejel podívat?“

Harlan pohlédl na Kerrigana vyděšenýma očima, jako by se chtěl zeptat: Copak nevidíte, jak jsem na tom?

Harlan se pomalu zvedl. Přikulhal ke Kerriganovi a sevřel tyče mříží.

„Kam chcete jít?“ zeptal se ho Kerrigan.

„Do saloonu. Pro whisky,“ odpověděl Harlan.

„Žádnou už nedostanete, Harlane. To jste neslyšel, jak se vám ti muži a Elinor Blaisdellová smáli?“

Zástupce sebou při jeho slovech trhl. Zasáhla ho jako rány biče. Pomalu se svezl po tyčích mříže. Chvěla se mu ramena a znovu se rozplakal.

„Ona se mi smála,“ zašeptal. „Ona se mi smála…“

„Slyšel jste, co ta žena řekla, Harlane,“ neúprosně dodal Kerrigan. „Big John Hatch zítra přijede do města. Chcete mu poskytnout to zadostiučinění, aby vás viděl ležet opilého v cele?“

Harlan se nyní chvěl celý.

Kerrigan se k němu sklonil, chytil ho pod paže a odvlekl ho k pryčně.

„Jestli si myslíte, že bez alkoholu nedokážete unést strach, tak si raději vpalte kulku do hlavy, Harlane,“ chraplavě řekl.

Zástupce na něho pohlédl. Ruce se mu chvěly stále silněji. V jeho šedomodrých očích se jiskřilo.

„On mě zmlátil tak, že jsem cítil všechny kosti v těle, Kerrigane,“ zašeptal Harlan. Bylo to poprvé, co ho Harlan oslovil jménem, a Kerrigan si pomyslel, že Harlan možná není tak úplně ztracený, jak si myslel. „Už vás někdy někdo tak vyřídil, že jste potom měl jen jediné přání - někam se schovat?“

„Prohrál jsem nejednou, Harlane,“ odvětil Kerrigan. „Každý někdy prohraje. Ale zůstane mužem, pokud najde sílu, aby zase vstal.“

Harlan natáhl chvějící se ruce.

„Podívejte se na to, Kerrigane,“ zašeptal. „To není jen whisky. To je strach, že ještě jednou poznám pěsti Big Johna Hatche.“

„Proč vás zbil, Harlane?“ otázal se Kerrigan hrdelním hlasem.

„Chtěl jsem jet do Santa Fé a podat šerifovi zprávu o tom, co se děje v Gallinas Valley.“

Kerrigan svraštil čelo.

„McMahone mi řekl, že Big Johnovi vyhrožoval v Santa Fé soudem, ale že by ničeho nedosáhl, protože Big John měl v Santa Fé příliš mocné přátele.“

Harlan pomalu zavrtěl hlavou.

„McMahone lže. Nikdy se nepokusil něco proti Big Johnovi podniknout. Big John Hatch se chce stát guvernérem Nového Mexika, Kerrigane. Jestli se o tom, co se tady v údolí opravdu děje, dozvědí v Santa Fé, postarají se Hatchovi političtí soupeři o to, že ho jeho strana nechá padnout.“

„Válka v Gallinas Valley, stálo v Santa Fé Star. Takže se o tom ví.“

„Ano, ale všichni znají jen Big Johnovu verzi. Nikdo neví, že byli zavražděni tři osadníci. Jeden i se svou ženou uhořel ve svém domě.“

„Udělali to Big Johnovi lidé?“

Harlan sklonil hlavu a pokrčil rameny.

„Keaver mi nedovolil zahájit vyšetřování, Kerrigane,“ řekl chvějícím se hlasem. „Tehdy jsem začal pít.“

„A co Elinor Blaisdellová?“

Jeho vodnaté oči se upřely na Kerrigana.

„My - jsme se chtěli vzít, Kerrigane. Potom do údolí přijel Marvin Lane…“

„Kdy to bylo?“

„Je to teprve dva měsíce.“

Kerrigan na zástupce vrhl překvapený pohled.

„Takže před Lanem byli v údolí jiní osadníci?“

Harlan přikývl.

„Lane byl poslední. Většina ostatních už to vzdala. Já bych možná začal znovu, Kerrigane, ale když mě Elinor kvůli tomu Laneovi nechala, pil jsem ještě víc, abych nemusel na nic myslet.“

„Co byl Lane za člověka?“ otázal se Kerrigan.

„Pistolník. Ten kluk se ničeho nebál. Řekl Big Johnovi do očí, že ho jednoho dne vyžene z Gallinas Valley. Převzal usedlost po Grisworthovi, který opustil údolí jako první, když mu jedné noci postříleli dobytek a vypálili dům.“

„McMahone ho nevaroval?“

Harlan si olízl rty a pohlédl na Kerrigana.

„Lane často trávil čas s McMahonem, Kerrigane. Na své usedlosti býval zřídka. Slyšel jsem, že nehnul ani prstem, aby zničené budovy obnovil. Přes den byl pryč a večer se vracel do Las Vegas. Nocoval v saloonu Magnolia - u Elinor Blaisdellové.“

Znovu se mu rozechvěly ruce.

„Zítra přijede do Las Vegas Big John Hatch, aby pohřbil svého jezdce, Harlane,“ chraplavě řekl Kerrigan. „Měl byste se konečně umýt a svléct si ty páchnoucí věci. Ještě pořád nosíte hvězdu. Když už připustíte, aby na vás plivali - na hvězdu by plivat neměli.“

Harlan si odfrkl.

„Já nemůžu, Kerrigane! Jsem hotový! Nechte mě na pokoji!“

Kerrigan vyšel z cely. Tu na stěně uviděl svazek klíčů. Rychle ho vzal a zavřel za sebou.

Zástupce tiše vykřikl a chtěl se zvednout z pryčny. Podlomila se mu však levá noha a spadl na zem.

Kerrigan našel ten správný klíč a zamkl celu.

Naříkající Harlan k němu přilezl po čtyřech a zasténal: „Pusťte mě ven!“ Po tvářích se mu kutálely slzy.

Kerrigan na něho vrhl chladný pohled.

„Za půl hodiny jsem znovu tady, Harlane,“ řekl. „Přinutím vás, abyste se znovu stal mužem, který je hoden hvězdy.“

Otočil se a odešel, aniž by nějak reagoval na Harlanovo vzlykání.

Než opustil úřadovnu, vyhlédl oknem ven. Na chodníku nikdo nebyl.

Vyklouzl ven.

Harlanův nářek na ulici slyšet nebyl.

Kerrigan se rozhlédl.

Někde v tom městě přece musí být někdo, komu není osud Dinka Harlana lhostejný.

+ + + + +

Dink Harlan dávil, až mu oči vylézaly z důlků. Kerrigan mu zaklonil hlavu a Joel Simpson, starý stájník, do něho nalil černou kávu, které uvařili celou konvici.

Simpson do té kávy nalil nějakou tmavou, otřesně páchnoucí tekutinu z jakési malé lahvičky. Tvrdil, že to je jediný účinný lék pro opilce. Pokud po něm někdo vypije byť jen několik kapek alkoholu, okamžitě se pozvrací.

Kerrigan jen ochutnal kávu a hned ji vyplivl. Litoval Harlana, do kterého to nalili násilím, ale neměl na vybranou.

Zástupci tekly slzy po černém strništi.

Pokaždé když se nadechl a chtěl protestovat, musel polknout další dávku.

Ve vězení nebyli sami.

Na chodbě holič George Bailey a Číňan Ling nalévali do dřevěné kádě horkou vodu.

Ling prohledal Harlanovy šaty. Našel poměrně čisté kalhoty a košili, kterou se vyplatilo vyprat a zašít. Ta košile i kalhoty tam teď ležely.

Harlan mezitím zezelenal.

Do cely vešel Bailey.

„Vy ho zabijete,“ přidušeně řekl.

Starý Simpson se zazubil a vycenil své jediné dva zuby.

„To přežije, Georgi. Jste hotoví s vanou?“

Holič přikývl.

„Svlečte mu ty páchnoucí hadry,“ řekl Kerrigan.

Harlan kolem sebe mlátil rukama. Simpson mu musel párkrát jednu vrazit. Zástupce šerifa klel.

Špinavou košili a kalhoty z něho prostě a jednoduše strhli.

Harlan páchl jako tchoř.

Přemohli ho a strčili do vany.

Harlan zalapal po dechu a začal řvát, jako by ho na nože brali.

Kerrigan mu krátce zatlačil hlavu pod vodu. Zástupce mlátil rukama kolem sebe. Simpson zaklel a odskočil.

Teprve po chvíli Kerrigan pustil Harlanovi hlavu.

Zástupce se vynořil, zaprskal a zalapal po dechu.

„Přestaň řvát, Harlane,“ řekl Kerrigan. „Teď si vezmeš mýdlo a kartáč a pořádně se vydrhneš, rozumíš?“

Simpson mu vtiskl kartáč do třesoucí se ruky a Harlan se začal umývat. V očích měl slzy.

George Bailey přišel ke Kerriganovi.

„Proč to děláte, pane Kerrigane?“ zamumlal. „Harlan vám přece musí být úplně lhostejný.“

„Dřív jsem také nosil hvězdu, Bailey,“ zamumlal Kerrigan. „Nemůžu se dívat, jak jí Harlan dělá špatnou pověst.

Bailey přikývl, ale Kerrigan na něm viděl, že ho jeho odpověď neuspokojila.

Ling uvařil další kávu.

Pili a pozorovali Harlana, jak se mydlí. Simpson mu pomohl namydlit záda.

Pak George Bailey rozbalil své věci, oholil Harlana a ostříhal ho.

Potom zástupci pomohli z vany.

Harlan měl ještě pořád silně oteklou levou nohu. Musel se utřít vsedě.

Ling začal čistit celu, kterou Harlan proměnil v chlív. Byl s tím už hotov, když se Harlan oblékl.

Bailey zástupci ovázal kotník.

Potom šli do kanceláře. Černé rolety byly stažené, takže dovnitř nepronikalo žádné světlo.

Bailey tiše řekl: „Doufám, že to nebylo zbytečné. Jeden z nás u něho musí zůstat, jinak to nevydrží a půjde do Magnolie.“

Starý Simpson se usmál.

Pak pohlédli na Harlana, který vešel do své kanceláře, opíraje se o pušku.

„He,“ řekl Bailey, když Simpson náhle vytáhl z kapsy láhev a postavil ji na psací stůl, „dej tu flašku pryč, nebo chceš, aby se zase opil, Joeli?“

Simpson zavrtěl hlavou.

„Ať ví, že nemusí chodit do Magnolie, když se bude potřebovat něčeho napít.“

Harlan vyšel zpoza psacího stolu a posadil se do křesla.

Hleděl na tu malou láhev, vypadalo to, jako by ho hypnotizovala.

„Teď ukaž, že jsi muž, Harlane!“ tvrdě řekl Kerrigan.

Netrvalo to dlouho a Harlan zavrtěl hlavou. Chvěla se mu ruka, když ji natáhl po láhvi.

Bailey mu ji chtěl vzít, ale Simpson ho zadržel.

Harlan vytáhl malý korkový špunt a zvedl hrdlo láhve k chvějícím se rtům. Lokl si, pak se vedle něj objevil Simpson a vzal mu láhev z ruky.

V Harlanově obličeji se děly neuvěřitelné věci.

Zkřivila se mu tvář a oči mu málem vylezly z důlků.

Vyskočil na nohy a odkulhal zpátky do vězení.

Slyšeli, jak zvrací, a když Kerrigan pohlédl do dveří, viděl, že Harlan vyzvracel obsah svého žaludku do mísy.

Simpson se chechtal.

„Tak to bude v příštích hodinách pokaždé, když se napije whisky. Můžeme si jít lehnout, chlapci. Harlan si dá ještě jeden dva doušky a pak pochopí, že z toho nic nebude mít, když do sebe bude lít whisky.“

Počkali, až se zástupce znovu posadí na židli. Jeho tvář měla nazelenalou barvu. Hleděl na muže před sebou, jako by to byli zplozenci pekla. Tiskl si ruce na břicho a mumlal: „Jděte k čertu, vy lotři!“

+ + + + +

Kerrigan spal jen několik hodin.

Pronajal si pokoj v hotelu. Byl tam balkon..

Občas uslyšel hluk Main Street.

Spal poměrně neklidně a měl těžké sny.

Ještě před východem slunce se probudil. Vstal a šel ke dveřím na balkon dveřím. Otevřel je a nadechl se chladného ranního vzduchu.

Všude bylo ticho, jen kdesi kokrhal kohout a oznamoval ráno.

Kerrigan chtěl jít zpátky do pokoje, když tu zaregistroval pohyb šikmo naproti na verandě šerifovy úřadovny.

Udivilo ho, když poznal, že to je žena, která právě opustila úřadovnu a zavřela za sebou dveře. Viděl lem jejích šatů sahajících až po kotníky. Barvu nemohl v šeru rozeznat.

Žena přistoupila k okraji chodníku.

Kerriganovi se zatajil dech.

Byla to Elinor Blaisdellová.

Co dělala u Harlana? Že by se dozvěděla, co se v noci dělo v šerifově úřadovně?

Měla přes ramena přehozený plášť. Nasadila si kapuci a se skloněnou hlavou rychle přešla Main Street a zmizela Kerriganovi ze zorného pole.

Kerrigan tam několik vteřin strnule stál. Hlavou se mu honily myšlenky.

V tom městě něco není v pořádku.

Náhle měl pocit, že se účastní hry, jejíž pravidla neznal.

Marvin Lane byl jednou z figurek v této hře. Vypadalo to tak, jako by ho postavili do přední linie a pak nechali padnout.

Kerrigan se vrátil do pokoje a zavřel dveře na balkon. Oblékl se a připnul si opasek s peacemakerem. Kabát a klobouk nechal na věšáku.

Z hotelu odešel zadním vchodem. Recepční dřímal a neviděl ho.

Zhruba o sto yardů dál na jih přešel Main Street.

Věděl, že musí být opatrný. Elinor Blaisdellová totiž možná šerifovu úřadovnu sleduje.

Zatím se v Las Vegas příliš nevyznal. Dvakrát se dostal do slepé uličky a musel se obrátit. Trvalo mu skoro půl hodiny, než dorazil do dvora vězení a zaklepal na zadní dveře.

Nic se tam nehýbalo.

Zamkl Harlan dveře vězení a je nyní v kanceláři? Zaklepal silněji, až se to rozlehlo tichým ránem.

Kerrigan se už obával, že to uslyší v sousedních domech, když tu náhle z vězení zazněly kroky.

Ozval se Harlanův přidušený hlas: „Kdo je to?“

„Kerrigan! Otevřete, Harlane!“

Skoro minutu bylo ticho.

Kerrigan vztekle zabušil.

„Kruci, Harlane, musím s vámi mluvit!“ zabručel.

Uslyšel cinkot klíčů a oddechl si.

Dveře se otevřely.

Kerrigan rychle vešel dovnitř. Harlan zasténal, protože Kerrigan ho bouchl dveřmi.

Do vězení pronikalo světlo z kanceláře.

Když spatřil odhrnutou přikrývku na pryčně a ucítil vůni svěžího parfému, sevřel Kerrigan rty.

„Co ještě chcete, Kerrigane?“ zamumlal Harlan.

V jeho očích se zračilo nevýslovné utrpení. Kerrigan přemýšlel, co mu Elinor Blaisdellová udělala.

Mlčky prošel kolem Harlana a vstoupil do kanceláře.

Nebyl překvapený, když na psacím stole uviděl plnou láhev whisky.

Elinor Blaisdellová se chtěla ujistit, že Harlan je opilý. Ale proč?

Zástupce přikulhal za ním. Zůstal stát u dveří a pohlédl na Kerrigana.

Ten ukázal na láhev.

„Proč nepijete, Harlane?“ zeptal se jízlivě.

Zástupce se zašklebil.

„To víte velice dobře, Kerrigane!“ vyhrkl. „Pokaždé, když si loknu, zvracím. Simpson mě otrávil!“

„To jste udělal vy sám s whisky, Harlane,“ odvětil Kerrigan. „Co po vás Elinor Blaisdellová chtěla? Přemluvit vás, abyste znovu začal pít?“

Harlan zbledl, roztřásl se a zrudl. Pohyboval rty, ale nic neřekl.

Kerrigan vzal ze stěny lucernu a šel kolem Harlana zpátky do vězení. Držel tu lucernu tak, aby osvětlila celu, v níž přebýval Harlan.

Vtom zástupce zmučeně vykřikl a zaútočil na Kerrigana.

Překvapil ho.

Kerrigan zavrávoral a měl co dělat, aby se udržel na nohou.

Harlan však nebyl se svým oteklým kotníkem dost rychlý na to, aby ho dokázal přemoci.

Kerrigan mu uhnul a chytil Harlana levou rukou za rameno.

„Nedělejte hlouposti, Harlane!“ zavrčel. „Proč dovolíte, aby si z vás ta žena dělala blázny? Co čekáte? Že se budete týdny zpíjet a potom dokážete učinit ženu šťastnou? Opravdu věříte, že Elinor Blaisdellová u vás byla proto, že vás ještě miluje? Něco po vás chtěla, Harlane! Povězte mi, co!“

Zástupce ztěžka oddechoval.

Kerrigan ho odvlekl zpátky do kanceláře a posadil ho na židli za psací stůl.

„Kdyby k vám Elinor Blaisdellová jen trochu něco cítila, nepřinesla by tuto láhev. Povězte mi, co po vás chtěla!“

Kerrigan viděl, jak zástupce bojuje sám se sebou. Elinor Blaisdellová si s ním musela pohrávat. Dokonce zašla tak daleko, že s ním šla do vězeňské cely, kde se ovšem Harlan nebyl schopen projevit jako muž.

Kerrigan cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Chytil Harlana za košili a otočil jí tak, že zástupce začal škrtit.

Harlan zvedl ruce.

„Nebijte mě, Kerrigane!“ vzlykal. „Prosím vás, nebijte mě!“

„Teď mi řeknete, co po vás chtěla ta žena, Harlane!“

Zástupce se zhroutil. Pak spustil, přičemž nepřestával naříkat. Chvěly se mu rty, takže Kerrigan musel dobře poslouchat, aby mu rozuměl.

Přišla do úřadovny. Poprvé od té doby, co ho poslala k čertu. Pověděla mu, že jí to je líto a že ho pořád miluje. Šla s ním do cely a chtěla se s ním vyspat. Jenže on selhal. Řekla mu, že za všechno může Big John Hatch. Má potrestat Big Johna, pak bude všechno jako dřív. Tvrdila, že svůj strach překoná jen tehdy, až Big John nebude naživu.

Kerrigan na Harlana udiveně hleděl. Pochopil ďábelský plán Elinor Blaisdellové. Chtěla využít Dinka Harlana ktomu, aby odstranila Big Johna Hatche.

Kerrigan vzal láhev ze stolu a obrátil se.

Harlan schlíple seděl na židli a hleděl před sebe. Vypadalo to, že si vůbec nevšiml toho, že Kerrigan odešel i s láhví do vězení.

Kerrigan otevřel zadní dveře a whisky vylil. Potom se vrátil s prázdnou láhví a postavil ji na psací stůl.

„Seberte se, Harlane,“ řekl. „Až Big John Hatch přijede do města, připnete si hvězdu na košili a budete stát před svou úřadovnou!“

Harlan na něho pohlédl a pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, Kerrigane,“ zašeptal. „To po mně nemůžete chtít!“

„Není to nic proti tomu, co od vás chce Elinor Blaisdellová, Harlane. Vraždou byste se svých nočních můr nezbavil. Pokuste se na tu porážku zapomenout. Jen tak se znovu stanete mužem, který se může podívat do zrcadla, aniž by na ně musel plivnout.“

Otočil se a opustil úřadovnu.

Po cestě zpátky do hotelu přemýšlel, jaké motivy mohla Elinor Blaisdellová mít pro to, že chtěla Big Johna Hatche zavraždit.

Ze msty, protože si myslela, že Big John je zodpovědný za vraždu Marvina Lanea?

Kerrigan věděl, že to musí být nějaký jiný důvod. Elinor Blaisdellová nebyla žena, která by dlouho oplakávala nějakého muže. Muselo za tím být něco jiného.

Doufal, že se to dozví, až si ráno promluví s Big Johnem Hatchem.

Kerrigan se vrátil do svého pokoje a odepnul si revolverový opasek. Chtěl se ještě trochu dospat, ale zvuky probouzejícího se města mu v tom zabránily.

+ + + + +

Do Las Vegas přijeli až dvě hodiny před polednem.

Miles Kerrigan stál pod balkonem hotelu, když od jihu přijeli na Mam Street. Za nimi se k obloze zvedal oblak zvířeného prachu.

Kerrigan hleděl k šerifově úřadovně. Měl pevně sevřené rty. Harlan nenašel odvahu k tomu, aby si připnul hvězdu a vyšel ven.

Ani před saloonem Magnolia nikdo nestál.

McMahone a Elimor Blaisdellová, jak se zdálo, považovali za prozíravější zůstat vevnitř.

Všichni ostatní obyvatelé Las Vegas stáli na chodnících a zachmuřeně hleděli na Hatchovy muže.

Kerrigan už něco slyšel od George Baileyho a Joel Simpsona.

Big John Hatch byl tvrdý muž, který nesnesl jiný názor než svůj. Ten, kdo si to s ním rozházel, si mohl rovnou sbalit své věci a odjet z Gallinas Valley. To pocítilo mnoho mužů, kteří chtěli v Las Vegas něco vybudovat a nesouhlasili s tím, aby jim Big John Hatch diktoval.

Jezdci zastavili své koně před nájemní stájí Joela Simpsona. Starý muž stál před otevřenými dveřmi.

Kerrigan mezi těmi skoro dvaceti jezdci viděl známé tváře.

Byl mezi nimi předák Roscoe Keaver a starý Tom Doak. A také další tři muži, kteří mu chtěli zabránit jet do Gallinas Valley.

Kerrigan na ně pohlédl jen letmo.

O to pozorněji hleděl na vysokého muže na grošákovi, který jel v čele.

Nikdo mu nemusel říkat, že to je Big John Hatch. Okamžitě to věděl.

Hatch byl ještě těžší než jeho předák Keaver. Jeho dlaně, v nichž držel grošákovu uzdu, byly velké jako kovářská kladiva. Grošák byl mohutný, ale s obrem v sedle vypadal jako poník.

Vedle Big Johna Hatche seděla v sedle nádherné černé klisny štíhlá postava.

Teprve když otočila hlavu a pohlédla na něho, poznal Kerrigan, že je to mladá žena. Světlé vlasy měla schované pod kloboukem s plochou korunou. Snědému oválnému obličeji dominovaly velké modré oči.

Když Big John Hatch seskočil ze sedla, klisna odtančila stranou.

Také ostatní muži a ta mladá žena sesedli z koní. Několik kovbojů vzalo uzdy zvířat a odvedlo je kolem Joela Simpsona do stáje.

Big John Hatch byl o hlavu vyšší než ostatní kromě Roscoea Keavera. Žena mu sahala jen po ramena a vypadala vedle něho jako dětská hračka.

Roscoe Keaver pohlédl na hotel a něco řekl svému bossi.

Big John Hatch otočil hlavu.

Kerrigan viděl, že jeho oči mají stejnou barvu jako oči té drobné ženy.

Hatchovi jezdci stáli v řadě před ním. Někteří z nich měli ruku na pažbě koltu.

Kerrigan se levým ramenem opřel o jeden ze sloupků, jež nesly balkon hotelu.

Za Hatchovými jezdci se objevil v úzkých dveřích vedle velkých otevřených vrat Joel Simpson. Ve vrásčitých rukou držel brokovnici.

Kerrigan by mu nejraději dal znamení, aby zmizel, ale to by teprve na něj upozornilo kovboje.

Big John Hatch už chtěl vykročit přes Main Street, když tu jeden z jeho mužů něco zavolal.

Kovbojové se ohlédli.

Také Kerrigan pohlédl na Main Street.

Dveře šerifovy úřadovny se otevřely a ven vyšel Dink Harlan. Slunce se odráželo od vyleštěné hvězdy na levé straně hrudi. Ve tváři byl bledý.

Hatchovi jezdci byli překvapení, to na nich Kerrigan zřetelně viděl. Obzvlášť Roscoe Keaver nechtěl věřit svým očím.

Big John Hatch ještě krátce pohlédl na Kerrigana, řekl něco mladé ženě a otočil se. Jeho muži počkali, až projde kolem nich, a potom šli za ním.

Kerrigan měl také v úmyslu vydat se za ním.

Tu uviděl, že mladá žena míří k hotelu.

Zastavil se a pohlédl na ni.

Měla ladnou postavu. Její boky byly tak úzké, že by je mohl obejmout dlaněmi. Pod rozepnutým jezdeckým kabátem se v kostkované košili rýsovala malá, pevná ňadra. Měla ženské boky a její chůze byla tak lehká, že měl pocit, jako by se vznášela.

Pohled jejích modrých očí byl pohrdavý. Neuniklo mu, že na chvíli pohlédla na jeho peacemaker, který mu visel nízko u pravého boku.

Považovala ho za pistolníka.

Kerrigan se pousmál.

Okamžitě se začervenala. Zaklonila hlavu a rychle prošla kolem něho do haly hotelu.

Kerrigan neměl čas, aby na ni pohlédl.

Big John Hatch už skoro dorazil k šerifově úřadovně.

Kerrigan přešel ulici.

Přistoupil k němu Simpson, ale Kerrigan chraplavě odsekl: „Zůstaň ve stáji, Joele!“

Ve starých očích Joela Simpsona se zračil vzdor. Kerrigan za sebou slyšel jeho kroky, když se po chodníku vydal k šerifově úřadovně.

Big John a jeho muži zůstali stát na Main Street před šerifovou úřadovnou.

Kerrigan pohlédl na Dinka Harlana.

Zástupce svíral rukama revolverový opasek. Pravděpodobně nechtěl Big Johnovi ukázat, jak se mu chvějí. Jeho bledá tvář byla zachmuřená.

„Ahoj Harlane,“ zabručel Big John. „Vidím, žes zatím nic nepodnikl, abys vraha Jima Rileyho dostal zamříže.“

Harlan si olízl rty. V jeho očích byly plameny. Trvalo to skoro minutu, než dokázal odpovědět.

„Včera jsem bohužel nebyl schopný zavřít Roscoea Keavera do vězení, Big Johne,“ řekl hlasem, který zněl, jako když se hřebíkem škrábe po rezavém železe.

Několik vteřin na Main Street panovalo ticho.

Potom Keaver vyrazil vpřed a chtěl vyskočit na chodník.

„Ty zůstaň tam, kde jsi, Keavere!“ ostře zvolal Kerrigan.

Přišel na deset yardů k zástupci a klidně kráčel dál, až stál jen tři kroky od Harlana.

Roscoe vtáhl hlavu mezi ramena a vrhl na něho hněvivý pohled. Ruku měl poblíž pažby koltu.

„Jsem Kerrigan, Hatchi,“ chraplavě řekl Kerrigan. „Keaver a pět vašich lidí mě dvě noci zpátky přepadlo, když jsem chtěl jet do Gallinas Valley. Došlo ke rvačce a při tom kulka z pušky, kterou držel v rukou Keaver, zasáhla Jima Rileyho do hrudi. Tom Doak už tu před mnoha lidmi vyprávěl, jak se to stalo. Já nejsem odpovědný za Rileyho smrt. To se obraťte na vašeho předáka. Nebo na tom nesete vinu vy sám, pokud jste to byl vy, kdo vydal příkaz nepustit žádného cizince do Gallinas Valley.“

Po Kerriganových slovech se rozhostilo ticho.

Rančer si ho zamyšleně prohlížel.

„Kdo jste, Kerrigane?“ otázal se po chvíli.

„Pověděl jsem vám své jméno, Hatchi.“

„Kdo vás poslal? Zavolal vás někdo do Gallinas Valley? Že by Harlan nebo McMahone?“

„Ne, Hatchi.“

„K čertu, pro tebe je boss pan Hatch, Kerrigane!“ zařval Roscoe Kerrigan.

Kerrigan se o něho nestaral. Zdálo se, že Big Johna už nezajímá. Rančer upřeně hleděl na Dinka Harlana.

„Slyšel jsem, žes začal chlastat, Harlane,“ procedil mezi zuby. „Opilce jako muže zákona v Las Vegas potřebovat nemůžeme. Sbal si svých pět švestek a zmiz z města. Tvého úřadu se ujme Mike Spears, dokud šerif v Santa Fé nepošle nového zástupce.“

Harlan polkl a zavrtěl hlavou.

„Vy mi nemůžete vzít hvězdu, Big Johne! To může jen šerif.“

„Ale?“ zavrčel rančer. „Možná ti ten poslední výprask nestačil, Harlane.“ Nato vykročil směrem k zástupci.

Kerrigan viděl, jak se vHarlanových očích objevila panika. Zástupce pravou rukou pustil revolverový opasek. Vypadalo to, jako by chtěl sáhnout po zbrani.

Kerrigan pohlédl na fasádu saloonu Magnolia. V patře se v jednom okně odhrnula záclona. Měl pocit, že tam vidí tvář Elinor Blaisdellové.

Když Big John Hatch položil nohu na první schod, Kerrigan rychle udělal tři kroky a stanul na okraji chodníku před Harlanem,

Překvapený rančer se zastavil. V jeho modrých očích se jiskřilo. Kerriganovi se zdálo, že Hatch jen čeká na to, až se postaví před zástupce. Že by to, jak předešlého dne zatočil s Roscoem Keaverem, pro něj byla hozená rukavice?

„Vůbec mi nevadí, že budu předtím muset odklidit z cesty vás, Kerrigane,“ řekl zvolna rančer.

Kerrigan se usmál.

Sotvakdo zachytil ten bleskový pohyb, jímž tasil peacemaker.

Big John vytřeštil oči.

„Být Harlanem, tak bych vám tenkrát vpálil kulku do hlavy, Hatchi,“ chladně řekl. „Harlan proti vám neměl pěstmi sebemenší šanci. Mohl jste ho jen srazit k zemi, ale schválně jste ho zlomil. Něco takového dělají násilníci, jako je Keaver. Ale vy asi nejste lepší než váš předák.“

Pro Big Johna Hatche byla Kerriganova slova hořkou pilulkou. Jeho široká tvář se zkřivila hněvem. Jeho obrovské pěsti se zatínaly a zase otevíraly.

„Proč to se mnou nezkusíte, Kerrigane?“ zavrčel.

Kerrigan zavrtěl hlavou.

„Proč bych měl, Hatchi? Co bych z toho měl, kdybyste přede mnou ležel v prachu? Nic by to nezměnilo na tom, co se děje a co se ještě stane v údolí. Pohřběte vašeho mrtvého. Pak si s vámi chci promluvit. A pak se můžete rozhodnout, jestli na mě poštvete vaše muže.“

Big John Hatch upřeně hleděl na šlachovitého muže na chodníku. Váhal, to na něm bylo jasně vidět. Otočil se a řekl ke svým lidem: „Půjdeme pohřbít Rileyho.“

Několik kovbojů reptalo. Zdálo se, že se jim nelíbí, že dvacet pistolníků muselo couvnout před jediným koltem. A před opilcem.

Big Hatch se po třech krocích zastavil.

„Nemysli si, že jsem tě neviděl, Simpsone,“ zavrčel. „Jednou si vzpomenu na to, žes stál na špatné straně.“

Joel Simpson sevřel rty a stiskl pažbu brokovnice. Zachmuřeně hleděl za Hatchovými muži, kteří kráčeli po Main Street.

Z jednoho průjezdu vyjel černý kočár se skleněnými okny tažený dvěma vraníky. Na kozlíku seděl muž v cylindru. Počkal, až Hatchovi muži dojdou k němu, a potom opět pobídl koně.

Z města na Rileyho pohřeb nikdo nepřišel.

Kerrigan hleděl k hotelu. Ta mladá žena se neobjevila. Ani ona se nechtěla účastnit pohřbu Hatchova jezdce.

Kerrigan uslyšel hluk na druhé straně ulice. Dveře saloonu Magnolia se rozletěly a na chodník vyšli Cal McMahone a Elinor Blaisdellová. Žena měla zkřivenou tvář. Zřejmě předpokládala, že Kerrigan zabránil Harlanovi vystřelit na Big Johna Hatche.

Kerrigan se obrátil k Harlanovi.

Zástupce byl ještě stále bledý, ale v jeho světlých očích Kerrigan viděl vzdor. Zadoufal, že Harlan přece jen ještě dokázal najít sebe sama.

„Nenechte se ošálit Elinor Blaisdellovou, Harlane,“ zamumlal. Potom se otočil a šel po Main Street až k hotelu. Chtěl počkat, až se Big John Hatch vrátí z pohřbu.

Joel Simpson zůstal vedle něho.

Kerrigan na něho pohlédl a řekl: „To od tebe nebylo prozíravé, Joele. Myslel jsem si, že chceš v tomto městě žít déle.“

„Už mě přestalo bavit být pořád prozíravý, Kerrigane,“ zavrčel stájník. „Tolikrát do mě kopali, jako bych byl pes. Jestli se mě někdo z nich jen dotkne, provrtám ho olovem. To platí i pro Big Johna Hatche. To mu můžeš říct, až s ním budeš mluvit.“

Kerrigan se pousmál.

„Budu o tom uvažovat, Joele.“

Kývl na stájníka a přešel přes Main Street k hotelu.

+ + + + +

Tu mladou ženu uviděl okamžitě.

Seděla v jednom z křesel v recepci a listovala v jakémsi časopise. Vtom zvedla hlavu, jako by vycítila jeho pohled.

Kerrigan chtěl jít do sousední místnosti, kde byl bar, něco ho však zadrželo. Přistoupil k mladé ženě, smekl klobouk a řekl: „Jmenuji se Miles Kerrigan, slečno. Vy jste Big Johnova dcera?“

Zajiskřilo se jí v očích a přidušeně řekla: „Nechte mě na pokoji, pane Kerrigane.“

Pohlédl na ni.

„Co jsem vám udělal? Rád bych si po pohřbu promluvil s vašim otcem. Proč bychom na něho nemohli počkat společně? Co se vám na mně nelíbí?“

„Váš revolver!“ vyhrkla. „Kvůli vám jeden z našich mužů přišel o život!“

„Jeho smrt se vás ale podle všeho nijak zvlášť nedotkla. Jinak byste byla na pohřbu.“

Sevřela rty.

Kerrigan se posadil do sousedního křesla.

„Ve městě jsem něco slyšel o tom, co se v poslední době stalo v Gallinas Valley,“ řekl. „Rád bych si vyslechl i druhou stranu. Tvrdí se, že Big John vyhnal osadníky hrubým násilím z údolí a že se neštítil zavraždit muže, kteří sáhli po zbrani.“

Zbledla.

Měl pocit, jako by se v jejích velkých modrých očích objevil výraz bezmoci.

„To je lež!“ zašeptala. „Můj otec nikoho nenechal zavraždit!“

„A co Marvin Lane? Říká se, že ta lavina v kaňonu Alameda nespadla jen tak sama od sebe.“

Překvapilo ho, že se roztřásla. Zaleskly se jí oči, otočila hlavu a pohlédla do země, jako by před ním chtěla skrýt své pocity.

„Vy jste Marvina Lanea znala, slečno Hatchová?“ tiše se zeptal.

Neodpověděla. Pouze sevřela pěsti a povytáhla ramena, jako by se bála, že je nějaké velké břemeno stlačí dolů.

„Přijel jsem do Gallinas Valley kvůli Marvinu Laneovi,“ řekl z náhlého popudu. „Marvin byl můj bratranec a jediný příbuzný, kterého jsem ještě měl.“

Zvedla hlavu.

Její modré oči mu připadaly až nepřirozeně velké. Viděl, že mu nevěří. Pak řekla tak tiše, že tomu sotva rozuměl: „Táta mi přísahal, že s tou lavinou v kaňonu Alameda nemá nic společného.“

„Proč tedy nikoho nepustí do kaňonu, aby tam hledal stopy?“

Vzhlédla na něj. Očividně na to neznala odpověď.

„Ještě pořád jste mi neřekl, jestli jste Marvina znala, slečno Hatchová,“ dodal Kerrigan.

Chvíli to trvalo, než pomalu přikývla.

„Já - potkala jsem ho, když jsem jednou jela do Las Vegas,“ tiše začala. „Byl to pistolník jako vy, pane Kerrigane. Věděla jsem, že se chce usadit v údolí, a slyšela jsem, že chodí s Elinor Blaisdellovou. Já - jsem ho nejdřív nenáviděla. Jenže pak jsem cítila, že Marvin je jiný než všichni muži, které jsem do té doby poznala. Nikdo mě nedokázal tak rozesmát jako on. Setkali jsme se mnohokrát. Věděla jsem, že někdo, kdo umí být tak veselý, nemůže být špatný člověk. Vy jste ho přece také znal, pane Kerrigane! On nebyl špatný člověk, že ne?“

Ne, ani Kerrigan si to nemyslel.

Marvin Lane byl lehkomyslný. Od raného mládí se vždycky rád bavil a neptal se, zda je něco správné či nesprávné. Snadno se nadchl pro všechno, co bylo zábavné.

To jí však Kerrigan neřekl.

„Ne,“ prohodil. „Marvin nebyl špatný člověk.“

„Slečna Blaisdellová a Cal McMahone ho chtěli zneužít pro své úmysly,“ zamumlala. „Marvin už jich měl plné zuby. Slíbila jsem mu, že si promluvím s tátou. Táta by mu přiznal právo na půdu, na které by si mohl postavit vlastní ranč.“

„Co vám pověděl o McMahoneovi?“

Přemýšlela.

„Moc ne. Jen to, že ten advokát si prodejem pozemků vydělal spoustu peněz. Prý vládě posílal méně, než kolik vybral od osadníků.“

„Odkud měl Marvin peníze na usedlost?“

„Marvin McMahoneovi nemusel platit. McMahone jeho rychlým koltem dráždil tátu. Myslel si, že tátovi muži si na Marvinovi vylámou zuby.“

Chtěla mluvit dál, ale vtom uslyšela, že se otevřely dveře. Otočila hlavu a zrudla, když spatřila svého otce. V jeho očích se zračil hněv.

+ + + + +

Kerrigan vstal a opatrně položil pravou ruku na pažbu peacemakeru, aby rančer ve vzteku neudělal nějakou hloupost.

„Zmizte, Kerrigane!“ vyhrkl Big John. „Jestli budete mou dceru ještě jednou obtěžovat, nechám vás smýkat na lasu za koněm!“

„On mě neobtěžoval, táto!“ řekla dívka.

„Ty buď zticha!“ obořil se na ni rančer. Pak se znovu obrátil ke Kerriganovi. „Povězte mi, co po mně chcete, Kerrigane, a zmizte!“

„Chci od vás svolení, abych se mohl porozhlédnout po kaňonu Alameda, Hatchi,“ řekl Kerrigan.

„Ne!“ zavrčel rančer.

„Proč ne? Máte strach, že najdu stopy, které prokážou, že ve smrti Marvina Lanea mají prsty vaši lidé?“

„Lane byl parchant! Nestál za nic, Kerrigane. Proč tu čmucháte právě kvůli takovému lumpovi?“

„Táto!“ hlesla dívka.

Big John na ni vrhl zamračený pohled.

„Je lhostejné, jaký Marvin Lane byl, Hatchi,“ chladně odvětil Kerrigan.

„Existuje podezření, že byl zavražděn. Pokud máte čisté svědomí, proč se zdráháte mě pustit do kaňonu?“

„Do toho vám nic není, Kerrigane! Na své půdě ještě pořád rozhoduju já. Nikdo tam nemá co pohledávat, ani žádný muž zákona. Marvin Lane tam také neměl co pohledávat. Pokud ho zasypalo kamení, může si za to sám.“

„ Zapomínáte, že časy se mění, Hatchi. Dřív jste možná byl v Gallinas Valley něco jako bůh. Dnes je to jiné. A nemůžete mi bránit objasnit Laneovu smrt.“

„Dělejte si, co chcete, Kerrigane,“ zavrčel rančer. „Ale držte se od kaňonu Alameda dál!“ Chytil dceru za ruku a táhl ji pryč. „Pojď, Ginnie, pojedeme zpátky na ranč.“

„Ale já jsem ještě chtěla navštívit Cathleen,tati!“

„To můžeš jindy. Mezi těmi hňupy už nechci zůstat ani minutu.“

Ráznými kroky prošel recepcí, otevřel dveře a vyšel na chodník.

Ginnie Hatchová ještě stačila vrhnout zvláštní pohled na Kerrigana a pak byla venku.

Ozval se dusot kopyt. Kovbojové již zřejmě přivedli koně ze stáje.

Kerrigan přišel k oknu.

Viděl, jak Big John Hatch a jeho dcera nasedli a otočili své koně.

Zvedl se prach, když se jezdci rozjeli po Main Street. O několik vteřin později dusot kopyt dozněl.

Ve městě panovalo ticho, jako by si lidé oddechli, že bouře se jim protentokrát vyhnula.

+ + + + +

Dink Harlan shrbeně seděl v sedle svého hnědáka a pravou rukou si tiskl na břicho. Jeho tvář byla zkřivená. Dostavily se abstinenční příznaky.

Kerrigan ho pozoroval koutkem oka.

Věděl, co se teď v tom muži děje.

Pravděpodobně již litoval, že přistoupil na Kerriganův návrh a jel s ním ke kaňonu Alameda.

Kerrigan si sám taky říkal, jestli to nebyla chyba. V tomto stavu byl pro něj Harlan jen přítěží.

Zatím Harlan neřekl ani slovo o tom, že už nemůže a že se chce vrátit. Bylo však jisté, že už to nebude trvat dlouho.

Harlan už dávno vyzvracel jídlo, které s nechutí pozřel. Ta záhadná tekutina, kterou mu Joel Simpson přidal do kávy, ještě stále účinkovala.

Kerrigan věděl, že za to částečně vděčí Elinor Blaisdellové, že Harlan nyní jede po jeho boku.

Sotva Hatchovi muži odjeli z města, objevila se Elinor Blaisdellová v úřadovně.

Kerrigan to viděl a vydal se přes dvory k vězení. Zadní dveře tentokrát nebyly zamčené…

Kerrigan se neslyšně připlížil k přivřeným dveřím kanceláře, jimiž pronikal ven hlas té ženy..

„Jsi zatracený zbabělec, Dinku! Pročs nevzal kolt a nevpálil Big Johnovi kulku do hlavy? Myslíš, že se staneš mužem, když se budeš schovávat za Kerriganova široká záda? Ten tvůj anděl strážný nebude v Gallinas Valley věčně!“

Kerrigan otevřel dveře.

Elinor Blaisdellová se otočila.

Před Harlanem na stole opět stála plná láhev whisky. Zástupce seděl na židli a hleděl na ni.

Kerrigan šel k psacímu stolu a láhev vzal.

„Čeho tím chcete dosáhnout, Elinor?“ chraplavě se zeptal. „Potřebujete někoho, kdo by za vás a za McMahonea udělal špinavou práci a odklidil Big Johna z cesty? Nechcete si sami špinit ruce?“

Ženě šlehaly z očí blesky. Měla na jazyku jedovatou odpověď, ale ovládla se.

„Starejte se o sebe, Kerrigane,“ chladně řekla. „Do toho, co se stalo mezi mnou a Dinkem Harlanem, vám nic není.“

„Vypadá to, že měníte muže jak ponožky, Elinor,“ odvětil Kerrigan s úsměvem.

V jejích očích zajiskřilo. Podívala se na Dinka Harlana, jako by od něho očekávala podporu.

Zástupce však jen sevřel rty a pohlédl kamsi za ni. Nakvašeně se otočila a energickými kroky opustila kancelář a práskla za sebou dveřmi.

„Co ode mě chcete, Kerrigane?“ přidušeně se zeptal Harlan.

„Jet s vámi do kaňonu Alameda, Harlane.“

Zástupce šerifa vytřeštil oči.

„Big John nás nechá oddělat jako kojoty,“ hlesl.

Kerrigan zavrtěl hlavou.

„Tak jednoduché to není, Harlane. Ještě pořád nosíte hvězdu. Kdybyste byl zavražděn, v Gallinas Valley by vypukl neklid. Sám jste řekl, že i Big John měl problémy, když se o událostech v údolí dozvěděli v Santa Fé. Můžete mi připnout hvězdu. Ve dvou musíme dokázat zkrotit Big Johnovy muže.“

Dink Harlan na něho hleděl vytřeštěnýma očima. Pak polkl. Kerrigan tušil, na co myslí. Probudil se v něm vzdor. Uviděl šanci stát se znovu mužem a zbavit se alkoholu.

Před několika minutami pochopil, že Elinor Blaisdellová nestojí za to, aby zahodil svůj život. Ještě stále měl strach z Big Johna Hatche, ale už tušil, že se ho možná jednoho dne zbaví.

Pomalu přikývl.

Chvějícími se prsty vytáhl ze zásuvky hvězdu a položil ji na psací stůl.

„Připněte si ji, Kerrigane. Řekněte: „K tomu mi dopomáhej Bůh!“ a všechno je vyřízené. Kdy chcete vyjet?“

Kerrigan pomyslel na to, že záhadný Simpsonův lék asi brzy přestane účinkovat.

„Nejlepší by bylo, kdybychom vyjeli hned,“ řekl. „Než McMahone vymyslí, jak by nás mohl zastavit.“

Harlan přikývl a vstal.

Dokulhal ke stojanu s puškami a vytáhl winchestrovku a brokovnici se zkrácenými hlavněmi.

Kerrigan zvedl obočí a ukázal na ty pušky.

„Co s tím chcete dělat?“

Harlan si dal zbraně pod levou paži a ukázal Kerriganovi ruce. Chvěly se.

„Revolver neudržím, Kerrigane,“ odvětil.

Vyšli do dvora za vězením.

Hnědák ve stáji se očividně dlouho nehýbal. Harlan řekli, že se o něho staral Joel Simpson. Hlas se mu třásl hanbou.

Kerrigan osedlal své zvíře a strčil winchestrovku do sedlového pouzdra. Zástupcův vak ležel připravený na lavici.

Venku na dvoře nasedl Harlan z pravé strany, protože levou nohu ještě stále nemohl zatížit. Pak vyjel za Kerriganem úzkým průjezdem na Main Street a po ní k nájemní stáji, v níž stál Kerriganův buckskin.

Lidé na chodnících se zastavovali, když viděli zástupce šerifa v sedle. Pak spatřili hvězdu na Kerriganově košili. Hned měli o čem mluvit. Jeden z nich se rozběhl k saloonu Magnolia a zmizel ve dveřích.

Kerrigan se o to nestaral.

Osedlal buckskina a vyvedl ho ven před stáj.

Přicházelo tam stále více lidí.

Dink Harlan seděl strnule v sedle svého hnědáka.

Kdosi zvolal: „Co chcete dělat, šerife?“

Harlan však neodpověděl.

Kerrigan si pospíšil vylézt do buckskinova sedla. Cítil, že Harlanovi ten rozruch vadí.

Před saloonem Magnolia stáli Cal McMahone a Elinor Blaisdellová. Zachmuřeně je pozorovali. Pravděpodobně tušili, co má Kerrigan za lubem.

Otázkou bylo, zda se jim to hodí, nebo ne.

Vyjeli z města. Harlan se držel v sedle zpříma, dokud bylo Las Vegas na dohled. Potom se nahrbil a zasténal…

Postupně na tom byl stále hůř.

Kerrigan se pokoušel odvrátit jeho pozornost od tělesných muk, když se ho vyptával na situaci jednotlivých osadníků.

Harlan mu však neodpovídal.

Jeli na sever a krajina byla stále nepřehlednější.

Drželi se poblíž Alameda Creeku, který o několik mil dál ústil do Gallinas River.

V kamenitém korytě řeky bylo jen málo vody. Kerriganovi se zdálo, že voda stojí v tůních a neteče.

Před nimi se tyčily Skalisté hory. Jejich bílé vrcholky zářily ve slunci, které se pomalu sklánělo k západnímu obzoru.

Kerrigan zajel na svém buckskinovi k Harlanovu hnědákovi a řekl: „Uděláme si zastávku, Harlane?“

Zástupce zavrtěl hlavou.

„Já to vydržím, Kerrigane!“ zasípal. Už téměř ležel na hrušce sedla.

Údolí, jímž projížděli, bylo stále užší.

Kerrigan zastavil buckskina, protože začal stříhat ušima.

Harlanův hnědák ještě několik yardů běžel, než si zástupce všiml, že Kerrigan zůstal pozadu. Harlan zastavil hnědáka a ohlédl se.

„Co se děje, Kerrigane?“ otázal se.

„Měli bychom si udělat jasno o tom, co nás čeká v saloonu Alameda, Harlane,“ odvětil Kerrigan. „Nejsme dost silní na to, abychom si to mohli rozdat s Big Johnovými muži. Řekněte mi, jak vypadá terén před námi, abych věděl, co mám dělat.“

Harlan si olízl rty.

„Vy myslíte, že Big John nechává kaňon hlídat?“

„O tom nepochybujte, Harlane. U vás se možná spoléhá na to, že jeho výhrůžku budete brát vážně, ale se mnou a s McMahonem to je jiné.“

Harlan nasucho polkl. V jeho bledých očích se zračilo zděšení.

Tichým hlasem pak začal Kerriganovi popisovat kaňon.

Nebyl daleko. Možná jen pět mil.

Pozemky, na nichž se právě nacházeli, patřily ke Grisworthově usedlosti, kterou převzal Marvin Lane. Vypálená farma ležela přibližně dvě míle od Alameda Creeku.

„Kdo je ten Joseph Colson, který našel Marvinova koně a přivedl ho do Las Vegas?“ zeptal se Kerrigan.

„Má farmu na horním toku Gallinas River,“ zamumlal Harlan. „Je to podezřelý chlápek. Byl jeden z prvních, které do údolí přivedl McMahone. Má proklatě dobrý chov dobytka. Někdy se mu jeho počet zdvojnásobí i během několika týdnů.“

Kerrigan pochopil, co tím Harlan chce říct.

„Big Johnův dobytek?“ otázal se.

„Nejen. Také od rančerů ze Sapillo Valley. Byli tu se svými muži před dvěma měsíci, ale nemohli Colsonovi nic dokázat. Colson shromáždil partu drsných chlápků. Každý v údolí se ptá, co si s tolika muži na své usedlosti počne.“

Kerrigan svraštil čelo.

To byl další střípek mozaiky.

Ten Joseph Colson byl další, kdo mohl profitovat z války v Gallinas Valley. Dokud se Big John zabýval osadníky na Alameda Creeku, nemohl poslat dost mužů hlídat stáda.

Kerrigan byl rozhodnut si s tím Colsonem promluvit. Možná ví o smrti Marvina Lanea víc, než tvrdil ve městě.

„Spojuje Colsona a McMahonea ještě něco jiného?“ otázal se Harlan.

Zástupce chtěl pokrčit rameny. Potom však překvapeně pohlédl na Kerrigana.

„Colson zajde do Magnolie pokaždé, když je v Las Vegas,“ zamumlal. „Jednou tam narazil na chlápka který byl ve městě už několik dnů. Společně odjeli pryč. Od té doby toho člověka už nikdy nikdo neviděl.

„Můžete mi říct jeho jméno?“

„Ano. Říkal si Kincaid.“

Kerrigan pohlédl na zástupce.

„Buzz Kincaid?“

„Ano,“ překvapeně řekl Harlan. „Znáte ho?“

Jak by Kerrigan neznal Buzze Kincaida! Před nějakou dobou ho honil se třemi dalšími texaskými rangery, protože v Plainview na horním toku Salt Forku zastřelili jednoho rangera. Kincaid prchal přes Llano a zmizel v Novém Mexiku.

Při myšlence na to, že by mohl Kincaida přivézt do Texasu a tam ho předat soudci, se Kerriganovi zrychlil tep. Zároveň mu došlo, co je Joseph Colson zač. Ten, kdo spolupracoval s vrahy, jako byl Kincaid, nemohl být o mnoho lepší než oni.

„Dělej, jedeme,“ chraplavě řekl.

Jemně pobodl buckskina do slabin a hřebec vykročil.

Kerrigan se neotáčel.

Dusot Harlanova hnědáka slyšel jen podvědomě, jelikož se plně soustředil na cestu a chování svého buckskina.

Ten větřil lidi, to bylo Kerriganovi jasné.

Náhle ho dojel Dink Harlan. Vytáhl svou winchestrovku ze sedlového pouzdra a hlavní ukázal dopředu, kde se úzké údolí stáčelo.

„Z toho ohbí je vidět až ke kaňonu,“ zamumlal.

Kerrigan přikývl.

Big Johnovi muži by je uviděli, kdyby projeli tím ohbím.

„Jak daleko to je z toho ohbí do kaňonu?“

„Sotva půl míle.“

Buckskin zafrkal.

Kerrigan tedy věděl, že Big Johnovi muži nejsou dál než půl míle. Museli se skrývat někde za tím ohbím.

„Jeďte dál, Harlane,“ chraplavě řekl. „Já se pojedu podívat na ten kopec.“ Při tom ukázal na návrší porostlé nízkými stromy. „Schovejte tu winchestrovku. Až uvidíte Big Johnovy muže, zachovejte klid.“

Harlan polkl. Oči mu vylezly z důlků. Skoro to vypadalo, jako by chtěl obrátit svého hnědáka a jet zpátky. Chvíli bojoval sám se sebou. Potom kopl hnědáka do slabin a zamířil k ohbí.

Kerrigan se rozjel do svahu na pravé straně. Zpod kopyt buckskina se odvalovalo kamení. Hřebec měl co dělat, aby ten strmý svah zvládl. Když dorazil na temeno kopce, měl u huby pěnu. Kerrigan vjel mezi stromy. Dole mu Dink Harlan zmizel.

Jen o dvě nebo tři minuty později sebou Kerrigan trhl.

Do ticha třeskl výstřel.

Pobídl buckskina. Musel se dostat do pozice, aby měl výhled na údolí za ohbím až ke kaňonu. Vypadalo, že údolí je na konci velmi úzké.

Dole Kerrigan spatřil Dinka Harlana.

Zástupce zastavil svého hnědáka, shrbeně seděl v sedle a hleděl na něco, co Kerrigan nemohl vidět.

Svah pod ním byl strmý.

Nikdy by ho s buckskinem nezvládl, aniž by si toho ti, kdo zastavili Harlana, všimli.

Rychle sklouzl ze sedla, vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a po svých se vydal dolů.

Ten strmý svah byl poset velkými skalními bloky, mezi nimiž rostlo křoví. Kerrigan se za nimi mohl snadno ukrýt.

Už byl v půli cesty, když se ozval další výstřel.

Trhl sebou a pohlédl na Harlana.

Zástupci sletěl stetson z hlavy a nyní mu visel na šňůrce na zádech.

I na vzdálenost téměř sta yardů bylo poznat, že je Harlan bledý jak stěna. Rukama svíral hrušku sedla. Kerrigan viděl, že jeho winchestrovka leží v písku vedle hnědáka.

Přesto Harlan neotočil svého koně a neodjel, jak mu přikázal chraplavý hlas, který slyšel i Kerrigan.

Opatrně kráčel dál.

„Nemáte právo mě zastavit!“ zvolal Harlan. Jeho hlas zněl téměř plačtivé. „Toto je vládní půda! Nepatří Big Johnovi! Může tě to stát krk, jestli se budeš vzpírat zákonu, Holly Smithi!“

Muž se bručivě zasmál.

Kerrigan vtáhl hlavu mezi ramena a přikrčil se. Ten muž nemohl být daleko. Znělo to, jako by byl od něj jen několik yardů.

„Stálo by mě to krk, kdybych tě pustil dál, zástupče!“ zavrčel. „Pak by mě Big John seznámil se svým bičem.“

Kerrigan se tiše plížil dál.

Potom toho muže spatřil. Seděl za plochou skalou, která jako by vyrůstala z písečného svahu a tvořila přirozenou bariéru.

V tom okamžiku uslyšel řehtání koně. Ohlédl se a napravo spatřil tři koně.

Zřetelně viděl jejich siluety v křoví. Očividně ho zavětřili.

Kde jsou ostatní muži?

Kerrigan se přikrčil.

Viděl, jak muž před ním zvedl pušku a namířil na Harlana.

V tom samém okamžiku kdosi nalevo od něj zvolal: „Za tebou, Holly!“

Muž s puškou se otočil a zmáčkl spoušť.

Kulka se odrazila od skály a vmetla Kerriganovi prach do obličeje. Nalevo u jednoho z keřů viděl stín. Zablesklo se tam a v tom samém zlomku vteřiny ucítil náraz do ramene.

V pádu Kerrigan vypálil.

Viděl jen siluetu toho muže u keře.

Opět se tam zablesklo, ale tentokrát o kousek dál.

Praskaly větve. Znělo to, jako by se někdo prodíral křovím.

Kerrigan cítil ostrou bolest v levém rameni a dělaly se mu mžitky před očima. Seděl v písku a pravým ramenem se opíral o skálu. Oddechoval ztěžka. Přes hučení v uších uslyšel šramot napravo od sebe.

Pustil winchestrovku a vytáhl z pouzdra peacemaker.

Mezi dvěma balvany stál muž a mířil na něj pušku. Měl vytřeštěné oči a Kerriganovi bylo jasné, že nevystřelil kvůli hvězdě, kterou měl Kerrigan na hrudi.

Potom však jeho kumpán, kterého Harlan oslovil jako Hollyho Smithe, zabručel: „Ten chlápek oddělal Mikea!“

Muž mezi skalami vystřelil.

Kerrigan se vrhl stranou. Cítil, že kulka proletěla těsně kolem něj. Okamžitě vypálil z peacemakeru. Mířil na pravou ruku toho muže a zasáhl ho nad loket. Muž zařval a pustil pušku. Zavrávoral, pak klesl na kolena a levou rukou si sevřel zasaženou paži.

Kerrigan nejistě vstal.

Vyhlédl zpoza skály a uviděl, že Harlanův hnědák stál dole v rokli. Zástupce však nikde.

Tu mu těsně kolem hlavy hvízdla kulka. Ještě viděl, jak se zablesklo, a opět se skryl.

Namířil peacemaker na klečícího muže, ale ten měl jiné starosti než boj. Vyděšeně hleděl na ruku, kterou si držel postřelenou paži. Byla rudá od krve.

„Ani hnout, Smithi!“ řekl zcela poblíž chraplavý hlas Dinka Harlana. Potom zástupce zvolal: „Vyjděte ven, Kerrigane! Mám Smithe na mušce!“

Kerrigan s hekáním vstal. Přistoupil ke klečícímu muži a vytáhl mu z pouzdra revolver. Pak vzal i jeho pušku.

„Vstaň!“ přikázal raněnému. „Půjdeš přede mnou ke svému kumpánovi.“

Muž přikývl. Mezi prsty levé ruky mu tekla krev. Ztěžka se zvedl a vykročil kolem skal.

Dink Harlan si oddechl, když uviděl Kerrigana. V rukou držel brokovnici se zkrácenými hlavněmi. Chvěla se, ale chlápek před ním věděl, že rozptyl té zbraně je dost velký na to, aby ho Harlan v každém případě zasáhl.

Kerrigan odzbrojil i Smithe a přikázal mu, aby se postaral o raněného.

„Držte je v šachu, Harlane,“ procedil mezi zuby. „Půjdu se podívat na toho třetího.“

Kerrigan nemusel hledat dlouho.

Ten muž ležel v křoví. Měl rozhozené ruce a světlé oči upíral k nebi, které pomalu rudlo.

Kerrigan tam nechal jeho zbraně ležet, pravou rukou ho chytil za límec a přivlekl ho k ostatním.

Smith mezitím raněnému ovázal ruku. Oba se vyděsili, když uviděli, že jejich druh je mrtev. Na levé polovině hrudi se mu leskla temná skvrna. Tam ho trefila Kerriganova kulka.

„Harlan tě varoval, Smithi,“ řekl Kerrigan. „Nemáte právo odpírat sem vstup mužům zákona. Jeď zpátky k Big Johnovi a řekni mu, co se tu stalo. Harlan a já budeme hledat stopy v kaňonu Alameda. Big John by se měl modlit, abychom nenašli nic, co by mohlo dokázat, že to byl on, kdo má na svědomí Marvina Lanea.“

Holly Smith se zachmuřil. Pomohl raněnému na nohy a zavrčel: „Zvládneš to ke koním sám, Mingo?“

Muž přikývl. Vrhl jedovatý pohled na Kerrigana, otočil se a vydal se ke koním.

Smith si naložil mrtvého na rameno a pohlédl na Harlana a Kerrigana.

„Hvězda vám příliš nepomůže,“ poznamenal. „Radši jsi měl dál pít, Harlane, možná bys žil o několik let déle.“

Otočil se a těžkými kroky odešel.

Dink Harlan byl bledý. Rozrušením mu poskakoval ohryzek. Vypadalo to, že bojuje se svým strachem z Big Johna. Kerrigan viděl, jak se třese, jako by mu bylo chladno.

Počkali, až Holly Smith a raněný sjeli ze svahu. Smith za sebou vedl koně s mrtvým. Projeli kolem Harlanova hnědáka, aniž se o něj nějak starali. Potom zmizeli v ohbí úzkého údolí.

Harlan pohlédl na Kerrigana. Jeho oči se rozšířily. Teprve nyní uviděl, že Kerrigan koupil kulku.

„Vy jste zraněn, Kerrigane!“ hlesl.

Kerrigan pohlédl na své levé rameno.

Jeho košile byla červená od krve. Cítil, že ještě stále krvácí. Bolesti byly snesitelné, dokonce mohl hýbat rukou.

Harlan k němu přistoupil.

„Podívám se na to,“ zamumlal.

Roztrhl Kerriganovi košili, setřel krev a prohlédl si ránu, která se nacházela těsně pod klíční kostí. Ohmatal mu záda, ale kulka ven nepronikla.

Kerrigan hvízdl.

O něco později uslyšeli buckskina, jak sestupuje dolů ze svahu.

Když dorazil k nim, řekl Kerrigan: „Pojďme dolů k vašemu hnědákovi, Harlane.“

Kerrigan měl nejisté nohy. Věděl, že Harlan mu musí ucpat ránu, pokud chtěli v kaňonu Alameda hledat stopy.

Poblíž hnědáka se Kerrigan posadil na skálu.

Harlan vytáhl z buckskinovy sedlové brašny obvazy.

Kerrigan hřebci přikázal, aby po zástupci nechňapal.

„Bylo by lepší, kdybych tu kulku vytáhl ven, „zamumlal Harlan. „Může na ní být špína. Nebylo by dobré, kdyby se rána zanítila, Kerrigane.“

Ten pohlédl na Harlanovy chvějící se ruce a zavrtěl hlavou.

„Podíváme se na kaňon a to sesuté kamení a pojedeme zpátky do Las Vegas,“ přidušeně řekl. „Ucpěte tu ránu, ať nekrvácí.“

„Kdybychom aspoň měli whisky, abych to mohl dezinfikovat,“ zavrčel Harlan.

Kerrigan na něj pohlédl a řekl: „V druhé sedlové brašně mám láhev whisky, Harlane.“

Harlan ztěžka polkl. Prudce se otočil. Očividně nechtěl Kerriganovi ukázat, co s ním udělalo, když pochopil význam Kerriganových slov.

Přišel k buckskinovi a vytáhl ze sedlové brašny láhev.

Šklebil se, když ji odšpuntoval a lil Kerriganovi na ránu hnědou tekutinu.

Kerrigan tiše zasténal. Pak vzal Harlanovi láhev z ruky, a zatímco ho Harlan ovazoval, lokl si té kořalky.

Harlanovi se leskly oči.

Křečovitě hleděl mimo tu ještě skoro plnou láhev, kterou Kerrigan postavil do písku.

Když byl Harlan hotov, Kerrigan vstal. Nechal láhev stát v písku a šel k buckskinovi. Opatrně vylezl do sedla.

Harlan strnule stál. Bojoval sám se sebou.

Kerrigan viděl, jak mu po čele stékají krůpěje potu.

Zástupce náhle vykopl levou nohou a srazil láhev do písku.

Whisky vytekla na zem.

Kerrigan viděl, jak se kousl do spodního rtu. Pak se otočil a kulhavým krokem se vydal k hnědákovi.

Kerrigan se usmíval.

Teď už si byl jist, že se to Harlanovi podaří.

+ + + + +

Koně tam museli nechat.

Kerrigan si už při prvním pohledu na obrovskou masu kamení, které zasypalo úzký kaňon, byl jist, že tuto lavinu nemá na svědomí příroda.

Koryto Alameda Creeku bylo téměř vyschlé. Mezi kameny tekla pouze úzká stružka.

Přes své zranění si Kerrigan nechtěl nechat ujít pohled do údolí za kaňonem.

Harlan mu řekl, že Alameda Valley je pusté. Bylo kamenité a trávy tam bylo tak málo, že by se tam nemohly pást ani ovce.

Kerrigan si to nedokázal představit, protože koryto Alameda Creeku bylo i zde nahoře poměrně široké. Jasně bylo vidět, že ještě před krátkou dobou byla jeho hladina mnohem vyšší.

A tam, kde je voda, musí být bujná vegetace, říkal si Kerrigan.

Harlan ovšem tvrdil, že voda příliš rychle vsakuje do země, a tak tam nemůže růst tráva. V údolí, jehož svahy byly už několik yardů nad potokem holé, prý rostly jen kaktusy a trní.

Harlan zavrtěl hlavou, když Kerrigan řekl, že chce vylézt na suť, která zavalila údolí. Zamyšleně hleděl na strmé skalní stěny, jako by se obával, že by znovu mohla spadnout lavina.

Pak se Harlan vydal za ním.

Brzy se koupali v potu.

Koně dole u vyschlého koryta Alameda Creeku vypadali jako dětské hračky.

Nad nimi bylo vidět místo, z něhož spadly balvany. Kerrigan si byl jist, že lavina nespadla přirozeným způsobem, že jí někdo pomohl trhavinou.

Harlan byl na konci svých sil, když konečně vylezli nahoru.

Tomu, co spatřil, nechtěl věřit.

I Kerrigan hleděl na vodní plochu, která se rozkládala před nimi. Z Alameda Valley k nim vanul chladný vítr.

„Jezero,“ hlesl Harlan. „Ten sesuv přehradil Alameda Creek a tak vzniklo jezero!“

Kerrigan nic neřekl.

Hlavou se mu honily myšlenky.

Pochopil, že právě kvůli tomu jezeru nechce Big John Hatch nikoho pustit do kaňonu Alameda.

Teď věděl i to, komu ten výbuch v kaňonu prospěl.

Big John Hatch tím dosáhl toho, že vládní půda v Gallinas Valley se stala nepoužitelnou, protože jí chyběla voda Alameda Creeku.

Bylo ovšem možné, že si najde jinou cestu. Big John už se o to jistě postaral.

Kerrigan sevřel rty. Hleděl na kamení pod svýma nohama. Pod ním ležel Marvin Lane.

Pomyslel na rozhovor s Ginnie Hatchovou.

Marvin a Ginnie se často setkávali.

Předstírala jí snad Marvin něco? Měl s ní nějaké plány?

Elinor Blaisdellová tvrdila, že Marvin měl v úmyslu stát se jednoho dne konkurentem Big Johna Hatche a vyhnat ho z Gallinas Valley.

Vzal Big John Hatch jeho výhrůžku vážně a postaral se o to, že ji nemohl uskutečnit?

Kerriganovi by bylo všechno jasné, nebýt onoho románku mezi Marvinem a Ginnie Hatchovou.

Je možné, že Elinor Blaisdellová o těch dvou nevěděla? Ta žena tvrdila, že Marvina Lanea milovala. Elinor Blaisdellová však byla chladnokrevná žena, která hleděla jen na své výhody.

Kerrigan byl náhle přesvědčen o tom, že ona a Cal McMahone Marvina Lanea využili ve hře, kterou rozehráli v Gallinas Valley.

Do ticha se ozýval nějaký zvuk. Bylo to hučení, které musela způsobovat voda.

Harlan poznamenal: „To zní jako vodopád, Kerrigane!“

Kerrigan na něho pohlédl a přikývl.

„Máte pravdu, Harlane. Voda Alameda Creeku si hledá novou cestu. Rád bych věděl, kam. Bohužel už je dnes pozdě na to, abychom se tam šli podívat.“

Harlan se kousl do rtu.

„Co teď budete dělat, Kerrigane?“ zamumlal.

Kerrigan pousmál.

„Vy jste zástupce šerifa, Harlane. Jaké závěry vyvozujete z toho, co jsme dnes viděli?“

„Big John vyhodil kaňon do vzduchu, přehradil Alameda Creek a svedl ho do jiného koryta. Marvin Lane musel být náhodou poblíž. Výbuch vyděsil koně, ten shodil Lanea a utekl, zatímco Lanea zasypalo kamení.“

„Marvinovo tělo se nikdy nenajde,“ poznamenal Kerrigan.

„I kdyby,“ hrdelně řekl Harlan. „Jak chcete Big Johnovi dokázat, že to byla vražda a ne nehoda?“

„Měl Hatch právo vyhodit kaňon Alameda do vzduchu?“

Harlan pokrčil rameny.

„Nemyslím,“ zamumlal. „Ale o tom by musel rozhodnout soud. Big John má vlivné přátele. Nejsem si jistý, že by proces prohrál.“

Kerrigan přikývl.

Přesně to si myslel i on.

Big Johnu Hatchovi se nedalo nic dokázat.

Kerriganem lomcoval vztek. Nechtělo se mu prohlásit tu záležitost za vyřízenou a jet zpátky do Texasu. Kromě toho bylo otázkou, jestli by ho Hatch nechal odjet, když zabil jednoho z jeho jezdců.

„Pojďte, Harlane,“ zamumlal. „Slezeme dolů, než bude tma.“

Sestup byl namáhavější než výstup.

Když dorazili ke svým koním, byli velmi unavení.

Harlan se tam chtěl utábořit, ale Kerrigan mu to nedovolil. Chtěl Alameda Valley opustit ještě v noci. Neměl chuť se ráno setkat s Big Johnovými muži.

Trvalo jim skoro hodinu, než potmě dorazili do ohbí údolí.

O několik mil dál si našli místo, kde mohli přenocovat.

Kerrigan uvařil kávu.

Zástupce tam seděl se zachmuřenou tváří. Nechtěl nic jíst ani pít. Ještě pořád se obával, že by všechno hned vyzvracel. Teprve, když na něho Kerrigan naléhal, si vzal pár soust.

Tentokrát to strávil. Vypil dva hrnky kávy a šel si lehnout. Podle toho, jak ležel zkroucený, Kerrigan poznal, že ho ještě stále trápí závislost na alkoholu.

+ + + + +

Kerriganovi prosvítal přes roztrhanou košili obvaz na rameni. Krev na něm byla zaschlá a černá.

Kerrigan už téměř necítil bolesti.

V noci mu ještě v ráně tepalo, nad ránem to však již polevilo. Ani dlouhá jízda na tom nic nezměnila.

Kerrigan byl sám.

Ráno poslal Dinka Harlana zpátky do Las Vegas. Harlan měl okamžitě zpravit šerifa v Santa Fé o tom, co se stalo v kaňonu Alameda a v údolí za ním.

Hodinu po tom, co se rozloučili, spatřil na jihu oblak prachu. Předpokládal, že to jsou Big Johnovi muži. Doufal, že Harlanovi se podaří jim vyhnout.

Harlan ho považoval za šílence, když mu Kerrigan řekl, že chce jet dál na sever k Josephu Colsonovi.

„Dostanete sněť, Kerrigane,“ vyhrkl. „Ta kulka musí co nejdříve ven!“

Kerrigan se nenechal zviklat. Chtěl od Josepha Colsona slyšet, kde a jak našel koně Marvina Lanea.

Po čtyřech hodinách uviděl tři podlouhlé baráky na břehu Gallinas River.

V řece bylo na jejím horním toku jen málo vody. Tráva byla u řeky ještě zelená, ale už o sto yardů dál měla hnědou barvu.

Colson tam nemohl zbohatnout, a očividně ani nechtěl. Zdálo se, že se specializuje na parazitování na druhých.

Nějakou dobu Kerrigan baráky pozoroval. V ohradě bylo více než tucet koní. Na tyči ohrady visela sedla. V údolí se páslo několik set kusů dobytka.

Na ranči panoval klid. Nebylo tam nikoho vidět, jen kočku, která pobíhala mezi baráky.

Kerrigan sebou trhl a vyšvihl se do sedla buckskina. Pomalu se vydal z mírného svahu k barákům.

Okamžitě si ho všiml pes a začal štěkat.

Dveře jednoho baráku se otevřely.

Ven vyšel vousatý muž a zastínil si rukou oči.

Kerrigan viděl, jak se ohlédl. O něco později z baráku vyšli další muži. Jeden z nich byl vysoký a hubený. Měl tmavý oděv, jehož rukávy a nohavice mu byly příliš krátké. Měl světlé vlasy a velký, špičatý nos, který dominoval jeho úzké, bledé tváři.

Ten muž musel být Joseph Colson. Harlan mu ho popsal.

Čím byl Kerrigan blíž, tím více mužů vycházelo na dvůr. Většina z nich měla revolverové opasky. Mračili se. Zdálo se, že návštěvníky na Colsonově usedlosti nevidí rádi.

Pes se rozběhl k buckskinovi, ale hřebcovo zafrkání zjednalo pořádek. Pes se odmlčel a vyhnul se buckskinovi obloukem.

Kerrigan jel k hubenému muži se světlými vlasy. Pět kroků před ním svého koně zastavil sotva postřehnutelným tlakem stehen.

Chladně na něho hleděl.

Colson mu byl od první chvíle nesympatický.

„Dobrý den,“ řekl hrdelním hlasem. „Jmenuju se Kerrigan. Vy jste Joseph Colson?“

Bělovlasý muž pozvedl obočí.

„Co po mně chcete, Kerrigane?“ zeptal se nepříjemně znějícím hlasem.

Kerriganovy antipatie ještě zesílily. Byl si jist, že Harlan má pravdu. Když pohlédl na ostatní, musel si přiznat, že jen málokdy viděl takovou čeládku.

„Jsem přítel Marvina Lanea, Colsone,“ odpověděl. „V Las Vegas jsem slyšel, že jste našel Laneova koně a přivedl ho do města. Chtěl jsem se vás zeptat, zda mi můžete o Marvinově smrti říct víc, než mi pověděli v Las Vegas.“

Kerriganovi neuniklo, jak se Colsonovi zajiskřilo v očích.

Někteří z ostatních měli ruce položené na pažbách koltů. Vousáč vedle Colsona roztáhl prsty pravé ruky, jako by chtěl každým okamžikem tasit.

Kerrigan krátce pohlédl na ořešákovou pažbu revolveru. Zřetelně byly vidět zářezy, které do ní ten muž udělal.

Kerrigana se zmocnil podivný pocit. Upřeně hleděl do chladných, světlých očí vousáče a obrátil se ke Colsonovi, teprve když ten řekl: „Slyšel jsem jenom výbuch v kaňonu Alameda, Kerrigane. Potom mi Laneův kůň běžel naproti. Boky měl zbrocené krví. Možná bych se do kaňonu i podíval, ale náhle se objevili Big Johnovi muži, a tak jsem se raději i klidil i s Laneovým koněm. Nemůžu přísahat, že Lane je pod tím kamením. Jestli ho nezasypalo, tak ho Big Johnovi muži zabili a někde zahrabali. Víc vám nemohu říct, Kerrigane.“

Ten přikývl.

Tón Colsonova hlasu svědčil o tom, že už mu nic neřekne a že chce, aby Kerrigan odjel.

Ještě jednou krátce pohlédl na vousáče, načež otočil nervózního buckskina a pomalu vyjel ze dvora.

Cítil, jak se mu zježily chlupy na krku. Bezděky se mu napnuly svaly na krku, jako by očekával, že každým okamžikem třeskne výstřel.

Bylo však ticho.

Na mírném svahu kopce se Kerrigan ještě jednou ohlédl.

Viděl, že pes stojí před tím vousáčem. Muž ho kopl, pes odletěl a rozběhl se směrem ke Kerriganovi. Poblíž trní, asi dvě stě yardů od baráků, zalehl a hleděl k barákům.

Kerrigan přejel očima temeno kopce. Pořád se nedokázal zbavit toho podivného pocitu. Instinktivně tušil, že Colson mu lhal.

Vybavily se mu světlé oči toho vousáče.

Kincaid, pomyslel si. Ten muž musí být Kincaid.

Vzpomněl si na jeho popis ze zatykačů. Vousy ještě v Texasu nenosil, ale měl světlé oči a také barva jeho hlasu se shodovala s popisem.

Kerrigan zastavil buckskina a seskočil ze sedla.

Rozběhl zpátky k hřebeni, krčil se a poslední yardy urazil po čtyřech.

Z hřebene pohlédl na statek.

Většina mužů už zmizela v boudách. Colson, vousáč a několik dalších mužů se spolu bavili. Občas pohlédli na hřeben. Zdálo se, že přemýšlejí, jestli by někdo neměl jet za tím cizincem.

Jeden z mužů potom šel k ohradě a osedlal si tam koně.

Kerrigana nepřekvapilo, když viděl, jak po chvíli zamířil na plavákovi přímo k hřebeni. Rychle běžel zpět k buckskinovi, pobídl ho ostruhami a nechal ho přibližně pět set yardů cválat. Než se muž vynořil na hřebeni, zvolnil do klusu.

Vydal se směrem k Las Vegas. Ještě dlouho viděl toho jezdce na hřebeni. Teprve když odjel zpátky k barákům, otočil Kerrigan buckskina a oklikou zamířil ke Colsonově usedlosti.

+ + + + +

Kerrigan nevěděl, jak dostat Buzze Kincaida z doupěte.

Přemýšlel však ještě i o něčem jiném. Sám by nedokázal říct, co ho vlastně nutilo jet zpět na Colsonův statek. Věděl jen to, že to musí souviset s Marvinem Lanem. Aniž by pro to měl důvod, byl si náhle jist, že Joseph Colson mu lhal.

Buckskin stál přibližně sto yardů od něj mezi trnitými keři a okusoval nahnědlou trávu, jež tam rostla v malých trsech.

Kerrigan se uvelebil v malém písčité prohlubni na hřebeni.

Pod sebou měl ty podlouhlé baráky.

Koně postávali v ohradě. I zvíře, na němž za ním před několika hodinami vyjel ten muž.

Nikdo z těch mužů očividně nemínil pracovat. Občas vyšel někdo z baráků a šel k malé boudě, která stála zhruba padesát yardů dál.

Pes pořád ležel na svahu u křoví, kudy jel Kerrigan na usedlost poprvé. Vypadal jako malá temná skvrna.

Slunce se pomalu sklánělo k západnímu obzoru.

Kerrigan ještě stále neměl tušení, co by měl podniknout. Zmocnil se ho neklid. Měl starost o Dinka Harlana.

Co by se stalo, kdyby Big John Hatch jel se svými muži do Las Vegas a pomstil se Harlanovi za tu přestřelku v kaňonu Alameda?

Sám by Harlan na Big Johna Hatche neměl, to bylo Kerriganovi jasné.

Navečer usedlost ožila.

Muži opouštěli baráky stále častěji.

Také vousáč několikrát vyšel na nízkou verandu jednoho baráku. Kerrigan viděl, že hledí na sever, kde ve večerním oparu tekla Gallinas River. Zdálo se, že někoho čeká.

Tři muži šli k ohradě a začali tam připravovat sedla. Skoro to vypadalo, jako by s příchodem večera chtěli začít pracovat.

Kerrigan pomyslel na to, co říkal Harlan. Chtějí snad Colsonovi muži v noci opět navštívit cizí pastviny a krást dobytek?

Rychle se stmívalo.

V oknech baráků se rozsvěcovala světla. Někdo zapálil knot lucerny, která visela na verandě Colsonova baráku. V jejím svitu Kerrigan poznal vousáče. Opět pohlédl na sever a pak zase zmizel v chatě.

Na dvoře se už nikdo nezdržoval.

Kerrigan pohlédl na svah naproti, na němž ležel u křoví pes. Celou dobu přemýšlel, proč se to zvíře nevrátilo na statek. Vypadalo to, že nesnáší vousáče.

Náhle uslyšel tiché, rychlé oddechování.

Vytáhl peacemaker a palcem natáhl kohoutek. Tiše to cvaklo.

Vtom se před ním z temnoty vynořil pes. Nevrčel.

„Vítej, starý brachu!“ zamumlal Kerrigan. „Nevypadáš tak rozzlobeně jako odpoledne.“

Pes zamával ocasem a šel blíž. Nechal se od Kerrigana podrbat za krkem a olízl mu ruku.

Kerrigan byl rád. Ten pes mu dělal starosti. Jeho štěkání by ho okamžitě prozradilo, kdyby se v noci plížil k barákům.

Ještě chvíli počkal, potom šel k buckskinovi, nasedl a krokem přejel hřeben. Chtěl hřebce nechat u křoví, kde předtím ležel pes. Odtud to nebylo příliš daleko ke statku, kdyby musel prchat.

Pes tiše běžel za Kerriganem. Buckskin proti němu, jak se zdálo, nic neměl.

U křoví Kerrigan sesedl. Uzdu přivázal k hrušce sedla, aby na ni buckskin nešlápl, kdyby na něho zapískal.

Vtom pes zavrčel. Kerrigan cítil, že půda pod ním je nějaká měkká.

Vrčení bylo stále hlasitější.

Psovy oči svítily v temnotě. Kerrigan měl pocit, že vidí jazyk mezi vyceněnými zuby.

Ustoupil o krok.

Pes okamžitě přestal vrčet, ale zase začal, když se k němu Kerrigan znovu přiblížil.

Několik yardů od něj se Kerrigan posadil na zem a zamumlal: „Co je s tebou, hafane? Pojď ke mně.“ Natáhl k němu pravou ruku.

Pes váhal, ale potom k němu přiběhl a nechal se poškrábat.

Kerrigan přišel k buckskinovi a odvázal ze sedla laso. Pes si nechal líbit, že mu kolem krku uvázal smyčku.

Druhý konec lasa uvázal k jednomu keři.

Jakmile se přiblížil k místu, u něhož předtím cítil měkkou zem pod nohama, začal pes vrčet a trhat lasem.

Kerrigan pochopil, že pes tam musel něco zahrabat.

Přišel k buckskinovi a vrčení psa okamžitě utichlo.

Kerrigan vytáhl z rance skládací rýč a vrátil se.

Pes nyní tiše kvílel. Škubal lasem tak silně, že se mu smyčku stáhla kolem krku.

Kerrigan začal rýt.

Pes divoce skákal sem a tam.

Kerrigan už chtěl s tím chtěl přestat, ale vtom rýčem narazil na něco měkkého. Sklonil se, odhrábl rukou hlínu a náhle mezi prsty nahmatal látku. Ucítil odporný zápach a s hrůzou si uvědomil, že vyhrabal mrtvého.

Pes zakňoural a pak zaštěkal. Málem se oběsil.

Kerrigan vyskočil a ohlédl se.

Z baráků vyšlo několik mužů.

Kerrigan slyšel jejich volání.

„Ta bestie musela něco najít!“ zvolal kdosi. „Jinak by přece neštěkal!“

Na dvoře se míhaly stíny.

Kerrigan nedokázal rozeznat, kolik jich je.

Krátce na to se ozval dusot kopyt. Ti muži se nezdržovali sedláním.

Kerrigan vyskočil, rozběhl se k psovi a stáhl mu smyčku z krku. Zvíře okamžitě vyrazilo k jámě. Tiše zakňučelo a začalo vyhrabávat mrtvolu.

Dusot kopyt se blížil.

Náhle se ve tmě zablesklo.

Jedna z kulek proletěla zatraceně blízko kolem Kerrigana.

Vyskočil do sedla a rýč a laso pustil na zem. Chtěl otočit buckskina, ale v tom se před ním objevil kůň. Ve tmě se zablesklo a třeskl výstřel.

Vytáhl peacemaker a vypálil na záblesk.

Střelec zaječel a skácel se ze hřbetu svého koně.

U baráků kdosi zvolal, že mu mají odříznout cestu.

Kerrigan se vyděsil. Strčil peacemaker do pouzdra a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Rychle nabil, když se před ním objevil další stín, vypálil a hned potom sám dostal zásah.

Buckskin se otočil a podlomily se mu přední nohy.

Kerrigan ztratil rovnováhu a byl katapultován ze sedla. Pomyslel si, že buckskin byl zasažen, když se válel po zemi. Winchestrovku však dál křečovitě držel.

Levým ramenem mu projela ostrá bolest. Cítil, že mu zase začala krvácet stará rána.

Potom uviděl, jak se buckskin zvedl.

Vyskočil a chtěl se k němu rozběhnout.

Vtom uslyšel blížící se dusot kopyt a vrhl se stranou.

Plamen, který vyšlehl z hlavně pušky, mu málem ožehl obličej. Instinktivně zvedl winchestrovku a ta do čehosi narazila. Muž vykřikl a skácel se ze sedla.

Kerrigan se přikrčen rozběhl k trní.

Slyšel řev a vzdálené výstřely.

Nejprve si myslel, že to ti chlápci střílejí od baráků na něho, ale potom uviděl daleko v horní části údolí záblesk.

U baráků volali muži jeden přes druhého.

Chlápci, kteří vyjeli na svah, aby si podali Kerrigana, nyní cválali zpátky.

Ve svitu lucerny na verandě jednoho z baráků Kerrigan poznal, že celé mužstvo sedlá koně.

Nocí zazněl tlumený dusot.

Pak se náhle mezi baráky objevilo půltuctu jezdců.

Kerrigan pochopil, že to nejsou muži ze statku. V záři lampy viděl, že jejich koně jsou uštvaní.

Zazněly výstřely.

Muži seskočili ze sedel, rozběhli se k barákům a začali střílet.

Na statek přicválali další jezdci.

Nocí štěkaly výstřely.

Náhle ze dvora vyrazil houf mužů do svahu, na kterém ležel.

Sevřel rty.

Neměl tušení, co se to tam dole děje, ale věděl, že nesmí nechat Colsonovy muže uniknout.

Zalícil a začal pálit z winchestrovky.

Schválně mířil nízko, aby zasahoval koně a ne muže.

Nocí zněly výkřiky a řehtání.

Dole mezi baráky se objevili jezdci, kteří podle všeho uštědřili Colsonovým mužům porážku. Zhruba půl tuctu z nich otočilo své koně a vyrazilo do svahu.

„Odhoďte zbraně!“ zabručel kdosi. „Nebo vás postřílíme jako kojoty!“

Colsonovi ničemové to vzdali.

Už se nestřílelo.

Jezdci přijeli blíž a obklíčili prchající, kteří zvedali ruce. Tři jezdci je potom hnali zpět k barákům. Jejich tři druhové dojeli ke křoví, u něhož ležel Kerrigan.

Pomalu se zvedl.

„Nestřílejte,“ řekl do nastalého ticha. „Já jsem ten, kdo jim zabránil utéct.“

+ + + + +

Z baráků šlehaly takřka šedesát stop vysoké plameny.

Jezdci se stáhli a hleděli na to ohnivé peklo.

Třináct Colsonových mužů, mezi nimi Buzz Kincaid, sedělo svázáno v trávě. Mlčeli. Čtyři jejich kumpáni při přestřelce zahynuli.

Kerrigan stál před kostnatým mužem, který měl na sobě drahý oděv, ale jehož ruce svědčily o tom, že celý život tvrdě pracoval. Jmenoval se Randolph Lamar. Byl to rančer ze Sapillo Valley a tentokrát se mu a ostatním rančerům podařilo banditům nastražit past a pak je sledovat až do jejich doupěte.

Keře byly osvětleny září pochodní.

Kerrigan a muži vedle Lamara hleděli na jámu, kterou vykopal Kerrigan. Jasně byla vidět lidská ruka. Kůže na ní se již rozkládala. Mrtvolný zápach byl nesnesitelný.

Dva Lamarovi muži, kteří si přes ústa přivázali šátky, na rančerův pokyn kopali dál, až narazili na hlavu mrtvého.

Ta tvář zašpiněná od hlíny vypadala otřesně.

Kerrigan ztěžka polkl.

Bylo to už deset let, co viděl Marvina Lanea naposledy. Tehdy bylo Marvinovi třináct. Přesto ho okamžitě poznal. Světlé vlasy a zlomený nos byly jasným identifikačním znamením.

„Marvin,“ zašeptal.

Pes, kterého drželi dva kovbojové, kňučel.

Odvlekli ho.

Kerrigan rančerovi vysvětlil, kdo je ten mrtvý.

Lamar přikývl a přikázal svým mužům, aby mrtvého zabalili do dek a naložili na vůz, který našli u baráků.

Kerrigan se s rančerem vrátil k banditům.

Colson na něho hleděl žhnoucíma černýma očima. Zdálo se, že ví, co našli nahoře u keřů.

„Za to budete viset, Colsone,“ řekl Kerrigan chraplavým hlasem. „Chtěl jste vraždu Marvina Lanea přišít na triko Big Johnu Hatchovi, a proto jste Laneova koně přivedl do Las Vegas.“

„Já jsem Lanea nezabil!“ bránil se Colson.

Vousáč vedle něj přidušeně zavrčel.

„Poštvals mě na něho, když tu čmuchal a našel stádo v kaňonu de Pozos, Colsone.“

Kerrigan sevřel pěsti.

Vrahem Marvina Lanea tedy byl Kincaid!

Měl chuť se na vousáče vrhnout.

Někdo mu položil ruku na rameno. Ohlédl se a uviděl Randolpha Lamara, který zavrtěl hlavou.

„Nešpiňte si ruce, Kerrigane. Pojďte, vyrazíme. Myslím, že bychom co nejrychleji měli jet do Las Vegas, ať se Big John Hatch dozví, kdo vyvolal válku v Gallinas Valley.“

Kerrigan přikývl.

Joseph Colson a jeho desperáti už toho řekli dost. A bylo jasné, že budou mluvit ještě víc, aby unikli oprátce, že se budou navzájem obviňovat tak jako Colson s Kincaidem a s Calem McMahonem.

Kerrigan jen doufal, že v Las Vegas mezitím nedojde k neštěstí.

Vyšvihl se na buckskina a čekal, až Lamarovi lidé vysadili bandity do sedel jejich koní a tělo Marvina Lanea naložili na vůz. Potom vyrazili.

Chundelatý pes běžel za povozem.

Kerrigan slyšel, jak tiše kňučí.

+ + + + +

V Las Vegas začalo svítat.

Ve městě nebyl nikdo, kdo by tou hodinou ještě spal, ačkoli Main Street zela prázdnotou.

Las Vegas za sebou mělo těžkou noc.

Večer do města přijel Big John Hatch. Vyhnal do sedel všechny, kdo byli na jeho výplatní listině. Skoro padesát po zuby ozbrojených mužů zvířilo prach na Main Street až po střechy domů.

Zastavili před šerifovou úřadovnou.

Big John se nezdržoval tím, že by Dinkovi Harlanovi poručil otevřít dveře. Jeho muži je rovnou vyrazili.

Nikdo ve městě se neodvážil do toho míchat.

Big John Hatch všechny svolal na Main Street a vysvětlil jim, že Kerrigan a Harlan vyjeli z města a zastřelili jednoho jeho muže a druhého poranili.

To, že Harlan a Kerrigan nosili hvězdu, nemělo pro Big Johna pražádný význam. Ani to ne, že půda v kaňonu Alameda byla vládní.

Dink Harlan, jemuž strhli hvězdu, k tomu nemohl nic říct. Seděl v cele vězení a bojoval s bolestmi, které ho sužovaly. Roscoe Keaver se s ním nemazlil.

Big Johnovi muži strávili noc v saloonu Magnolia.

Cal McMahone a Elinor Blaisdellová se neukázali.

Oba věděli, že této noci se rozhodne. Od Big Johnových opilých kovbojů se dozvěděli, že rančer chce Dinka Harlana následujícího rána pověsit.

„Nic lepšího si nemůžeme přát,“ řekl Cal McMahone ženě. „Jestli Big John nechá zavraždit Harlana, vykope si tím svůj hrob. Udělám v Santa Fé rozruch, který Big Johna vyžene z Gallinas Valley. A pak budeme u cíle, Elinor.“

Pouze přikývla.

Kdysi by pro ni McMahoneova slova zněla jako splnění jejího životní snu.

To se však změnilo, když do Gallinas Valley přijel Marvin Lane.

Zachmuřila se.

Nenáviděla se za to, že na toho mladíka nedokázala zapomenout. Celý život si s muži jen pohrávala, využívala je, aby dosahovala svých cílů, a dávala jim košem, když už pro ni byli bez užitku.

S Marvinem Lanem bylo všechno jiné. Cítila, že toho divokého mladíka miluje. Byl o osm let mladší než ona. Na tom jí však nezáleželo. Marvin Lane byl muž - mnohem mužnější než Cal McMahone a všichni ostatní, které v životě měla.

Byla ochotna se McMahonea zbavit, aby Marvin mohl nastoupit na jeho místo.

Pak jí však Lane připravil nejtrpčí zklamání jejího života. Joseph Colson to byl, kdo jí řekl tu hořkou pravdu.

Elinor Blaisdellové se zhroutil svět.

Mladík to, co jí pověděl Colson, nepopřel.

„Miluju Ginnie Hatchovou, Elinor,“ odvětil. „Za to můžu stejně málo, jako můžeš ty za to, že miluješ mě. Pokusím se nějak se dohodnout s Big Johnem Hatchem. Chci od něj šanci, abych to směl dokázat. Nic víc.“

Potom odjel a Elinor Blaisdellová ho už nikdy nespatřila.

S revolverem v ruce stála u okna svého pokoje v patře saloonu Magnolia a mířila Marvinu Laneovi na záda, když odjížděl po Main Street. Nesvedla to však, nedokázala ho střelit do zad.

Pak přišla zpráva, že Marvina Lanea zavalila lavina.

Chtěla cítit zadostiučinění, ale naplnila ji pouze hořká prázdnota.

Poprvé ve svém životě potkala muže, který jí dal pocítit, že je ženou. Vzbudil v ní přání mít dítě. Nyní však opět pociťovala onu trpkou nespokojenost, která ji podvědomě trápila už předtím.

Většina Big Johnových mužů seděla dole v saloonu Magnola.

Elinor Blaisdellová uslyšela skřípání postele. Otočila se a pohlédla do propadlé tváře Cala McMahonea.

V jeho černých očích byl ironický úsměv. Chvěl se mu knírek.

Věděla, že ji prohlédl, ale ponechávalo ji to chladnou. Byla rozhodnutá, že jednoho dne na Cala McMahonea pošle jiného muže, aby ho zabil. V okamžiku, kdy s tím nebude počítat.

To McMahonea napadlo poslat výstřižek ze Santa Fé Star do Lubbocku Milesi Keniganovi, o kterém jí řekl Marvin Lane, když to ještě mezi nimi klapalo.

A McMahoneův plán vyšel.

Kerrigan přijel a obnovil v Gallinas Valley požár, který již téměř vyhasl.

Pokud by Big John Hatch toho rána nechal pověsit zástupce šerifa Dinka Harlana, strčil by sám hlavu do smyčky.

McMahone přistoupil k Elinor Blaisdellové a objal ji kolem plných ňader.

„Staneme se vládci malého království, Elinor,“ zamumlal „Už se nemůžu dočkat, až vyjde slunce.“

Elinor Blaisdellová na to nic neřekla. Co také měla říct? Cal McMahone by jí stejně nerozuměl, kdyby mu řekla, že život už pro ni ztratil smysl.

Dole v saloonu to vřelol.

Někteří z Big Johnovým mužů vyšli na Main Street.

McMahone ji pustil.

„Jdou to udělat, Elinor,“ chraplavě řekl. „Pospěš si. To divadlo si nesmíme nechat ujít.“

+ + + + +

Bylo to, jako by někdo dal znamení, že tragedie začíná.

Chodníky před domy na Main Street se náhle zaplnily lidmi.

George Bailey stál se zaťatými pěstmi a sevřenými rty před svým holičstvím a hleděl k nájemní stáji Joela Simpsona, kde Hatchovi muži stáli v kruhu. Hleděli někam nahoru.

Jeden z nich vylezl na půdu a spustil dolů lano kladkostroje, jenž byl připevněn k vyčnívajícímu trámu hřebene střechy. Spouštěl ho, dokud ho jeden z mužů před otevřenými dveřmi stáje nechytil. Na jeho konci byla uvázaná smyčka.

Big John Hatch vyšel z hotelu. Ve tváři měl ocelový výraz.

Za ním se objevila jeho dcera Ginnie.

Všichni viděli, že plakala. Tušili, že se pokusila svého otce přemluvit, aby upustil od svého úmyslu.

Z nájemní stáje vyšel Roscoe Keaver a řekl: „Všechno je připraveno, bossi.“

Big John Hatch přikývl.

„Vyveďte ho ven, Keavere!“

Předák se otočil, kývl na několik mužů a vydal se k šerifově úřadovně. O minutu později odtud vyvedli na chodník Dinka Harlana.

Harlan měl propadlou tvář. Na bradě a tvářích už měl znovu strniště. Odstrčil křivonohého Torna Doaka stranou, když ho chtěl vléct na Main Street.

Okolostojící vytřeštili oči.

Všichni si mysleli, že Dink Harlan bude křičet a bVánit se, ale zástupce, který byl ještě před dvěma dny zpustlým opilcem, kráčel k nájemní stáji pevným krokem.

Udivení Big Johnovi muži odstoupili stranou.

Holly Smith a tři další kovbojové tam dotlačili vůz a postavili ho před vrata stáje pod houpající se smyčku.

Aniž by mu to někdo musel říct, vylezl Dink Harlan na korbu vozu. Měl bledou tvář, ale v jeho očích už nebyl strach. Upřeně hleděl na Big Johna Hatche, který nyní sešel z verandy hotelu a těžkými kroky se vydal k nájemní stáji.

Pět kroků před vozem se zastavil.

„Já jsem tě varoval, Dinku Harlane,“ zabručel do ticha. „Na mých pozemcích neměls co pohledávat. Zabils jednoho z mých mužů a druhého poranil. Za to budeš viset.“

Harlan trhl hlavou.

„Alameda Valley patří vládě, Big Johne,“ řekl chraplavým hlasem. „Když jsem viděl to jezero, hned jsem věděl, že za ten sesuv jste odpovědný vy! Zavraždil jste Marvina Lanea, protože při tom pozoroval vaše muže!“

Big Johnovi se na tváři objevil stín.

Slyšel za sebou tiché vzlykání své dcery. Tu prudkým pohybem ruky pokynul Keaverovi, aby vylezl na vůz a dal Harlanovi smyčku kolem krku.

Předák se chytil nízké bočnice vozu. Vtom se z tmavé chodby stáje ozval čísi chraplavý hlas.

„Jestli se hneš, Keavere, je po tobě!“

Každý na Main Street to slyšel.

Big John Hatch jen kývl a několik jeho mužů odběhlo za stáj.

Keaver hleděl na starého Joela Simpsona, který udělal krok dopředu. V rukou držel brokovnici. Oba kohoutky byly natažené.

Dink Harlan se ohlédl.

„Nech toho, Joele,“ přidušeně řekl. „Ničemu neposlouží, když ještě zabijí i tebe. Big John si sám vykope hrob, jestli mě pověsí.“ Náhle si sáhl do kapsy kalhot a v prvních ranních paprscích se zaleskla stříbrná hvězda, kterou si připnul na košili.

Big Johnovi se na obličeji objevila grimasa prozrazující hněv.

Otevřel ústa, aby přikázal Keaverovi, aby Harlanovi hvězdu strhl, ale v tom okamžiku uslyšel i on dusot kopyt, který se rychle blížil.

Lidé na Main Street se ohlédli a vytřeštili oči, když uviděli, že po ulici se žene kavalkáda jezdců. Ve zvířeném prachu téměř nikdo neviděl vůz, který jel mezi nimi.

+ + + + +

Miles Kerrigan měl zlé tušení, když v narudlé záři vycházejícího slunce uviděl na Main Street Las Vegas tolik lidí.

Výkřikem pobídl buckskina a tryskem se přihnal mezi první domy.

Zatajil se mu dech, když poznal, že na voze před nájemní stájí stojí Dink Harlan. Vedle jeho hlavy se houpala oprátka. Roscoe Keaver se právě chystal vylézt na ten vůz.

Před stájí stál shluk lidí.

Kerrigan viděl, že všechno jsou to kovbojové.

Obyvatelé Las Vegas se neodvážili sejít z chodníků.

Big John Hatch byl o hlavu vyšší než jeho jezdci.

Kerrigan vedle rančera viděl Ginnie Hatchovou s modrýma očima vytřeštěnýma hrůzou.

Pak před saloonem Magnolia spatřil Cal McMahonea a Elinor Blaisdellovou.

Trhl uzdou a hřebec se zapřel kopyty do písku Main Street a zastavil se.

Kerrigan již byl několik yardů za Hatchovými muži a nacházel se teď mezi nájemní stájí a saloonem Magnolia.

Za ním své koně zastavili další jezdci.

Randolph Lamar zvedl ruku. Jezdci se rozestoupili a uvolnili cestu vozu, který řídil jeden z Lamarových kovbojů. Muž na kozlíku zapřel levou nohu o brzdovou páku a brzdové destičky zaskřípaly na železných ráfcích.

Kerrigan nespouštěl z očí Cala Mahonea. Neuniklo mu, jak se mračí.

McMahone mezi kovboji, kteří právě přijeli, spatřil svázané muže. Advokát hned věděl, která bije. Otočil se a rozrazil dveře saloonu.

Kerrigan seskočil ze sedla, tasil peacemaker a zvolal na Randolpha Lamara: „Zastavte Hatche, Lamare!“

Pak se rozběhl k saloonu Magnolia.

Elinor Blaisdellová strnule stála na chodníku. Její tvář byla pod nalíčeními bledá. Nehýbala se, když Kerrigan vyskočil na chodník vedle ní a rybičkou se vrhl do dveří.

Přivítal ho záblesk.

Cítil, jak ho něco škráblo na pravé ruce. Kulka mu srazila stetson z hlavy.

Potom dopadl na zem, převalil se přes pravé rameno a vystřelil na McMahonea, který se u dveří v zadní Části saloonu otočil a vystřílel na něj svůj kolt.

Kerriganovi bylo od začátku jasné, že někdo jako Cal McMahone nebude chodit neozbrojený. Advokát měl revolver v pouzdře pod levou paží.

Kerriganovy kulky vytrhly dlouhé třísky z rámu dveří vedle McMahonea.

Advokát se vrhl do dveří a zmizel Kerriganovi z očí.

Za barem se objevil barman. V rukou držel brokovnici. Zároveň zmáčkl spouště obou hlavní.

Kerrigan se instinktivně vrhl k zemi.

Sekané olovo přeletělo nad ním a proměnilo stůl a několik židlí v hromádku drti.

V ozvěně výstřelu Kerrigan uslyšel řev na Main Street.

Okamžitě se zvedl. Kulka z jeho peacemakeru zasáhla barmana do ramene a odhodila ho mezi sklenice na policích za barem. Ty s řinčením spadly na zem.

Kerrigan už neviděl, jak se barman skácel na podlahu.

Běžel ke dveřím, proběhl hernou a vykopl dveře do vedlejší místnosti.

Přivítalo ho olovo.

Vrhl se stranou, vypálil do té místnosti, zase vyskočil na nohy a vyrazil do těch dveří.

Ještě dvakrát vystřelil z peacemakeru a pak se ozvalo cvaknutí.

Kerrigan se chtěl otočit, ale v tom okamžiku uviděl, jak se Cal McMahone zkroutil a pustil kolt. Potom klesl na kolena. Rukama objímal trezor.

Pomalu otočil hlavu. Jeho černé oči naplněné nenávistí byly upřeny na Kerrigana. Po chvíli se zhroutil na podlahu a zůstal bezvládně ležet.

Kerrigan vysypal prázdné nábojnice z bubínku svého peacemakeru a nabil ho novými.

Z Main Street se ozval výkřik. Obrátil se a vyšel na ulici.

Musel vypálit do vzduchu, protože Big Johnovi muži přivlekli Josepha Colsona na povoz a právě mu uvazovali smyčku okolo krku.

„Tak dost!“ zvolal ostrým hlasem. „Tady se lynčovat nebude! Zástupče, odveďte zajatce do vězení!“

Dink Harlan stál u vrat stáje. Vzal starému Joelu Simpsonovi brokovnici z rukou, namířil ji na Big Johna Hatche a chraplavým, ale pevným hlasem řekl: „Přikažte vašim mužům, aby odvedli zajatce do vězení, Hatchi, nebo budete první, kdo tu půjde k čertu!“

Big John Hatch chvíli hleděl na zástupce, a pak přikázal Roscoeu Keaverovi, aby udělal to, co mu řekl zástupce.

Kerrigan pohlédl ke koním, před něž přivlekli zajatce.

Ginnie Hatchová stála se skloněnou hlavou u vozu. Ramena se jí začala chvět.

Kerrigan k ní pomalu přistoupil a položil jí ruku na rameno.

Hleděla na něho uslzenýma očima.

Díky ní věděl, že z Marvina Lanea se stal dobrý člověk.

+ + + + +

Oba jezdci byli pokryti nažloutlým prachem Llana Estacada. Muži na kraji Main Street v Lubbocku se zastavili.

Prvního jezdce poznali.Byl to Miles Kerrigan, jeden z mužů kapitána Sladea Cassidyho.

Druhý z nich byl tělnatý chlápek s plnovousem. Všichni viděli, že má ruce připoutané k hrušce sedla svého koně. Pod okrajem zaprášeného stetsonu žhnuly chladné, světlé oči, zanícené od prachu a vedru Llana.

Kerrigan byl rád, že jsou konečně v Lubbocku.

Nedal Buzzi Kincaidovi šanci uniknout šibenici. Bez milosti ho celou cestu vezl svázaného a nikdy k němu nepřišel blíž než na tři yardy. Když se Kincaid zdráhal vylézt do sedla svého koně, vlekl ho za sebou na lase.

Kerrigan zůstal ještě několik dnů v Las Vegas, dokud se vše neobjasnilo.

Cal McMahone se chtěl od počátku zmocnit Gallinas Valley. Prostřednictvím Colsona a Marvina Lanea provokoval Big Johna Hatche, aby porušil zákon.

Big John Hatch byl šokován, když se dozvěděl pravdu a pochopil, že zaslepen svým vztekem padl do léčky.

Big John nechal zasypat kaňon Alameda, aby osadníky odřízl od vody.

Joseph Colson se to dozvěděl od jednoho z jeho mužů.

Tehdy už byl Marvin Lane mrtev.

Marvin byl u Big Johna a chtěl mu dokázat, že to s Ginnie myslí vážně. Slíbil rančerovi, že odhalí bandity.

V kaňonu de Pozos našel ukradený dobytek, ale desperáti ho nenechali uniknout a Buzz Kincaid ho zavraždil.

Colson využil příležitosti, poranil Laneova koně a v Las Vegas tvrdil, že na něho narazil poblíž kaňonu Alameda, takže každý si musel myslet, že Marvin Lane byl zasypán kamením.

V McMahoneově trezoru v saloonu Magnolia našel dostatek důkazního materiálu, s nímž ho mohl dostat na šibenici. Advokát však nepřežil střelné zranění a ještě večer toho dne zemřel.

Elinor Blaisdellové se nedalo nic dokázat. Sbalila se a bryčkou odjela z Las Vegas.

Zástupce šerifa Dink Harlan stál před svou úřadovnou a s kamennou tváří hleděl za ní. Kerrigan věděl, že Harlan ještě bude potřebovat nějakou dobu na to, aby se zcela vzpamatoval. Byl však přesvědčen o tom, že se mu to podaří.

O několik dnů později si podali ruku. Harlan neřekl ani slovo. Kerrigan však i tak věděl, co mu chtěl říct.

Zvedl hlavu, když před sebou spatřil úřadovnu rangerů. Texaská vlajka se lehce třepotala v horkém větru, který vanul z Llana.

Z vjezdu do dvora přikulhal muž, který za sebou táhl šlachovitého šedáka,

Kerrigan poznal Bucka Hazarda.

Chtěl snad seržant se svou dřevěnou nohou zase do sedla?

Hazard se zastavil, když spatřil oba jezdce, kteří přijížděli k němu.

Vytřeštil oči a začal se kousat do rtů. Když Kerrigan zastavil buckskina tři kroky před ním, připadalo mu to, jako by se seržantovi nelíbilo, že se vrátil.

„Sakra, už jsi dva týdny pryč, chlapče,“ zavrčel.

Kerrigan se usmál a kývl na šedáka.

„Chtěls mě jet hledat?“

„Ano, zatraceně!“ vyhrkl Buck Hazard. „Kdo je ten lump, co ho tu vedeš?“

„To je dárek pro kapitána,“ chraplavě odvětil Kerrigan. „Buzz Kincaid.“

Dveře úřadovny se otevřely.

Kapitán Slade Cassidy a tři texaští rangeři vyšli na zastřešenou verandu. Na vestách se jim leskly hvězdy.

Kerrigan se ohlédl.

Pocítil zadostiučinění, když spatřil strach v zabijákových světlých očích.

Teď již Kincaid věděl, že šibenici neunikne.

Kerrigan trhl lasem, za něž vedl Kincaidova koně, a pomalu vyjel ke Sladeu Cassidymu a ostatním.