John Kirby

Colorado western 138. Kulka pro Walkera

V Bisbee panoval strach a hrůza. Od té doby, co do města vtrhl Jesse Walker a jeho horda, tam zahynuli už tři lidé. A nikdo se neodvážil pomoci marshalu Rufusi Parkerovi, když se těm lotrům chtěl postavit. Bisbee mělo poslední naději: že proti Walkerovi vytáhne tvrdý rančer Sam Cary, marshalův přítel…

Noční chladný vítr hnal po cestě keře laskavce. Zatáhlo se. Obloha měla ocelovou barvu a mezi střechami skučela meluzína.

Stella Brownová stála u okna svého potemnělého pokoje. Ona a celé Bisbee viděli, jak Walker a jeho horda odjíždějí z města. Viděla, že každý z těch mužů má dva revolvery. Někteří byli ozbrojeni i puškami, velkorážními a dalekonosnými sharpskami. V poutkách opasků měli krátké revolverové náboje 44.40 a dlouhé náboje do pušek 44.70 s extra silnou dávkou prachu.

Walkerovi muži vyjeli zabíjet.

Celé město to vědělo. Mělo však strach. Cítili Walkerovu bezohlednou moc.

Stella Brownová uslyšela tichý dusot a ohlédla se. Ze stínu domů na protější straně ulice se vynořili dva jezdci. Jeli krokem.

Stella Brownová si byla jistá, že si jí nevšimli. Viděla, jak před jedním domem dál na ulici seskočili ze sedel.

Rychle si dala šátek na ramena, tápala tmou ke dveřím a otevřela je. Bez váhání vešla do chodby, jež byla spoře osvětlená kerosinovou lampou.

Neslyšně za sebou zavřela a šla k dalším dveřím. Otevřela je a stanula na požárním schodišti saloonu Star. Vítr jí povíval šaty, když kráčela dolů.

Náhle uslyšela nějaké zvuky. Za rohem saloonu se svítilo. Rychle se schovala do stínu pod schody a přitiskla se ke stěně. Kolem prošel muž, který držel lucernu. Mezi schody na ni proniklo její světlo, ten muž ji však nespatřil.

Poznala jeho tvář. Byl to jeden z Walkerových lidí. Počkala, až zmizí, pak vyšla zpod schodů a rychle zmizela za rohem ve stínu domu.

Marshalův dům stál skoro až na konci ulice. Stella Brownová slyšela frkání koně. Opatrně šla za roh. U zdi domu stál vůz. Vzadu k němu byli přivázáni dva koně, oba osedlaní. Měli zpocené slabiny. Z pouzder pod sedly trčely ploché pažby henryovek.

Stella Brownová zvedla hlavu. V jednom okně se svítilo. Nechtěně se dotkla jednoho koně. Zvíře zafrkalo a otočilo hlavu. Stella Brownová vyrůstala s koňmi, věděla, jak na ně. Rychle mu položila dlaň na nozdry a pak šla podél stěny domu k malé verandě. Když na ni vyšla, jedno z prken verandy zavrzalo. Zastavila se a naslouchala, ale z domu se neozval žádný zvuk.

Dveře byly pootevřené. Lehce do nich strčila rukou a otevřely se.

Z místa, kde stála, viděla velkou část té místnosti. Byla prázdná. Na stole stála kerosinová lampa. Kolem cylindru poletovala můra.

Pomalu vešla dovnitř.

V tom okamžiku se za ní s tlumeným nárazem zavřely dveře. Otočila se a tiše vykřikla.

Rufus Parker stál u stěny. Byl v mrtvém úhlu za dveřmi, když vešla dovnitř. Nyní se ocitl ve světle lampy. Měl na sobě tmavý oblek a byl bos. Šos saka měl přehozený přes revolverové pouzdro. Pod pravou paží držel dvouhlavňovou brokovnici.

Měl propadlé tváře a kruhy pod očima.

„Co tu děláte, Stello?“ zeptal se.

Odstoupil od stěny a přišel k ní. Ucouvla, ale potom se opět ovládla. Nespouštěl ji z očí.

„Věděla jsem, že tu někoho najdu,“ odpověděla. Vtom za sebou uslyšela nějaký zvuk a trhla sebou. Otevřely se dveře vedlejší místnosti.

Vešel tam Sam Cary. Stella Brownová viděla, že tam vstoupil i někdo další, a když na něj dopadlo světlo lampy, poznala, že to je Hiram Cary.

Rančer a jeho syn zůstali stát u dveří.

Rufus Parker sklonil svou velkorážní pušku a stáhl kohoutky.

„Kde je má žena, Stello?“ zeptal se. „Prohledali jsme celý dům, ale nenašli jsme ji. Kde je? Kam ji Walker odvedl? Vy to přece víte!“

Okamžik na sebe mlčky hleděli. Sam Cary, který její tvář pozoroval z boku, viděl, jak v ní cuká. Pak rychle přikývla.

„Vím, kde je, marshale,“ odpověděla. „ Jesse ji odvedl do vaší kanceláře. Budou ji hlídat.“

„To by mohla být past,“ zamumlal Sam Cary. „Vaše žena, Rufusi je příliš cenným trumfem ve Walkerově ruce na to, aby jej dal lehkomyslně všanc. Dozajista se nějak pojistil.“

Parker upřeně hleděl na Stellu Brownovou. „Kolik mužů je v mé kanceláři, Stello?“

„To nevím.“ Viděla v jeho očích pochyby a rychle dodala: „Musíte mi věřit, marshale. Nevím to. Vím jen, že Jesse vaši ženu nechal odvést do kanceláře, než odjel z Bisbee, aby…“

„Aby?“ Parkerova otázka přišla rychle a nekompromisně. Doslova propaloval Stellu Brownovou pohledem. Pokoušela se klopit zrak, ale nešlo to.

„Mluvil o přepadení prérijního tábora na Caryho ranči,“ řekla.

„Uvedl nějaké podrobnosti?“ rychle se zeptal Sam Cary.

„Ne.“

„ Kdy vyrazil?“

„Není to ani čtvrt hodiny. Proč?“

Sam Cary si vyměnil rychlý pohled se svým synem. „Vezmi s sebou oba koně, Hirame, ať je po cestě můžeš měnit. Musíš být zatraceně rychlý, chlapče.“

„Budu tam před nimi, tati, spolehni se.“ Hiram kývl na Parkera a šel ven. Slyšeli jeho vzdalující se kroky.

Parker položil pušku na stůl vedle lampy. „Kolik mužů má Walker ještě ve městě?“

„V této chvíli je jich jen několik,“ odvětila Stella Blue. Hovořila chvatně a přerývaně, jako by to chtěla říct co nejrychleji a jako by měla strach, že ztratí odvahu mluvit. „Vzal s sebou většinu svých pistolníků. Myslím, že ve městě zůstali jen ti, co jsou v marshalové úřadovně. Nepočítal s tím, že přijedete do Bisbee. Říká se, že jste se po svém návratu odebral na Caryho ranč.“

„To je možné,“ poznamenal Sam Cary. „Přesto, mohli bychom padnout do pasti, kdybychom se pokusili dostat vaši ženu z úřadovny, Rufusi. Stello, řekněte, proč jste Walkera zradila? Tvrdí se, že jste s ním…“

„To bylo,“ trpce odvětila. „Ale nechci, abyste se mě ptal na důvody, pane Cary. Do toho, co dělám, nikomu nic není.“

Sam Cary na ni upřeně hleděl, když hovořila. V jejím hlase byla cítit potlačovaná vášeň. Sam Cary znal ženy a náhle pochopil, že Stella Brownová Walkera nenávidí. Nevěděl, proč, ale viděl v jejích očích nenávist a byl si jist, že se nemýlí. Zatnula pěsti, chvěly se jí rty. Zradila Walkera, ale nebylo to pro ni snadné. Bojovala sama se sebou.

„Vy víte, co Jesse Walker chce,“ nezřetelně řekla. „Chce zabránit tomu, aby se Arizona stala samostatným teritoriem, protože to by mu překazilo jeho kšefty. Musí bojovat. Nic jiného mu nezbývá. Stojí za ním a tlačí na něj příliš mnoho lidí. Neznám jejich jména, ale vím, že to jsou lidé, kteří mají v rukou moc - a peníze. Jsou mezi nimi senátoři a lidé z okolí guvernéra. Jesse ví, že ho nechají padnout, jakmile už nebude bojovat za jejich zájmy. Pak by byl ztracen. Proto musí bojovat, aby se zachránil. Do Bisbee táhne karavana Walker Company. S těmi vozy přijíždějí noví muži, které najali Jesseovi spojenci v Santa Fé. S touto soukromou armádou bude schopen vyvíjet dostatečný tlak na oblast Pima, aby to mělo za následek odmítnutí samostatnosti Arizony.“

Sam Cary a Parker na sebe pohlédli. Stella Brownová těkala pohledem mezi nimi. „Nevěříte mi? Všechno, co jsem řekla, je pravda. Walkerovy posily už jsou na cestě.“

Samu Carymu něco napovídalo, že může Stelle Brownové věřit.

„Dobrá, věřím vám, Stello,“ zamumlal.

Parker vzal ze stolu pušku. „Zůstaňte tady, Same,“ řekl. „Jdu do své úřadovny sám.“

„Potřebujete někoho, kdo vám bude krýt záda, Rufusi. Doprovodím vás.“

„Já už se s nimi vypořádám.“

„To nepřichází v úvahu.“

Sam Cary se letmo usmál na Stellu Brownovou a vyšel za Parkerem. Na ulici se otočil a spatřil dívku ve dveřích. Měla kolem ramen bavlněný šátek a hleděla na oba muže.

Sam Cary přidal do kroku. Chodník ležel ve stínu domů, takže nemohli být vidět. Zastavili se naproti úřadovně.

Kamenná stavba měla v měsíčním svitu namodralou barvu. Za zamřížovanými okny bylo vidět slabé světlo.

Sam Cary sledoval dům a palcem odepnul bezpečnostní poutko revolveru.

Front Street zela prázdnotou. Lidé se ze strachu schovali. Ve většině oken se nesvítilo. Vítr se tiše opíral do fasád.

„Kryjte mi záda, Same,“ zašeptal Parker. Sešel z chodníku na ulici, v rukou pušku. Mířil jí na dveře kanceláře.

Sam Cary šel neslyšně za ním. Přes Parkerovo rameno hleděl do matně osvětlené místnosti. Viděl záda nějaké ženy, která seděla u psacího stolu. Chvíli si myslel, že to je Susan Parkerová. Cítil, jak sebou Rufus Parker lehce trhl, a pochopil, že si myslí to samé.

Žena na sobě měla tmavě zelené, pajetkami zdobené šaty s odhalenými rameny. Zrzavé vlasy měla upravené do složitého účesu. Kromě ní v místnosti nikdo nebyl. Obě další židle byly prázdné. Jeden roh kanceláře byl oddělen závěsem. Tam již světlo nedosahovalo. Dveře vězení nebyly zcela zavřené. Za nimi panovala tma.

Sam Cary slyšel cvaknutí obou kohoutků, když je Parker natáhl.

Marshal se neslyšně jako stín blížil ke dveřím. Opatrně stlačil mosaznou kliku. Pak kopl do dveří a ty se prudce otevřely a narazily do stěny.

Žena se otočila. Nevykřikla, pouze se chytila opěrek židle a vytřeštila oči. Silně nalíčený obličej působil strnule.

Sam Cary měl pocit, že to je past. Ta žena tam na ně čeká. Poznal její tvář. Pracovala v saloonu Star.

„Dobrý večer, marshale,“ řekl. Její úsměv působil jako maska, která měla něco zakrýt.

Sam Cary vklouzl dovnitř. V ruce držel kolt a rozhlížel se po místnosti.

„Kde jsou Walkerovi lidé?“ tlumeně se zeptal Parker.

„Walkerovi lidé?“ Žena se rozesmála. Ten smích zněl neupřímně, stejně jako byl neupřímný její úsměv. „Jesse Walker město opustil, marshale. Není tu nikdo kromě mě. Čekám tu na vás.“

Parker tam stál lehce předkloněn. Na hřbetech rukou mu vystoupily šlachy. „Kde je má žena?“

„Už tu není. Byla tu, ale dva Walkerovi muži ji odvedli pryč.“

Parker kývl bradou na závěs. „Odhrňte ho. Chci vidět, co je za ním.“

Očividně nemínila vstát. Parker zvedl pušku a namířil ji na závěs.

„Odhrňte ho, nebo to zmáčknu,“ procedil mezi zuby.

Výraz ve tváři té ženy se změnil. Sam Cary ji nespouštěl z očí. Cítil, že dospěla k rozhodnutí. Reagovala však rychleji, než očekával.

Pronikavě vykřikla: „Stacku!“

Něco se pohnulo za závěsem a zalesklo se tam, jako když se světlo odrazí od kovu. Parker zmáčkl obě spouště. Dunění výstřelů přehlušilo výkřik té ženy. Závěs se zavlnil, jako by se o něj opřel poryv větru. Z druhé strany k němu kdosi přivrávoral, křečovitě se ho chytil a strhl ho k zemi.

V tom okamžiku se otevřely dveře vězení a Sam Cary uviděl tvář, jež se vynořila z temnoty, a ruku, která držela kolt. Parker se otočil. Koutkem oka zahlédl, jak se dveře pohnuly. Ten rychlý pohyb mu zachránil život.

Zablesklo se a kulka Parkera škrábla na rameni a zavrtala se do stěny. Parker pustil brokovnici a vrhl se za mosazná, začazená kamna. Druhá kulka je zasáhla. Zazvonilo to.

Třetí rána padla z koltu Sama Caryho. Měl jednu vteřinu a využil ji, když muž u dveří natahoval kohoutek svého revolveru. Cary věděl, že další kulka bude mířit na něj, protože Parker se schoval za kamny.

Zmáčkl spoušť v okamžiku, kdy chlápek otočil hlaveň revolveru a namířil na něj. Muž se chytil rámů dveří. Nechtěl se skácet. Podlamovaly se mu nohy, ale přesto se pokusil zvednout kolt. Pak ale spadl na zem a zůstal ležet na prahu.

Pod nízkým stropem se vznášel kouř.

Parker za kamny vstal. Zena v zelených šatech stála u psacího stolu. V její tváři se zračilo rozrušení. Měla obě ruce přitisknuté k ústům, jako by chtěla zadusit výkřik. Vyděšenýma očima hleděla na oba pistolníky ležící na podlaze. Jiskřilo se jí v očích, když pohlédla na Parkera. Potom ustoupila ke stěně.

Sam Cary slyšel, jak vzlyká. Nebylo mu jí líto. Pomáhala těm ničemům. A to do posledního okamžiku.

Celé to trvalo pouhou vteřinu, pak byli oba pistolníci mrtví.

Parker se chytil za rameno. Kulka ho nezranila, jenom mu natrhla sako. Vzal ze stolu lampu a s revolverem v ruce překročil mrtvého ve dveřích vězení.

Sam Cary přistoupil k druhému pistolníkovi, který na sebe strhl závěs. Odhrnul ho a pohlédl chlápkovi do tváře. Neznal ho.

Sam Cary vzhlédl. Žena v zelených šatech tam stála u stěny jako zkamenělá.

„Běžte ven!“ řekl chraptivým hlasem.

Otočila se a vyběhla ven.

Sam Cary vstal. Strčil kolt do pouzdra a zvedl z podlahy Parkerovu brokovnici. Když otevřel její komory, vynořil se z temného vězení Parker. V jedné ruce držel lucernu, druhou měl položenou na rameni své ženy.

Ve světle lampy vypadala bledší, než ve skutečnosti byla. Když poznala Sama Caryho, pokusila se usmát. Bylo vidět, že se jí nic nestalo.

Walker nebyl hlupák. Věděl, jak je cenná jako rukojmí. Nikdo jí neprovedl nic zlého. Kolem ramen měla tmavý vlněný šátek s třásněmi. Držela ho jednou rukou, jako by jí byla zima.

„Musíme pryč,“ řekl Sam Cary, když přišli dovnitř. „Ty výstřely musely být slyšet v celém městě. Jeďte se ženou napřed, Rufusi. Půjčím si koně z nájemní stáje a doženu vás. Jeďte tak rychle, jak to jen půjde.“

„Jeďte s námi,“ naléhal Parker. „Neměl byste v Bisbee zůstávat déle, než je nezbytně nutné. Walker je nevypočitatelný.“

„Nemluvte tolik, Rufusi, a raději běžte,“odtušil Cary. „Tady máte svou pušku. A nešetřete koně.“

„Rufus má pravdu, měl byste jet s námi,“ řekla Parkerova žena. „Nepokoušejte se bojovat s Walkerem. Ten člověk je ďábel.“

„Přijedu za vámi tak rychle, jak to jen půjde. A teď si pospěšte, Rufusi! Pojďte.“

Sam Cary vyšel z kanceláře jako první. Rychle ustoupil stranou, aby nestál na světle a nebyl tak snadným terčem. Celé město muselo střelbu slyšet, ale na ulici se nikdo neukázal. Město mělo strach - z Jesse Walkera.

Sam Cary zamával na Parkera a jeho ženu, aby šli ven. Kryl jim záda, když kráčeli k vozu. Parker ještě chtěl něco říct, ale Sam Cary mu to nedovolil. Plácl koně po zadku a vůz se rozjel.

Sam Cary zůstal stát ve stínu a hleděl za povozem, jenž jel stále rychleji po ulici, aby pak zmizel v tmě. Zůstal po něm zvířený prach. Sam Cary několik vteřin počkal a pak šel k nájemné stáji.

Vybral si tam koně, ryzáka s širokou hrudí a silnýma nohama. Zvíře vypadalo pěkně. Bylo větší než ostatní koně. Pod lesklou kůží mu hrály svaly.

Majitel nájemní stáje pečlivě zavřel vrata a v záři čadící lucerny přivlekl staré sedlo. Sam Cary ho hodil koni na hřbet. „S kolika muži opustil Walker město?“ zeptal se, zatímco přitahoval podbřišník.

Majitel stáje pokrčil rameny. „Možná to bylo deset, možná patnáct mužů, pane Cary. Bylo mezi nimi několik chlápků, kteří by patřili na šibenici. A měli zatraceně naspěch. Chvíli jsem si říkal, že utíkají, ale potom jsem uslyšel výstřely…“ jeho pohled ulpěl na Caryho revolveru,

„…a věděl jsem, že neutíkají. Mýlil jsem se. Muži, jako je Walker, neutíkají. Takoví bojují jako vlci a umírají jako vlci. Koušou kolem sebe, i když v sobě mají kulku.“

Sam Cary utáhl podbřišník, upravil třmeny a vyšvihl se na hřbet koně. „Otevřete vrata. Ale hned je zase zavřete, až odjedu.“

„To mi nemusíte říkat, pane Cary. Já znám Walkerovy muže. Kdyby byl v Bisbee, tak bych vám koně nedal, protože by mě za to zmlátili jako už tolik jiných.“

Přikulhal ke vratům, pootevřel je, vyhlédl ven a pak otevřel jedno křídlo. Sam Cary pobídl ryzáka. Musel se sklonit, když vyjížděl ven. Za ním se s bouchnutím zavřela vrata. Vyjel na ulici.

Pohlédl na ztmavlé fasády. Nikde nikdo.

Před domem Rufuse Parkera ale někdo stál. Sam Cary prudce zastavil ryzáka a vydal se ke štíhlé postavě.

„V noci by žádná žena neměla vycházet, Stello.“

„Saloon není bezpečný v noci ani ve dne,“ odvětila.

„Odkud jedou ty povozy Walker Company, Stello?“

Přišla blíž a chytila zvíře za postroj. Ryzák zafrkal. „Ty povozy jedou ze Santa Fé. Míří severně od Swisshelm Mountains a překročí Draw ve velkém ohbí. To je všechno, co vím. Neznám přesný počet těch povozů a mužů. Ale Jesseovi přátelé v Santa Fé mu pošlou jen ty, co umějí bojovat. Pistolníky.“

Její tvář pro něj byla jen světlá skvrna ve tmě. Předklonil se, aby jí mohl pohlédnout do očí. Jejich tváře se přiblížily.

„Proč to všechno děláte, Stello?“

Rozesmála se. Byl to trpký, zmučený smích. „Proč se nezeptáte upřímněji? Proč se nezeptáte: Proč jste zradila Jesse Walkera, Stello?“

Neodpověděl. Neměl na to co říct. Tušil, se v ní děje. Muži umějí být nebezpeční, když nenávidí. Ale když nenávidí žena, pak každým coulem svého těla a tato nenávist je silnější než cokoli jiného v jejím srdci.

„To je dobře, že se mě neptáte na důvody,“ zamumlala po chvíli. „Nebylo toho moc, co jsem pro vás mohla udělat. Pro vás a pro toto město, které se mi hnusí, protože má strach a pokořuje se před Walkerem. Celý život se mi hnusili muži, kteří měli strach. Ale toto město je to nejubožejší, co jsem kdy viděla. Bojujete jen vy a vaši synové a Rufus Parker. Je to beznadějný boj. Brzy bude mít Jesse tolik mužů, že se mu nikdo nebude moct postavit do cesty. Varovala jsem vás. A teď jeďte a opusťte toto strachem páchnoucí město. Necítíte to? Nic nepáchne hůř.“

„Ano, Stello. Cítím ten pach. Je zřetelný. Ale vy strach nemáte.“

„Ne,“ opáčila. A podle toho, jak to řekla, to musela být pravda. „Ne, já z Jesse Walkera strach nemám.“

„Vy ho nenávidíte, Stello?“

Pomalu přikývla. „Máte pravdu. Není to dlouho, co jsem ho milovala. Teď k němu pociťuji jen nenávist a pohrdání.“

+ + + + +

— Ve stínu topolů, které rostly v úžlabině mezi návršími, zastavil Jesse Walker svého koně. Narovnal se ve třmenech a pohlédl na dohořívající oheň, jehož září byly zality chaty.

Jeff Curtis přijel k němu a sklonil se ze sedla.

„Nečekají nás,“ tiše řekl. „Než si nás všimnou, budeme mezi chatami.“

Walker pozoroval tábor přimhouřenýma očima.

„Něco se mi nelíbí,“ lhostejně zašeptal. „Nikde nevidím hlídku.“

„Asi je na závětrné straně. Jakmile se ten chlápek objeví, vezmu si ho na starost.“

Walker se tam rozhlédl. Až po tábor nerostl jediný strom. P o jejich levé ruce se ve tmě pohyboval dobytek. Většina zvířat si lehla. Alespoň u stáda musely být hlídky. Walker se pokoušel odhadnout počet kusů, ale nepodařilo se mu to.

Jezdci nebyli ani dvě stě yardů od tábora. Při rychlé jízdě by se k ohněm ozářeným chatám dostali do minuty. Posadil se zpátky do sedla. Bezděky si olízl koutek úst. Jeho kůň se nervózně pohyboval.

Sáhl si pod kabát a vytáhl revolver. Jeho slonovinová pažba byla hladká a chladná.

„Nikdo nesmí přežít. Nechci žádné svědky,“ řekl. „Vypálíme to tu. Všechny postřílejte.“ Curtis přikývl. Jeho propadlá tvář s kruhy pod očima , ostrým nosem a tenkými rty připomínala více než kdy jindy sokola. Vytáhl kolt, natáhl kohoutek a namířil k noční obloze. „Nepřežije to nikdo, kdo by o tom mohl vyprávět, pane Walkere.“

Walker se napjal v sedle, když se lehce dotkl ostruhami slabin svého koně. Krokem vyjel k táboru. Mezi chatami panovalo ticho.

Walker stiskl pažbu koltu. Byl si jist, že to bude lehké, mnohem lehčí, než si představoval. Měl přesný plán. Přepadení tohoto prérijního tábora bylo jen jeho částí. Walker se zašklebil. Ten plán byl rafinovaný a dlouho, trpělivě ho piloval.

Kdyby se podařilo to přepadení, byli by jeho nepřátelé podstatně oslabeni. Caryho mužstvo by již nebylo dost silné na to, aby se mu mohlo postavit. Pak by mohl sevřít ranč do kleští. Pak by mohl srazit na kolena Caryovy, Parkera a Marka Kelseyho, vydavatele novin „Arizona Bell“.

Čas plynul a každým dnem cítil nutkám bojovat. Nesměl svým protivníkům poskytnout čas na to, aby shromáždili síly. Musel na ně zaútočit, dokud byli slabí - a musel je zasáhnout na citlivých místech.

Nedělal si žádné iluze. Pokud by boj v oblasti Pima prohrál, pak by ho lidé v pozadí v Santa Fé nechali padnout jako něco, co se již nedá nijak využít. Při těchto myšlenkách ho polil studený pot. Pobodl koně ostruhami a zvedl ruku s koltem.

„Vpřed!“ Koně vyrazili cvalem a země se pod jejich kopyty zatřásla.

Na čele houfu jezdců projel Jesse Walker mezi chatami. Nechal koně přeskočit ohniště a otočil ho. V očekávání odporu i ostatní obrátili svá zvířata. Střílelo se, mezi chatami se blýskalo. Koně se točili. Kopyta rozdupávala ohniště, odletovaly jiskry.

Walker třikrát vypálil přes přikrývku do nejbližší chaty. Viděl, jak se pod nárazy kulek zavlnila. Potom se zarazil.

Jako na tichý signál palba z revolverů utichla. Chaty zalévala záře plamenů, ticho bylo tísnivé.

Curtis seskočil z koně a rozběhl se k nejbližší chatě. Strhl přikrývku ve vchodu a skočil dovnitř.

Walker počkal, až vyjde ven.

Zlostným hlasem Curtis vykřikl: „Jsou pryč! Tábor je prázdný! Ti zatracení psi už tu nejsou! Museli vědět, že přijedeme!“

Od stáda se ozývalo bučení. Stále více zvířat se zvedalo. Probudila je střelba. Pomalu přicházela k ohništi a otupěle zírala na dohasínající oheň.

Curtis s koltem v ruce přiběhl k ohništi, vytáhl z něj hořící větev a rozběhl se k chatám. Podpaloval je. Když větev hodil na střechu poslední chaty, rozhlédl se. Přístřešky byly v plamenech. Ztěžka oddechoval. Držel v ruce kolt, ale nikde se nic nepohnulo. Plameny s praskáním stravovaly chaty, k noční obloze stoupal dým.

Pomalu šel ke svému koni, nasedl a jel k Walkerovi.

„Někdo nás musel zradit,“ chraplavě řekl. „Věděli, že přijedeme. V té chatě, ve které jsem byl, všechno vypadalo tak, jako by překotně utekli. Na zemi ležel nedopalek cigarety. Ještě byl teplý. Museli odtud odejít před několika minutami. Musejí být někde poblíž.“

Postavil se ve třmenech a rozhlédl se. Byl osvětlen plameny hořících chat.

„Sakra, musí být někde blízko. Možná nás objeli a zmizeli v kopcích. Mohli bychom je vykouřit. Jestli teď pojedeme za nimi, nikdo z nich nám neunikne. Vědí, jak je to důležité. Nemůžou mít tak velký náskok, abychom je nemohli dostihnout, pane Walkere.“

Walker mlčky hleděl na kopce. Byly vidět jen nezřetelně. Skrze mraky pronikal svit měsíce. Zář plamenů ho oslepovala a zbarvovala oblohu do purpurové. Hrál si s koltem.

Bylo by to příliš riskantní. Kopce byly jako stvořené pro léčku.

Pomalu vyhodil prázdné nábojnice, vytáhl z poutek opasku nové náboje a palcem je strčil do komory.

Curtis jako by mu četl myšlenky. Zaklonil se v sedle a řekl: „Jestli se vám to zdá být nebezpečné, tak to vyřídím já,“ řekl. Z jeho hlasu byla cítit jízlivost. „Já…“

Už to nedořekl. Nocí třeskl výstřel.

Curtis zavrávoral v sedle, jednou rukou se chytil za obličej a druhou se pokusil sevřít hrušku sedla.

Walker slyšel jednohlasý řev stáda. Otočil koně a již neviděl, jak se Curtis svalil ze sedla a zůstal viset za nohu ve třmeni. Neviděl, jak ho zvíře několik yardů vleklo s sebou, načež se mu uvolnila noha ze třmenu a spadl do prachu, aby se pak po něm přehnalo stádo.

Walker zaklel, když viděl, jak se stádo řítí k němu. Nevšiml si mužů, kteří ho hnah, viděl však stovky kusů texaského longhornského dobytka, hubeného, polodivokého skotu, který byl nebezpečnější než bizoni.

Palba z pušek ta zvířata vyděsila. Se sveřepým výrazem v očích, vyplazenými, lesknoucími se jazyky a skloněnými rohy pádila k chatám.

V následujícím okamžiku vše zahalil prach, kouř a oheň a Walkera obklopilo rohaté jezero.

Neúnavně se pokoušel otočit koně, ale nepodařilo se mu to. Zvíře bylo zaklíněno mezi dobytek. Bálo se rohů a pokoušelo se vzepnout. Walker ho brutálně strhl na zem. Věděl, že by byl ztracen, kdyby se jeho kůň vzepjal. Stačilo by jedno jediné bodnutí rohem a zvíře by se zřítilo na zem, načež by jeho, Walkera, rozdupal dobytek.

Kůň byl stržen stádem. Z prachu se nezřetelně vynořili jezdci. Bylo to, jako by se zatáhlo.

Walker viděl muže, který se objevil na druhé straně stáda. Zvedl revolver a vystřelil na něho - dvakrát. Pak již byl zvířený prach tak hustý, že nebylo nic vidět.

Kůň cválal mezi dobytkem. Najednou Walker uviděl, že na levé straně je dobytka méně, a pobídl koně tím směrem.

Ze tmy vyrazil jeden jezdec. Walker spatřil záblesk, zvedl kolt a vypálil. Slyšel, jak se kulka zavrtala do těla koně. Ani nepočkal, až se kůň pod jezdcem zhroutil. Hněv, který se ho zmocnil, ho doháněl k šílenství.

Nezřetelně viděl v hustém prachu pahorky. Otočil koně a cvalem vyrazil k nim, k temným siluetám topolů. Tam seskočil ze sedla. Rychle omotal uzdu kolem větve a vytáhl pušku ze sedlového pouzdra. Pak kousek seběhl ze svahu a pohlédl do oblaku zvířeného prachu.

Stádo dobytka již odběhlo a prach se pomalu usazoval, ale země se ještě stále chvěla pod kopyty dobytka. Z prachu se vynořil jeden jezdec. Mířil k Walkerovi. Jel na strakatém koni, appaloosovi. Byl jen padesát yardů od Walkera, když ho spatřil.

Obrátil koně a Walker uviděl záblesk. Byla tam takřka naprostá tma. Zvířený prach pohltil zář plamenů.

Walker se vrhl k zemi. Jedna z kulek mu vmetla do tváře písek. Pokusil se namířit, ale jezdec se pohyboval rychle.

Walker zmáčkl spoušť. Ucítil zpětný ráz. Měl pocit, že jezdec se zhroutil na hrušku sedla, ale potom zmizel v prachu.

Walker se vrhl na druhou stranu. Otevřel závěr pušky, vyhodil kouřící nábojnici a vsunul do komory novou.

Ve zvířeném prachu se střílelo, ale již ne tak intenzivně jako předtím. Vtom poryv větru rozehnal prach a Walker uviděl, že několik jeho mužů jede do svahu. Jejich koně ztěžka oddechovali, ze stíhel jim kapaly sliny a slabiny měly zpocené. Narovnal se, vrátil se ke svému koni a strčil pušku do sedlového pouzdra. Jeden z jezdců přijel k němu.

„Musíme pryč, než se vrátí,“ zavrčel. „Byla to past, pane Walkere.“

Jesse Walker neodpověděl. Strnule stál vedle svého koně. Prach se rozplynul a on tak měl výhled.

V prérijním táboře hořely chaty. Muži a koně vrhali na svahu dlouhé stíny.

Walker byl jako by omámený. Jen postupně se probíral z šoku. Promnul si tvář, pak se otočil a vyhoupl se na ztěžka oddechujícího koně.

Chvíli váhal, ale potom se odhodlal.

Nemohl jet ke karavaně ze dvou důvodů. Nevěděl, jak dlouho by musel jet, než by narazil na povozy - a nemohl Bisbee přenechat svým protivníkům. Město se ho obávalo, a proto musel zůstat. Jeho moc byla založena na strachu. Pokud by se ho město zbavilo - byl by ztracen a jeho plány rovněž.

Když na pozadí hořících chat spatřil tmavé siluety jezdců, otočil koně a vyrazil do cvalu. Za houfem prchajících pistolníků zůstal zvířený prach.

+ + + + +

Sam Cary se zastavil, když uslyšel blížící se dusot. Stál ve stínu arkády. Dvůr byl zalit stříbrným svitem měsíce.

Sam Cary držel v ruce hořící sirku. Škrtl jí o jeden ze sloupů. Mezi oschlými rty mu visela cigareta.

Zapálil si právě, když ti jezdci přijeli na dvůr. Byli tři. Měsíc svítil dost na to, aby je Sam Cary mohl poznat. Byli to jeho synové Hiram a Bill a předák Louis Gilmore. Když přivázali koně a vydali se přes dvůr, Sam Cary jim vyšel naproti.

Postavil se jim do cesty. „Jak to vypadá s Walkerem?“

„Málem jsme ho poslali tam, kam patří,“ ušklíbl se Gilmore. „Sakra! Ale je to tak, jak se říká: Ďábel chrání své služebníky.“

„Byl někdo zraněn?“

Bill Cary nejasně mávl rukou. „Joela Millera škrábla kulka na levém boku. Není to nic zlého. Ale Walker ztratil tři své muže - mezi nimi i Jeffa Curtise, svou pravou ruku. Miller ho srazil kulkou ze sedla, když předtím Curtis podpálil chaty. A pak to šlo ráz na ráz. Stádo je prostě a jednoduše rozdupalo.“

„Pojďte dovnitř,“ řekl Sam Cary. „Sedí tu Parker a Mark Kelsey. Čekali jsme na vás.“

Parker seděl v křesle u hořícího krbu, zatímco Mark Kelsey, vydavatel „Arizona Bell“, jehož Walker vyhnal z města, stál u okna. Když se otočil, na tváři měl lehký úsměv.

Kelsey neměl kolt. Nikdy nechodil ozbrojen.

Na stole ležel vedle svícnu zbraňový opasek s těžkým revolverem Smith & Wesson ráže 44. Patřil Rufusi Parkerovi.

Ten odtrhl oči od plamenů v krbu. V rukou držel sklenici whisky. Cukalo mu v koutcích úst, když spatřil ty tři zaprášené jezdce, kteří vešli dovnitř. Na okrajích klobouků a na chráničích kalhot měli silnou vrstvu světlého, slaného prachu, což platilo i o jejich tvářích. Touto vrstvou prachu stékaly krůpěje potu.

Hiram Cary přišel ke skříni a vrátil se s třemi sklenicemi. Zatímco naléval bourbon, pověděl jim, co se stalo.

„Tentokrát bychom Walkera dostali, kdyby nás bylo víc,“ řekl nakonec. „Ale nemělo smysl ho a jeho smečku honit po kopcích. V měsíčním světle člověk snadno ledacos přehlédne a ty kopce jsou jako stvořené pro léčku. Co teď?“

„Ano, co teď?“ řekl Mark Kelsey. „Opět jste Walkera porazili. Ale jedno staré přísloví říká, že postřelený vlk je nejnebezpečnější.“

Parker ztěžka vstal z křesla.

„Kelsey má pravdu,“ řekl a vzal Hiramu Carymu láhev z ruky. Nalil si. „Poslouchejte, Same, jestli je to, co nám ve městě vyprávěla Stella, pravda, pak je teď Walker v úzkých. Lidé, kteří stojí za ním, ho odhodí jako staré noviny, jestli tento boj ztratí. Podobá se vlku, jak řekl Kelsey, a to v nejednom ohledu. Tento muž je s každou porážkou nebezpečnější. Už není schopen rozvážně přemýšlet. Chce jen jediné: zničit nás. V této chvíli je příliš slabý na to, aby na nás zaútočil, ale má dost síly na to, aby nás odrazil, kdybychom se ho pokusili napadnout. Může dělat jen jediné: čekat, až do Bisbee přijede karavana s jeho novou smečkou. K tomu dojde někdy v příštích dnech.“

Bill Cary si přitáhl židli a obkročmo se na ni posadil. Položil bradu na zkřížené ruce a zamumlal: „Kdyby existovala šance zabránit, aby se tam nová pistolnická banda připojila k Walkerovi, pak…“

„Řekl bych že ano,“ poznamenal Parker. „Same, Stella ve městě říkala, že karavana má objet Swisshelm Mountains ze severu, vzpomínáte si?“

„Ano. Kam tím míříte, Rufusi?Chcete karavanu napadnout v horách?“

„Přesně. Ale nemohu to udělat sám. Potřebuju k tomu pár mužů.“

„Takže vy chcete přímo do jámy lvové. Nevíme, kolik je u těch vozů mužů. Ne, Rufusi, to by bylo nesmyslné.“

Parker si zamyšleně promasíroval bradu. „Nesmyslné by bylo čekat tu na to, až se Walker spojí se svými novými muži. Ten boj už stál spoustu životů, Same. Teď se nám nabízí šance. Byli bychom hlupáci, kdybychom ji nevyužili. Spousta mužů zemřela kvůli tomu, aby se Arizona stala samostatným teritoriem a nezůstala navěky přívěskem Nového Mexika. Jestli mi nechcete pomoct, pak jeďte do města a pokuste se tam najmout několik mužů.“

Sam Cary se unaveně usmál. „Ve městě vám nikdo nepomůže, Rufusi. Tam vám ani neotevřou dveře. Jak, myslíte, že bychom v horách mohli zastavit karavanu? A na jak dlouho?“

Parker pozvedl obočí. „Kdyby se nám podařilo ty povozy zastavit na jediný den, už to by byla výhra.“

Ponořil ukazováček do bourbonu, sklonil se nad stůl a začal jím čárat po desce. „Tady jsou hory a tady je Whitewater Draw. Tady je ohyb řeky. Jediná cesta, kudy může ta karavana jet, vede tudy. To je poměrně úzká rokle. Je tam několik cest, kudy mohou jezdci nebo pěší ven, ale těžké kryté povozy do těch svahů nevyjedou. Znám to tam. Jel jsem tudy. Kdyby se se nám podařilo tu rokli zahradit, měly by vozy odřezanou jedinou cestu. Tady bychom tu karavanu mohli zastavit. Stačilo by na to půl tuctu mužů.“

Bill Cary vypil poslední zbytky whisky ze své sklenice. „Proč prostě nepožádáme o pomoc kavalerii z Fort Bowie?“

„Protože ve Fort Bowie je možná sto padesát jezdců. Dokud bude na Východě zuřit občanská válka, nemůžeme od kavalerie očekávat žádnou pomoc. Ne, pokud máme něco udělat, tak to musíme udělat my. Jsme odkázaní sami na sebe. Vůbec bych se nedivil, kdyby Walkerovi spojenci v Santa Fé mezitím přiměli guvernéra k tomu, aby neposílal žádné oddíly z pevností a posádek do Bisbee a do jiných měst oblasti Pima, do Tucsonu, Tubacu a Tombstoneu. A sama od sebe armáda nic nepodnikne.“

Sam Cary pozoroval tmavé čáry na dlouhém stole, které se leskly v mihotavém světle svíčky. „Předpokládejme, že byste měl ten půltucet mužů, Rufusi. Jaké šance si dáváte, že karavanu Walker Company vlákáte do pasti? Muži, kteří doprovázejí vozy, jsou střelci, nájemní pistolníci, kteří přijeli do Arizony proto, aby tu prolévali krev.“

„Budou se bránit, ale nedají svůj život všanc, dokud u nich nebude člověk, který je platí - Walker. Všechno, co potřebujeme, jsou dobří střelci, vytrvalí horští koně, kteří se umějí pohybovat na okrajích strmých srázů, a dalekonosné, velkorážní pušky. S tím se nám to musí podařit.“

Sam Cary zvedl hlavu. Nechtěl a nemohl učinit rozhodnutí, s nímž by nesouhlasili jeho synové Bill a Hiram. Pohlédl na ně.

Billzprvu váhal, jak se zdálo. Hiram okamžitě přikývl a potom souhlasil i Bill.

Sam Cary pohlédl na Louise Gilmorea. Vysoký, hubený Texasan se na něho usmál. V jeho světlých očích nebyl ani strach, ani pochybnosti.

„Nejlepší by bylo, kdybychom s sebou vzali Cheyennea, Johna Hardina a Bucka Thompsona,“ odpověděl na otázku, kterou četl v rančerových očích. „To jsou ti nejlepší, které můžeme mít, pane Cary.“

„Slyšels, tati,“ řekl Hiram Cary a rozesmál se. „Myslím, že ten plán je dobrý. Když zastavíme karavanu, neodváží se Walker z Bisbee, až se dozví, co se dnes stalo s jeho dvěma muži, které tam nechal.“

Sam Cary postavil sklenici na stůl, přišel ke krbu a vzal těžkou pušku, která na něm visela. Byla to velkorážní bizonobijka. Kulka z její hlavně měla dostřel až dvě míle. Vrátil se s ní a hodil ji na stůl. „Tady s tím to půjde. Dva muži s takovou to puškou mohou zabránit vyjet z rokle komukoliv.“

„Tomu věřím. Ale my někoho z rokle pustíme. Dokonce ho musíme pustit. To bude hrát v náš prospěch, až zastavíme tu karavanu. Kdybychom nikoho z nich nepustili, nemělo by to smysl.“

Ostatní na něho překvapeně hleděli. Parker se ledově zasmál.

„Chci, aby Jesse Walker opustil město. Na dvanáct až čtyřiadvacet hodin. Ve chvíli, kterou určíme my.“

„A co potom chcete dělat, Rufusi?“ zeptal se Sam Cary, který měl ještě stále ruku na pušce. „Nevyjede, aniž by ve městě nechal několik mužů. A tentokrát budou víc než dva, protože nechce riskovat.“

„S tím dokonce počítám. Ale my už se s těmi chlápky, které tu nechá, vypořádáme. Důležité je, aby ve městě nebyl Walker a většina jeho mužů, až přijedeme. Vžijte se do jeho situace, Same. Mohu vám říct, co se stane, jakmile zjistí, že jeho karavana zůstala v norách. Okamžitě vyrazí i s většinou svých lidí, aby nám vpadl do zad. Walker má strach - to je fakt. Ta hra se nevyvíjí tak, jak si to naplánoval. A strach může člověka dohnat k šíleným věcem. Pokusí se těm povozům prostřílet cestu a dostat je do Bisbee. V té chvíli ale už nebudeme v horách, nýbrž ve městě. Sami jsme příliš slabí - ale jestli na naší straně bude stát město, pak s Walkerem a jeho smečkou zatočíme.

Sam Cary zamyšleně pohlédl na svíčku. Ten plán byl odvážný. Ale možná má Rufus Parker pravdu a toto je jejich jediná šance. Jedno bylo jisté každopádně: karavana se nesmí dostat do města. A nejlepší způsob jak tomu zabránit bylo zastavit ji co možná nejdál od města. Bylo ovšem jasné, že to nebude jednoduché. Pokud se odhodlají bojovat, pak musejí vydržet až do konce. Majíi však vůbec nějakou jinou možnost?

„Tak dobrá,“ řekl. „Když už jsme se rozhodli, nesmíme ztrácet čas. Jeďme, než začne svítat. Postarám se o to, aby muži byli za několik hodin připravení vyjet.“

Rufus Parker si šikovně ubalil doutník, připálil si o svíčku a potáhl. „Vezměte si s sebou střelný prach. Je možné, že tu rokli budeme muset vyhodit do vzduchu, abychom tu karavanu zastavili.“

„A vaše žena, Rufusi?“ zeptal se Sam Cary. „Řeknete jí…?“

„Co mi má říct?“ ozvalo se ze dveří, jež vedly do vedlejších místností. Překvapení muži se otočili.

Parker zvedl svícen a zář svíček dopadla na Susan Parkerovou, která stála v otevřených dveřích.

„Susan?“ tiše se otázal. „Myslel jsem si, že spíš. Tos všechno slyšela?“

„Ano,“ řekla klidným hlasem. „Slyšela jsem každé slovo. Probudil bys mě, než bys vyjel?“

Bouchly dveře. Když se Parker otočil, uviděl, že tam jsou se Susan sami. Ostatní odešli.

„Nevzbudil bych tě,“ přiznal. „Nechci tě znepokojovat.“

„To mě tak málo znáš? Myslíš, že bych se tě pokoušela přesvědčit, abys nejezdil? Vím, že musíš jet. Je to asi osud žen, bát se o své muže, když osedlají koně a vezmou si revolverový opasek.“

Rufus Parker si přehodil zbraňový opasek přes rameno, objal svou ženu a lehce ji políbil na čelo a na ústa. Pak se otočil a opustil místnost.

+ + + + +

Stella Brownová vzhlédla, když uslyšela jezdce přijíždějící k saloonu Star. Pohlédla na hospodského, který stál u dveří a hleděl na noční ulici. Ráno již nebylo daleko, ale noc ještě stále třímala vládu v rukou. V saloonu byl cítit tabák, rozlitá whisky a špinavé piliny na podlaze.

„Walker!“ řekl barman, když se otočil a šel zpátky k pultu. Při tom letmo pohlédl na Stellu Brownovou.

Odstrčila židli a vstala. Po prkenném chodníku se blížily kroky a pak se rozletěly dveře. Stál v nich Walker.

Stella Brownová instinktivně tušila, co se stalo. Walker měl zaprášený kabát, špinavé boty a ve tváři osvětlené kerosinovou lampou zavěšenou na stropě zlověstný, strnulý výraz.

Stella Brownová se beze slova otočila a šla ke schodům, které vedly do patra. Cítila Walkerův pohled, ale něco ji nutilo se neotáčet a jít dál. Kráčela pomalu a toporně.

Když stanula ve svém pokoji, zavřela za sebou dveře a opřela se o ně zády, byla rozrušená. Cítila, jak jí tepe krev ve spáncích - a najednou dostala strach. Polil ji studený pot.

Pomalu odstoupila od dveří a protápala tmou až ke stolu. Nahmatala lampu, zvedla její cylindr a zapálila knot.

Pak naslouchala. Panovalo ticho, okno bylo otevřené. Ani na ulici, dole pod saloonem, se nic nedělo. Město jako by bylo uhranuto. Brzy se mělo probudit a dozvědět, že Walker byl poražen.

Stella Brownová se posadila před zrcadlo. Chvěla se jí ruka, když sáhla po hřebenu a roztržitě si začala pročesávat vlasy.

Ze schodů se ozvaly kroky. Ve ztichlé budově byly zřetelně slyšet. Zastavily se před jejími dveřmi. Pozorovala dveře v zrcadle, nemusela se otáčet. Viděla, jak mosazná klika pomalu klesá dolů.

Dveře se takřka neslyšně otevřely. Stella Brownová cítila, jak se jí sevřelo srdce, když v zrcadle spatřila Walkerův obličej. Zachmuřeně ji pozoroval. Pak vešel dovnitř, aniž řekl jediné slovo, zavřel dveře, přistoupil ke stolu a povytáhl knot kerosinové lampy, aby víc svítila.

Potom vzal lampu a přistoupil ke Stelle. Zůstal stát za ní. Volnou rukou ji chytil pod bradou a přinutil ji, aby otočila hlavu k němu. Přidržel jí lampu u obličeje a prohlédl si jej. Stella Brownová se nepokoušela bránit. Nehýbala se.

Walkerovi jiskřilo v očích.

„Vidím ve tvých očích strach, Stello,“ zamumlal a pustil ji. „Máš strach. Proč?“

Jeho hlas zněl klidně a lhostejně. Postavil lampu na stůl. „Musíš mít nějaký důvod, proč máš strach. Ještě jsem ve tvých očích takový strach neviděl. Skrýváš přede mnou něco?“

„Co bych před tebou měla skrývat?“ zeptala se nejistým hlasem.

„To bych rád zjistil, Stello. Zatímco jsem byl pryč, byli v úřadovně městského marshala zastřeleni dva moji muži. A Parkerova žena zmizela. Muselas přinejmenším slyšet výstřely. Celé město je slyšelo.“

„Ano, slyšela jsem je,“ odsekla. Upřeně na ni hleděl. „Nedaly se přeslechnout. Sám říkáš, že je slyšelo celé město.“

„A kdes byla ty, když padly ty výstřely?“ Opřel se o stěnu vedle zrcadla. Usmíval se, ale ten úsměv Stelle Brownové naháněl hrůzu. Byl děsivější a tvrdší než jakákoli výhrůžka.

„Byla jsem tady, ve svém pokoji,“ odvětila. V následujícím okamžiku poznala, že udělala chybu. Viděla, jak se Walkerovi zúžily oči jako kočce, která pohlédla do světla. Sevřel rty.

„Tys byla ve svém pokoji, Stello? To je zajímavé, protože barman vyběhl nahoru, když uslyšel střelbu. Řekl jsem mu, že má na tebe dávat pozor. Pokoj byl prázdný a okno bylo otevřené. Nikde tě nenašel. Není to zvláštní?“

„Já…“ Odmlčela se.

„Někdo musel mužům v Bisbee říct, kde je Parkerova žena. A to vědělo jen velmi málo lidí. a ještě méně jich vědělo, kam jsme jeli. Co mi k tomu řekneš, Stello?“

Při posledních slovech byl jeho hlas chraplavý a ostrý. Sklonil se k ní a zvedl ji. Nyní již v jeho tváři nebyl úsměv. V jeho očích se zračil hněv.

„Zradilas mě, Stello,“ řekl s důrazem na každé slovo, ačkoli pouze šeptal. „Zradilas mě, že je to tak?Nenávidíš mě. Vidím to v tvých očích. Chceš mě zničit. Bylas to ty, kdo mě zradil.“

„Ano, byla jsem to já! Mášpravdu, Jessi. Nenávidím tě a chci tě zničit!“

Mlčky na ni hleděl. Očekával výmluvy. Její neskrývané pohrdání ho přivádělo k šílenství.

„Ty svině!“ Uhodil ji hřbetem ruky do obličeje a to tak tvrdě, že spadla do postele, jež stála vedle kosmetického stolku. „Věděl jsem, žes to byla ty. Ale přepočítala ses. Vytáhl jsem tě ze dna. To, čím jsi, jsi jen díky mně. Měl jsem tě nechat v bahně. Ty bestie, ty… Myslíš, že mi zkřížíš mé plány? Opravdu si to myslíš? Myslíš, že bych připustil, abys zničila všechno, čeho jsem dosáhl a co jsem vybojoval? Jsi husa!“

Ležela na posteli a hleděla na něj zarudlýma očima. Neplakala však.

„Ano, byla jsem husa. Byla jsem husa, protože jsem uvěřila tvým slibům. Využils mě jako věc, která se odhodí, když už ji není možné použít. A když přišel den, kdys už mě nepotřeboval, taks mě odhodil. A já byla tak hloupá, že jsem ti uvěřila. Ale to bylo naposledy.“

Pomalu k ní kráčel.

„Padli jsme do léčky,“ chraplavě řekl. „Věděl jsem, že mě někdo zradil, někdo, kdo se mi chce pomstít - a hned jsem pomyslel na tebe, Stello. Moc nechybělo a povedlo by se ti to. Skoro se ti ten tvůj zákeřný plán zdařil. Byla bys šťastná, kdybych se do Bisbee nevrátil?“

„Nenávidím tě, Jessi. A pohrdám tebou. Chci, abys ten boj prohrál.“

„Jestli ho prohraju, pak prohraješ i ty, Stello, protože nikdo ti nedá šanci. Beze mě jsi nikdo a nikoho nezajímáš. Jsi nikdo. Rozumíš?“

„Nebudu čekat na tvou záhubu, Jessi, nebudu čekat, než všechno strhneš s sebou. Odjedu z Bisbee dřív, než k tomu dojde.“

„A ty si myslíš, že bych tě nechal jet? Ještě pořád jsi to nepochopila, Stello. Jsi můj výtvor. To já jsem z tebe udělal to, co z tebe dnes je.“ Rozesmál se, ostře a divoce.

Počkala, až se uklidní. Byla chladná a rozvážná. Věděla, jak přemýšlí a že pro něho nic neznamená a nikdy neznamenala. Toto poznání ji hluboce zasáhlo, ale ne tak hluboce, jak očekávala. Pomohla jí z toho její nenávist.

„Odjedu - a ty mě nezastavíš,“ řekla tiše, ale tak, že to nemohl slyšet.

Úsměv mu zmizel z tváře. Naklonil se a natáhl k ní ruku, ale ona byla rychlejší. Viděl pohyb její pravé ruky. Bleskově si sáhla pod sukni.

Na zlomek vteřiny spatřil její nohy a lesknoucí se, skleněnými perlami zdobený podvazkový pás, načež se jí v ruce ocitl remington ráže 32, který si vytáhla zpoza podvazkového pásu. Mířila jím na Walkera. Ten strnul. Ta malorážní zbraň byla z bezprostřední blízkosti stejně smrtící jako kolt a on viděl ve Stelliných očích, že by neváhala zmáčknout spoušť. Pomalu se narovnal.

„Tak dobrá. Můžeš jít, kam chceš,“ řekl. Hněvem se mu chvěl hlas. „Nebudu ti bránit, jestli mě chceš opustit, Stello. Běž a vrať se tam, kam patříš a odkuds přišla, jestli si myslíš, že se tam budeš cítit líp.“

Odstoupil, aby jí udělal místo. Přesto stál blízko ní.

„ Nevěřím, že by někde bylo místo, kde by se mi nelíbilo, když tam nebudeš ty, Jessi. Myslíš, že všichni lidé se ti musí klanět. Ale to jsi na omylu. To pochopíš, až když bude pozdě.“

Rychle vstala z postele. Zatímco na něj mířila tou krátkohlavňovou pistolí, druhou rukou sáhla po bavlněném šátku, který, když se vrátila z Parkerova domu, odhodila na nohy francouzské železné postele.

Její pozornost ochabla jen na okamžik, ale Walker jednal tak rychle, že zareagovala pozdě. Vyrazil pravou rukou a chytil ji za zápěstí. Tiše vykřikla, otočila se a udeřila ho do obličeje. Zmocnila se jí panika.

Zaryla mu nehty do tváře. Walker zaklel a stáhl jí ruku dolů. Pokoušel se jí vykroutit derringer a druhou rukou ji držel tak pevně, že neměla možnost se bránit.

Ještě stále však držela pažbu pistole a pokoušela se vymanit z jeho sevření. Walker ji přitiskl k sobě a svíral její zápěstí stále silněji. Zoufale se snažila osvobodit a stlačila ruku k tělu.

Vtom třeskl výstřel.

Jesse cítil, jak sebou Stella Brownová trhla. Ochabla a zhroutila se na něho. Otevřela dlaň a derringer spadl na zem.

Hlavou se Walkerovi opírala o rameno. Zavřela oči. Náhle mu vyschlo v ústech. Položil ji na postel. A pak uviděl tmavou skvrnu na jejích šatech, těsně pod levým prsem.

„Stello!“

Sáhl jí na krk, tam, kde měl pod napjatou kůží pulsovat život. Nic však nenahmatal. Těsně před ním ležel na podlaze derringer. Ve svitu kerosinové lampy stoupal kouř.

Někdo zabušil na dveře a Walker se otočil. „Pane Walkere! Pane Walkere!“ vykřikl kdosi. „Co se stalo? Odpovězte!“

Vrávoravě vstal. Vteřinu stál bezradně u stolu a hleděl na lampu. Pak sebou trhl, šel ke dveřím a otevřel je.

Venku stál barman. Měl na sobě zástěru. Na jednom rameni měl ručník, v pravé ruce držel zkrácenou brokovnici.

Vyděsil se, když pohlédl do Walkerova obličeje, který byl šedý a vypadal jako kamenná maska.

„Já… slyšel jsem výstřel, pane Walkere,“ zmateně koktal. „Stalo se něco?“

Pokoušel se nahlédnout do místnosti, ale Walker mu bránil ve výhledu. Postavil se mezi dveře a jejich rám.

„Stalo se něco, pane Walkere?“ zeptal se barman ještě jednou. V jeho očích se zračil neklid. Opatrně si olízl koutek úst.

Ze schodů se ozvaly těžké kroky. V přítmí chodby se objevilo několik Walkerových mužů.

„Všechno je v pořádku,“ ostře odpověděl Walker. „Nic se nestalo. Běžte zase dolů. Za pár minut jsemuvás.“

Muži si ho nedůvěřivě prohlíželi. Barman byl první, kdo pokrčil rameny, otočil se a šel zpátky ke dveřím. Těžkými kroky scházel po schodech dolů.

Jeden z pistolníků přistoupil blíž k Walkerovi.

„Jestli nás budete potřebovat, pane Walkere, jsme dole v saloonu.“ Vrhl na Walkera ještě jeden pochybovačný pohled, načež se otočil a šel za ostatními.

Všichni věděli, že se něco stalo - a Walkerovy oči jim prozrazovaly, co to bylo, ale nikdo se neodvážil otevřít ústa a zeptat se ho. Viděli mu to na očích, to jim stačilo.

Udála se s ním zlověstná změna. Ještě nikdy neviděli něco takového.

Pohled jeho očí byl i pro otrlé muže příliš tvrdý. Necítili se v jeho přítomnosti dobře.

Když poslední z nich zmizel, zavřel Walker dveře a opřel se o ně zády. Přerývaně oddechoval.

+ + + + +

Blížilo se ráno a hvězdy bledly, když Sam Cary a jeho dva synové vyjeli spolu s Parkerem a jejich mužstvem. Všichni, kdo zůstali na ranči, stáli před domem a přihlíželi, jak jezdci odjíždějí ze dvora.

Byli to Sam Cary a Rufus Parker, Bill a Hiram Caryovi, Louis Gilmore, Cheynne, John Hardin a Buck Tompson. Jeli na malých, houževnatých horských koních, které osedlali lehkými sedly typu Wind River, jejichž bočnice byly chráněny koženými vložkami. Muži byli oblečeni do kožených kabátů a na džínách měli natáhnuté silné chrániče. Do bot si strčili těžké nože bowie a ke stehnům si připnuli revolverová pouzdra.

Sam Cary, ozbrojený patnáctirannou henryovkou, a Parker, který u sebe měl svou dvouhlavňovou brokozavnici, měli v druhém sedlovém pouzdře každý těžkou sharpsku a přes sedlovou hrušku měli druhý revolverový opasek s dlouhými náboji ráže 50.

Každý z mužů měl dvě plné láhve s vodou. To byla kompletní výbava pro boj v horách.

Caryové, Parker a zbylí muži vyjeli krokem. Ještě bylo chladno, vzduch byl čistý a suchý a voněl šalvěji a kreosotem. Kopyta koní tlumeně dusala ve světlém písku.

„Doufám, že se do rokle dostaneme včas,“ řekl Sam Cary, jenž jel vedle Parkera. „Dal bych nevím co za to, kdybych věděl, kde karavana je.“

„To zvládneme, musíme to zvládnout,“ odpověděl Parker.

Jeli krokem, aby nezatěžovali koně, protože cesta byla, čím víc se blížili Sulphur Springs Valley, stále náročnější. Přesto jeli bez zastávky.

Krajina byla po obou stranách divoká. Cholla a saguára se střídala s trnitými ocotilly. Slunce se odráželo od břidlice a tam, kde nebyly skály, se rozprostírala pustina pokrytá bílým slaným prachem.

Daleko v dáli se táhly modravé Swisshelm Mountains. V chvějícím se ranním vzduchu vypadaly jako bouřkové mraky.

Slunce stoupalo, stíny se krátily.

Muži jeli po celý den. Večer již byli nedaleko hor. Tábořili u jednoho potoka. Noc byla chladná. Hlídky se střídaly po dvou hodinách, zatímco ostatní spali u doutnajícího ohniště.

Sam Cary měl poslední hlídku před půlnocí. Pak chtěli jet dál, aby se do hor dostali za ranního šera. Whitewater Draw byla poblíž, ale oni se řece záměrně vyhnuli, protože by se u ní neměli kde skrýt. Se zvednutým límcem seděl u keřů a kouřil doutník.

Okolo půlnoci sešel do údolí a probudil Parkera. O několik minut později už znovu seděli v sedlech a jeli dál na východ.

Dvě hodiny před východem slunce již byli v horách. Teď se vedení ujal Parker. Jeli ještě půl hodiny, pak sesedli a šli pěšky. Ta stezka byla úzká i pro nenaložené koně. Po pravé ruce se zvedala dvacet stop vysoká skála, na levé straně zela hlubina.

Jediným zvukem, který je doprovázel, bylo cinkání kopyt na kamení. Vítr šeptal ve skalách a suché keře, jež tam rostly, se pohybovaly v rytmu jeho dechu.

Když začalo svítat, ocitli se na začátku rokle, o níž jim vyprávěl Parker.

Cesta se rozšířila. Nasedli a vyjeli. Rokle pod nimi byla úzká a bylo v ní místo pouze pro jeden vůz. Pak Parker zastavil svého koně a ukázal do rokle.

„Toto je nejužší místo kaňonu,“ řekl. „Dál vepředu je skála rozpukaná. Roztrhaly ji kořeny kaktusů a topolů. Tam umístíme nálože. Sesuv, který to způsobí, bude stačit na zavalení rokle. Teď musíme dostat koně do bezpečí.“

Sesedli. Míšeněc Cheyenne svázal uzdy a odvedl zvířata daleko od toho místa, aby byla chráněna před výbuchem.

Ostatní šli do úžlabiny. Sam Cary vzal ze sedlových kapes trhaviny. Byly ve dvou napěchovaných plátěných pytlích.

Skála tam byla rozpukaná, jak už věděli od Parkera. Všude byly vidět kořeny.

Sam Cary vytáhl z boty nůž a rozšířil jednu puklinu natolik, že do ní mohl dát oba pytle. Spolu s Billem a Parkerem potom puklinu zacpal kamením, vytáhl několik nábojů z nábojového opasku a opatrně z nich vyndal kulky. Pak z nich vysypal tenkou, několik yardů dlouhou čáru ze střelného prachu, která sahala až k díře s trhavinami. Prázdné nábojnice hodil do kaňonu.

„Ta stopa je dost krátká,“ řekl Parker. „Jakmile se prach vznítí, budeme se muset krýt. Kameny vymrštěné výbuchem budou pro nás nebezpečnější než tlaková vlna. Budou tu lítat jako odražené kulky. Same, vy a já si po výbuchu vezmeme na starost poslední vůz. Musíme zastřelit spřežení, aby přední vozy nemohly zpátky.“

Sam Cary si strčil nůž bowie do boty a narovnal se. Jen kývl. Potom se vrátili ke koním.

Sam Cary vytáhl ze sedlového pouzdra těžkou bizonobijku a otevřel její závěr. Dlouhá mosazná nábojnice ráže 50 vklouzla do naolejované komory. Vzal pušku do levé ruky, pravou rukou vytáhl z druhého sedlového pouzdra krátkohlavňovou, lehkou henryovku a nabil ji. Mohutná sharpska ve srovnání s henryovkou vypadala jako dělo. Její osmihranná, velká hlaveň byla o dvě pídě delší.

Když se Sam Cary otočil, uslyšel tiché písknutí. O něco dál se na stezce objevil Buck Tompson a zamával na ně kloboukem.

„Vypadá to, že máme návštěvu,“ řekl Sam Cary a sharpskou mávl na Tompsona, který klečel na okraji srázu. „Přijeli jsme včas. Pojďte, Rufusi. To byste měli vidět.“

+ + + + +

Kaňon byl plný šedých stínů. Povozy byly na pozadí skal vidět jen nezřetelně. Muži ležící na okraji rokle slyšeli vrzání kol a ojí, cinkání postrojů a řetězů a frkám mezků.

Sam Cary ležel na skále. Cítil, jak mu chlad proniká kabátem. Mezi větvemi pozoroval povozy.

Parker ležel kousek od něj. Viděli, jak povozy pomalu jedou po nerovné cestě. Sam Cary se je pokusil spočítat. Bylo jich deset. Deset povozů Walker Company. Doprovázeli je jezdci.

Těch Sam Cary napočítal dvacet. Kromě toho tam bylo ještě deset vozků. I ti patřili k Walkerovým lidem. Musel s nimi počítat. Nebyli o nic méně nebezpeční než pistolníci, kteří doprovázeli transport. Dohromady tedy měli co do činění s třiceti muži. Byli ozbrojení. Na kozlících měli položené pušky.

Zvedl ze země kamínek a hodil ho k Parkerovi. Marshal vzhlédl a přikývl. Opatrně se odplazili a potom se přikrčeni rozběhli zpátky ke svým.

„Přišel čas,“ řekl Sam Cary. „Bille a Hirame, vy se s ostatními budete krýt. Jakmile bude kaňon zavalen, začněte pálit na přední vozy. Ale neriskujte. Muži, kteří jedou vedle nich, jsou ostrostřelci.“

Počkal, až zmizí, a vydal se na místo, kde připravili výbušniny. Připlazil se až k okraji srázu. Hluboko pod sebou viděl karavanu. První vozy byly sotva sto yardů daleko od místa, kde měla být kolona zastavena.

Se zatajeným dechem sledoval, jak se povozy blíží. Rychle se odplazil, narovnal se a šel k čáře vysypané střelným prachem, jež se táhla po skále jako tenký, tmavý had. V kapse vesty měl sirky. Jednu vzal, zapálil ji o podpatek a pak ji podržel u střelného prachu.

Zajiskřilo to a prach se se zasyčením vzňal. Ucítil zápach. Po čáře rychle postupoval malý plamének.

Sam Cary pustil sirku a rozběhl se pryč. Zpod podrážek se mu odvalily kameny, jež se kutálely dolů do kaňonu. O to se však nestaral. Chvátal ke skalnímu výčnělku, za nímž se kryli ostatní.

Skočil za něj a v tom samém okamžiku spatřil záblesk exploze na skalní stěně. Do ticha horského rána zaburácel výbuch. Rána se odrážela od svahů. Skály se chvěly.

Sam Cary slyšel hukot, praskání a rachot, s nímž se masa kamení řítila do kaňonu. Nad krčícími se muži přeletěla sprška úlomků skály a kaménků.

„Teď! „řekl Parker.

Vstali. Z kaňonu stoupal prach a kouř. Tam, kde vybuchly trhaviny, chyběl kus skály. Ještě stále bylo slyšet hukot laviny, jež zavalila kaňon v celé šíři.

Vítr zvedl prach a rozehnal ho.

Muži viděli, že kaňon je zatarasený. Mezi skalními stěnami vznikla bariéra, jež byla třikrát vyšší než přední vůz karavany.

V oblacích prachu bylo vidět splašené koně. Muži se vrhali ze sedel a snažili se ukrýt. Ozývala se sporadická střelba z pušek a revolverů.

Mezky táhnoucí první povoz zavalila lavina. Sam Cary viděl, jak vozka s puškou seskočil z kozlíku a klekl si za vůz.

„Poslední vůz!“ zvolal Parker. Přikrčen se rozběhl k místu, kde se utrhla lavina. Sam Cary běžel za ním. Vozka posledního vozu se pokoušel couvat. Stál na kozlíku a trhal oběma rukama za uzdy, aby přiměl splašené mezky jít pozpátku.

Parker se vrhl na skálu. Sam Cary si klekl, opřel se levým loktem o levé koleno a zvedl těžkou sharpsku.

Parker vystřelil. Sam Cary viděl, jak sebou mezek trhl a zůstal viset v postrojích. Sám mířil na jiné zvíře.

Zpětný ráz sharpsky byl prudký. Výšleh z hlavně vypadal ve tmě jako plamenný jazyk. Druhý mezek se skácel k zemi.

Zbývající dva mezci zůstali stát. Nemohli se hýbat, dokud zastřelená zvířata visela v postrojích.

Sam Cary vytáhl kouřící nábojnici, nabil a odplazil se k ostatním. Hiram mu hodil henryovku. Sam Cary nechal sharpsku ležet a připlazil se k okraji skály.

Mezi povozy cválali koně. Jejich jezdci se kryli za koly a bočnicemi vozů.

Ve stínech se blýskalo. Kolem hvízdaly kulky a odrážely se od skal. Prach v rokli se postupně usazoval.

„Teď je máme v kleštích,“ řekl s úsměvem Gilmore, který ležel vedle Sama Caryho. „A dokud nebudeme chtít, nedostane se z kaňonu ani myš.“

Převalil se na bok a strčil náboj do komory své springfieldky. Položil pažbu na okraj skály a vypálil. Jeho kulka vytrhla loket dlouhou třísku z jedné bočnice. Muž za ní odskočil.

Gilmor otevřel kouřící závěr.

„Skáčou jako zajíci,“ řekl s úsměvem.

Parker přiběhl k němu a vrhl se k zemi.

„Přestaňte střílet!“ řekl. „Už ani ránu.“

Muži pohlédli na Sama Caryho. Ten přikývl.

Parker se připlazil k okraji a počkal, až palba z kaňonu poleví.

V rokli se rozhostilo ticho. Poslední obláčky prachu se rozplynuly.

Muži hleděli přes pažby pušek na vozy. Dole panoval klid. Nic se tam nehýbalo. Poslední osedlaní koně se uklidnili a zůstali stát mezi vozy.

„Poslouchejte, co vám řeknu!“ zvolal Parker do kaňonu. „Jsem marshal Parker z Bisbee! Víme, že jste najati pro Jesse Walkera! My v Bisbee ale nechceme ani vás, ani jeho. Nikdo z vás se z této rokle nedostane, pokud nebudeme chtít! Proč byste riskovali životy kvůli Walkerovi? Nezaplatí vám za to ani cent. Odhoďte zbraně, vyjděte se zvednutýma rukama a já vám dávám své slovo, že se vám nic nestane…“

Nedořekl to, protože třeskl výstřel. Dlaň od jeho obličeje se od skály odrazila kulka.

Parker ucouvl. Nyní se zvedl Louis Gilmore. Pečlivě namířil a vypálil.

Zpoza jednoho vozu vyvrávoral muž. Skácel se na zem a pak se odplazil pod vůz. Pušku nechal ležet.

Odpovědělo jim několik výstřelů z kaňonu. Mezi loukotěmi kol se objevily hlavně zbraní. Občas se tam zvedla něčí hlava. Sam Cary střílel tak rychle, jak mu dovolovalo pákové nabíjení jeho pušky. Hlavy zase zmizely.

Sam Cary se převalil na bok a zatímco z poutek opasku vytahoval náboje a strkal je do zásobníku, řekl:

„Nevypadají na to, že by se chtěli vzdát.“

„S tím jsem ani nepočítal,“ odvětil Parker. „Ale Walker by měl vědět, že jsem tady. A až se to dozví, okamžitě sem přijede.“

Uslyšel cvaknutí kohoutku Gilmoreovy pušky. Bezděky pohlédl dolů do kaňonu. Za bočnicí jednoho povozu uviděl stát jednoho muže. V tichu slyšeli jeho pískání.

„Snaží se přilákat svého koně,“ zamumlal Gilmore. „Tak pojď, chlapče, ukaž se. Ukaž, kam tě mám trefit.“

„Nestřílej!“ vyhrkl Parker. „Ať si vezme koně a odjede z rokle. Tak se o tom dozví Walker.“

Gilmore se zatvářil kysele, ale odtáhl kohoutek pušky.

Mezitím se jeden z koní přiblížil na několik kroků k vozu. Klidně tam stál a jenom mával ocasem, zaháněl mouchy.

Sam Cary vzhlédl, když se Parker lehce dotkl jeho ruky. Marshal ukázal na henryovku a Sam Cary mu ji podal.

V následujícím okamžiku muž dole v kaňonu vyskočil zpoza vozu a rozběhl se ke koni. Jednou rukou se chytil hrušky sedla, ale nevytáhl se nahoru. Výkřikem pobídl koně a tím, jak se zvíře rozběhlo, se dostal na jeho hřbet.

Rufus Parker zvedl svou krátkou čtyřiačtyřicítku a vystřelil. Jeho kulky se zavrtávaly do země za kopyty koně, když jezdec vyrazil podél kolony směrem, odkud přijeli.

Muži za Murphyho povozy se pokoušeli ho krýt palbou. Jejich kulky hvízdaly nad střelci na okraji kaňonu a odrážely se od skal.

Sam Cary se přitiskl k chladné skále, aby nebyl ohrožen odraženými kulkami. Ostatní jej napodobili. Po několika vteřinách střelba utichla. V kaňonu se opět rozhostilo ticho.

„Teď se dostal z úžlabiny,“ zamumlal Parker, zatímco podával Samu Carymu zpátky henryovku. „Je načase zmizet. Ale jeden z nás tu bude muset zůstat, aby držel karavanu tady.“

Připlazil se k nim Cheyenne. Zazubil se, strčil do Sama Caryho a řekl: „Zůstanu tu. Znám hory lépe než kdokoli jiný.“

„Musí je tu udržet, dokud se neobjeví Walker. Bude to pro něho nebezpečné,“ řekl Parker a pohlédl na Sama Caryho. „Nemůžu zaručit, že bude mít dost času uniknout, až sem přitáhne Walker.“

„Jestli se to někomu může podařit, pak je to Cheyenne,“ opáčil Sam Cary. „Ani ho nezahlédnou. Zmizí v horách jako stín.“

„Jestli Walker není hlupák, pokusí se zaútočit shora.“

Cheyenne pohrdavě mávl rukou, popadl krátkohlavňovou sharpsku a řekl: „Můžete jet. Postarám se o to, aby nikdo z nich neopustil kaňon, dokud se tu neobjeví Walker.“

„Jedeme!“ řekl Parker. Odplížil se a ostatní ho rychle napodobili. Cheyenne zůstal ležet na kraj rokle. Muži přikrčeně běželi k místu, kde nechali koně. Sam Cary strčil své dvě pušky do sedlových pouzder, pak nasedl a jako první vyjel po cestě, po které tam přijeli.

Pěšina nebyla z kaňonu vidět. Mohli si být jistí, že muži z karavany je neuvidí.

Když měli za sebou polovinu cesty, padlo za jejich zády několik výstřelů. Horami se nesla ozvěna. Sjeli ze stezky a vydali se dolů ze svahu, který zdolali před hodinou. Za nimi se ještě stále střílelo. Po několika minutách však palba z pušek utichla a jedinými zvuky, které je doprovázely, byl cinkot kopyt na kamení.

+ + + + +

Slunce zapadalo. Vítr zvedal před jezdci prach. Setmělo se a poslední zbytky denního světla pohasly. Kaktusy, které je doprovázely při cestě z hor a přes řeku, již také neviděli. V temnotě byly vidět jen topoly. Jeli nocí na západ, do Bisbee. Vyšel měsíc. Byl rudý. Slyšeli vytí kojotů.

Kolem půlnoci před sebou spatřili světla Bisbee. Ochladilo se a jezdcům i zvířatům od úst stoupala pára. Když byli jen dvě stě yardů od kraje města, sesedli a dál šli pěšky. Koně táhli za sebou Sam Cary, Rufus Parker a Bill Cary šli v jedné řadě. Za nimi kráčel Hiram Cary se třemi dalšími muži. Sam Cary si rozepnul kabát a odepnul bezpečnostní poutko z kohoutku revolveru.

Takřka neslyšně se blížili k městu a pak zmizeli ve stínech prvních domů. U zadní strany nájemné stáje byla prázdná ohrada. Pod stromem přivázali koně a obešli ohradu.

Za okny většiny domů se svítilo. Na zemi bylo vidět žluté čtyřúhelníky.

Šli podél zadní stěny nájemní stáje a pohybovali se velmi opatrně.

Náhle se ve stáji něco pohnulo.

Sam Cary, jenž šel s Parkerem v čele, uslyšel skřípání závory na vnitřní straně dveří. Škvírami ven pronikalo světlo. Trhl sebou a přitiskl se k prkenné stěně. Neslyšně vzal revolver a s tichým cvaknutím natáhl kohoutek.

Dveře se otevřely a ven proniklo světlo.

Sam Cary se ještě víc přitiskl ke stěně.

Objevil se majitel stáje. Ve zvednuté ruce držel lucernu. Aniž by se rozhlédl, vyšel ven a zavřel dveře.

V tom okamžiku začal jeden kůň v ohradě frkat a hrabat kopytem. Ačkoli tam majitel stáje svítil lucernou, byla tam taková tma, že koně nebylo vidět. Samu Carymu přesto neuniklo, jak sebou muž s lucernou trhl. Chvíli tam nehybně stál s hlavou vtaženou mezi ramena a hleděl na prázdnou ohradu. Potom, jak se zdálo, vycítil blízkost dalších lidí.

Otočil se a zvedl ruku. Svit lucerny dopadl na Sama Caiyho a na kolt v jeho pravé ruce.

„Pane Cary - vy?“ Uviděl Parkera a ostatní a bezděky ucouvl.

„Klid!“ tiše řekl Sam Cary. Stáhl kohoutek koltu a strčil ho do pouzdra. „Kde je Walker?“

„Pokud vím, v saloonu Star naproti, pane Cary,“ zamumlal ten starý muž. „Neměl jste jezdit do města. Uplynulé dny byly pro Bisbee obzvlášť zlé. Řekl jsem to i Marku Kelseymu, ale nechtěl mě poslechnout.“

Sam Caryho chytil za rameno. „Kelseymu? Copak Kelsey je ve městě?“

„Přijel před hodinou. Je ve stáji. Přemluvil jsem ho, aby se neukazoval na ulici. Walkerovi muži by ho na místě oddělali. Je to zlé, pane Cary. Město má strach.“

„Co se tu dělo v uplynulých dnech?“ zeptal se Parker a vyšel ze stínu do světla lucerny. V ruce držel brokovnici. Jeho tvář byla pokrytá třídenním strništěm, stejně tak jako tváře ostatních. Mezi vousy se mu usadil slaný prach a kapky potu mu vytvořily tmavé rýhy na čele a na lících. Na kabátě se mu leskla marshalská hvězda. Připnul si ji, když se blížili k městu.

„Jesse Walker je ďábel,“ řekl stařec. Chvěl se mu hlas.

Parker pohlédl do jeho světlých, krátkozrakých očí.

„Co se stalo?“ zeptal se ještě jednou.

Majitel stáje sklonil hlavu a zamumlal: „Bude lepší, když půjdete do stáje. Mark Kelsey vám to poví líp než já.“

Sam Cary ho ještě stále držel za ruku. „Kolik mužů má Walker ještě ve městě?“

„Asi tucet, řekl bych. Ale tvrdí se, že brzy bude mít víc, a potom celé město zadupe do země.“

Sam Cary ho pustil. Vzal mu z ruky lucernu a otevřel dveře. Vevnitř byla tma. Bylo tam cítit koně, slámu a staré dřevo.

Když Sam Cary viděl, že přední vrata stáje, jež vedla na ulici, jsou otevřená, rychle uhasil lampu a postavil ji na zem.

„Kelsey!“ polohlasně zvolal do tmy, jež ho obklopovala. „To jsem já, Cary. Kde jste?“

Ze tmy se vynořil stín.

„Tady jsem,“ ozval se důvěrně známý Kelseyho hlas. „Doufal jsem, že přijdete. Kde jsou ostatní? Kde je marshal Parker?“

„Tady.“ Sam Cary chytil Kelseyho za ruku. „Proč jste, k čertu, jel do Bisbee? Walker by tomu, kdo by mu přinesl váš skalp, zaplatil tisíc dolarů ve zlatě. Proč jste nezůstal na ranči?“

„Někdo z města byl venku na ranči,“ odpověděl Kelsey a dodal: „Od chvíle, kdy jste vyjeli do hor, se toho událo hodně. Tvrdí se, že Jesse Walker zastřelil Stellu Brownovou. Od té doby je jako proměněný. Nebere už na nic ani na nikoho ohledy, ani na sebe. Očividně svým lidem poručil, aby město skřípli a udržovali v hrůze, protože se jeho muži dostali do sporu s osadníky, kteří přijeli do města. Jednoho z osadníků zastřelili, když chtěl sáhnout po koltu, dalšího zbili a smýkali na lase. Potom Walkerovi muži převrátili vůz, na kterém osadníci přijeli.“

„Proto jste jel do města?“ rozčileně se zeptal Sam Cary. „Máte zbraň?“

„Nejsem ozbrojený,“ stroze řekl Kelsey. „Několik občanů se sešlo u Jacksona. Už nechtějí, aby Walker fakticky ovládal Bisbee.“

Během tohoto krátkého rozhovoru se přiblížili k otevřeným vratům stáje. Kelsey se otočil, že půjde ven.

V tom okamžiku mu Sam Cary sevřel ruku a strhl ho zpátky.

„Zůstaňte tam, kde jste - a děkujte Bohu, že jste nešel do Jacksonova obchodu,“ sykl. Bradou kývl na ulici.

Ze tmy se vynořili muži, kteří kráčeli přes pruhy světla pronikající ven z oken domů. Hlavně pušek se leskly.

Byla příliš velká tma na to, aby se dalo dhadnout, kolik jich je, ale Sam Cary soudil, že jich je deset až patnáct. Zůstali stát před Jacksonovým obchodem. Většina z nich se držela ve stínu, pouze několik jich stálo ve světle, které ven pronikalo z oken. Všichni byli ozbrojeni puškami.

Tři muži se vydali k obchodu. Vyšli na prkenný chodník a otevřeli dveře. Sam Cary viděl, že muž uprostřed je Walker. Krátce nato zmizeli v obchodě a zavřeli za sebou dveře.

Ani ne o minutu později se znovu otevřely dveře. Vyběhlo z nich několik lidí, kteří pak prchali přes ulici.

Sam Cary v nich poznával občany Bisbee.

Naproti panovalo ticho. Obchod byl stále obklíčen Walkerovými lidmi. Po několika minutách se za oknem objevil stín. Okno se rozbilo na tisíc kousků a ven vyletěly zbytky židle.

Kelsey chtěl udělat krok směrem k vratům stáje, ale Sam Cary ho držel pevně. S přivřenými rty naslouchal zvukům, které k nim doléhaly. Dobře věděl, co se právě odehrává v Jacksonově obchodě.

Kelsey viděl jeho nenávist a trpkost. „Víte, co se tam děje?“

„Ano, vím to. Dobře to vím - příliš dobře. Ale jsou v přesile a připravení na boj. Nemělo by smysl se s nimi teď pouštět do přestřelky.“

„A když zabijí Jacksona?“

„To neudělají. Potřebují ho živého, aby ukázali, co se stane s někým, kdo se jim vzepře.“

„A vy chcete přihlížet?“ trpce se otázal Kelsey. Pohlédl na Parkera.

„Ano, budeme přihlížet,“ řekl Parker. „Budeme přihlížet, Kelsey. A teď se přestaňte chovat jako dítě. Tím nám to neulehčíte.“

Parker hovořil těžkým, tlumeným hlasem, jako by mu každé slovo dělalo nepřekonatelné těžkosti, ale přesto v tom hlasu bylo něco, co Kelseyho přimělo mlčet. Otočil se a pohlédl přes ulici k Jacksonovu obchodu.

„Budeme přihlížet!“ zamumlal. „Budeme přihlížet a nikdo nic nepodnikne!“

Dveře obchodu se otevřely. Walker vyšel na ulici. S ním vyšli i ti dva muži, kteří jej tam doprovázeli. Jeden z nich byl hromotluk. Neměl na hlavě klobouk a upravoval si revolverový opasek.

Walker se rozhlédl. Ulice zela prázdnotou. Za okny zhasínala světla. Něco řekl, otočil se a vykročil. Jeho muži ho následovali. Krátce nato zmizeli.

„Rufus a já půjdeme naproti,“ řekl Sam Cary, když Walker a jeho drsní hoši odešli. „Bille, nepouštěj Kelseyho ze stáje. Jestli se někdo z Walkerových mužů vrátí, tak nám dej znamení. Stačí krátké zahvízdnutí. Necháme dveře pootevřené.“

„Budeme se mít na pozoru,“ odpověděl Bill Cary. „Ale pospěšte si. Budeme vás tu čekat.“

Sam Cary nabil henryovku, vyšel ze stínu stáje a přikrčen se rozběhl přes ulici. Vedle schodů Jacksonovy verandy si klekl a pozoroval ulici. Parker ho následoval. Rychle vyběhli na chodník, Sam Cary otevřel pažbou pušky dveře a vešel dovnitř.

S přivřenýma očima se rozhlédl a pak pomalu sklonil hlaveň pušky. Všechno bylo tak, jak očekával.

Obchod byl rozbitý. Na podlaze se lesklo sklo, kamna byla převržená. I to, co nebylo rozbité, páchlo kerosinem. Viděl tam i prázdnou plechovou konev.

A uprostřed té spouště ležel na zádech muž. Jackson. Jeho žena klečela vedle něho a držela mu hlavu na svém klíně. Po tvářích jí tekly slzy. Vzlykala a celá se chvěla.

Jackson to ošklivě odskákal. Tvář měl od krve, oblečení roztrhané a levou ruku měl zkřivenou v nepřirozeném úhlu. Ztěžka a sténavě oddechoval.

S puškou v rukou se Sam Cary rozhlédl po krámě. Toto byla Walkerova metoda, jak udržovat město ve strachu. Bezohledně drtil každého, kdo se mu postavil do cesty. Ráno se mělo celé Bisbee dozvědět, co se stalo s Jacksonem - a pak by si už město nikdy nemyslelo, že Walker není neporazitelný. Potom by všechny opět ovládl strach a nikdo by se neodvážil na ulici, pokud by na ní byl Walker.

Žena vzhlédla. Ustavičně plakala. Její pohyby byly unavené a křečovité.

„Vy zbabělci,“ hlesla. „Proč jste připustili, aby ho tak zřídili? Proč jste mu nepomohli?“

+ + + + +

„Běžte a přiveďte lékaře,“ řekl Sam Cary. Jeho tvář byla bledá, měl sevřené rty a na tvářích strniště.

Žena na něho pohlédla. Zdálo se, že vůbec nechápe, jak může být tak klidný.

„Přiveďte lékaře,“ opakoval ostřeji. „Ale běžte tak, abyste nepotkala Walkerovy lidi. Pospěšte si.“

Něco v jeho hlase ji přinutilo vstát. Mlčky si hřbetem ruky utřela slzy a vzala šátek, který ležel vedle ní na zemi. Dala si ho kolem ramen a šla ven.

Parker šel za ní až ke dveřím. Pootevřenými dveřmi ji pozoroval, viděl, jak chvátá přes ulici. Pak zmizela ve stínu na protější straně.

„Pomozte mi, Rufusi,“ řekl Sam Cary. Položil pušku na prodejní pult a chytil omráčeného muže pod pažemi. Parker ho vzal za nohy.

Vedle byl obývací pokoj. Tam položili obchodníka na pohovku a Sam Cary mu opatrně narovnal zlomenou ruku. Jackson sténal, ale nepřišel k sobě. Měl krvavé rty a vybité řezáky.

Když přišel doktor, už se topilo v kamnech a ohřívala se voda. Parker seděl u okna a pozoroval ulici. Sam Cary stál vedle Jacksona.

Lékař chvíli váhal a nejistě stál u dveří.

„Jen pojďte dál, tady jste na správné adrese,“ tiše řekl Parker. Z tónu jeho hlasu lékař poznal, že nežertuje. Na kolenou měl položenou brokovnici.

Šedovlasý lékař si zajel prsty mezi krk a límec.

„Nevěděl jsem, že jste ve městě, marshale,“ řekl a konečně vešel dovnitř.

„To neví hodně lidí,“ odpověděl Parker. „Postarejte se teď o Jacksona, doktore. Na kamnech se ohřívá voda.“

Lékař postavil svou tašku vedle sebe, svlékl si kabát a rozepnul si límec.

„V tomto městě ještě bude horko,“ řekl Sam Cary. „Walker si myslí, že tu může beztrestně řádit.“

Poodešel a opřel se o stěnu. Když si zapaloval, jeho ruka byla naprosto klidná.

„Co je s ním?“ otázala se žena, která stála vedle starého lékaře. „Je…?“

„Vylíže se z toho, paní Jacksonová. Ale bude to nějakou dobu trvat, než se bude moct hýbat. To je McKenzieho styl, takto mlátit lidi.“

„McKenzie?“ zeptal se Sam Cary.

Lékařnevzhlédl, ale přikývl. Jackson zasténal.

„Murdo McKenzie,“ zamumlal. „To je jeden z Walkerových pistolníků. Umí zacházet lépe pěstmi než koltem. Jednou jsem ošetřoval muže, kterého zbil. Vypadal přesně tak jako tady Jackson. McKenzie je malý, ale je jako skála. Ten, kdo by ho chtěl porazit, by musel použít dynamit. Dokáže muže, který je vyšší než on, rozsápat pouhýma rukama na cucky.“

„To jméno si zapamatuju,“ zamumlal Sam Cary. „Buďte bez obav, doktore. Už jsem ho viděl a na někoho takového nezapomenu.“

„Takovým, jako je McKenzie, byste se měl vyhýbat, pane Cary. Je to zvíře.“

Sam Cary přistoupil ke stolu. Tam stála láhev kořalky. Vzal sklenici, nalil do ní jantarovou tekutinu a na ex ji vypil. Cítil, jak se mu v hrdle šíří teplo.

Udělalo se mu zle, když viděl zmláceného Jacksona na podlaze. Jackson nepatřil k jeho přátelům, ale přesto s ním cítil. Ty rány, které Jackson utržil, ho mohly zabít, ale o to těm ničemům nešlo. Byly s ďábelskou přesností vypočítány tak, aby ho zlomily, aby ho vyřídily tak, aby už se nebyl schopen postavit proti Jesseovi Walkerovi.

Sam vypil druhou a po chvíli i třetí whisky, aniž se zbavil pocitu sžíravé nenávisti. Jackson proti těm lotrům neměl sebemenší šanci. Nebyl to bojovník. Kolik odvahy ho muselo stát, že se vůbec postavil proti muži, který ovládl Bisbee?

Prudce se otočil a zeptal se Parkera: „Chcete ještě whisky, Rufusi?“

Parker mlčky zavrtěl hlavou. „Chci jenom jedno,“ odvětil. „Chci, aby se konečně objevil chlápek, který uprchl z rokle. Proč tu ještě není?“

„Možná musí poslední míle urazit pěšky,“ hořce zamumlal Sam Cary. „Možná si jeho kůň zlomil nohu, nebo zbytečně udělal velkou okliku, aby se nám nedostal do rukou. Ještě přijede. Doktore, co kdybyste dal Jacksonovi whisky? Možná by ho to probralo.“

„To by ho zabilo,“ lakonicky řekl lékař. Právě dával Jacksonovi ruku do dlahy. „V jeho stavu by pro něho byl alkohol jed. Raději pojďte sem a podržte mu ruku, než mu stáhnu dlahu.“

Sam Cary mu pomohl. Když to dodělali, rozřízl lékař omráčenému muži košili a umyl mu tělo a tvář hadrem namočeným v horké vodé. Jackson měl propadlou tvář. Dýchal krátce a přerývaně.

„Je možné, že má nalomená žebra,“ zamumlal lékař, když viděl tázavý pohled Sama Cary ho. „Ale to zvládne. Co vlastně vy a marshal děláte ve městě?“

„Na čí straně jste, doktore?“ otázal se od okna Parker.

Lékař se jízlivě zasmál. „Odpověď znáte. Kdybych byl mladý, pak bych vzal pušku a postavil se na vaši stranu. Ale jsem starý - a užitečný už jen na to, abych pár lidem prodloužil život. To je všechno, co můžu udělat. Já bych vám ve vašem boji příliš nepomohl, marshale. Přesto: Jestli mě budete potřebovat, víte, kde mě může najít.“

„Jesse Walker se v žádném případě nesmí dozvědět, že jsme ve městě,“ řekl Sam Cary. „Jestli se prořeknete byť jen slůvkem, doktore, bylo všechno zbytečné.“

Lékař vzhlédl. „Dávejte si na Walkera pozor. Je jako rozzuřený vlk od té doby, co zemřela Stella Brownová.“

Sam Cary na něho pohlédl. „Jak se to stalo, doktore? On ji…“

„To je něco, co se asi nikdo z nás nikdy přesně nedozví. Jisté je, že byla zastřelena. Ale nevěřím, že to byl Walker. Od té doby totiž nemá stání a řádí jak šílenec. Myslím, že pro něho znamenala hodně. Pokud tedy pro toho zabijáka někdy nějaký člověk něco znamenal. Teď je Walker dvojnásob nebezpečný. Teď už nebere na nic ohledy. Je načase, aby ho někdo dostal tam, kam patří. A já vím, že to budete vy, marshale.“

„Půjdu do stáje za ostatními,“ řekl Sam Cary. „Chtějí vědět, co se stalo. Zůstanete tady, Rufusi?“

„Ano. Nemyslím, že se tu objeví někdo z Walkerových lidí. A jestli ano, pak je včas uvidím z okna. Možná bude lepší, když zůstanete se svými syny a ostatními ve stáji, dokud Walker neodjede z Bisbee.“

Sam Cary přikývl, načež vzal henryovku a vešel do rozmláceného obchodu. Rychle jím prošel, pootevřel dveře a vyhlédl ven. Nikdo tam nebyl. Vyklouzl, zavřel za sebou dveře, chvíli naslouchal a pak seskočil z chodníku na ulici. Rychle přeběhl ke stáji a zmizel v ní.

V zadní části nájemní stáje svítilo narudlé světlo.

Ze tmy se vynořila hlaveň pušky a dotkla se jeho ruky. Pak se objevila mohutná postava Billa Caryho.

„Jak to vypadá, tati?“

„Zmlátili Jacksona.“ Stručně vylíčil, co se odehrálo v obchodě.

„Mysleli jsme si něco podobného, když jsme viděli jeho ženu, jak běžela pryč a pak se vrátila s lékařem. Walkerova horda je naproti v saloonu Star.“

Šli podél boxů. Na prázdné bedně stála pečlivě zastíněná petrolejová lampa. Sam Cary si ubalil cigaretu a zapálil si ji o knot lampy, zatímco poslouchal, jak Bill ostatním opakuje, co se dozvěděl.

Všechno teď záviselo na tom, zda muž, který unikl z kaňonu včas přijede a zda Walker vycítí past, nebo ne. Uplynulo již mnoho drahocenného času.

Sam Cary proběhl mezi boxy k vratům. Buck Tompson, který stál v neproniknutelném stínu vedle vrat, ukazoval na ulici.

V měsíčním světle uviděli jezdce. Zastavil před saloonem Star a seskočil ze sedla. Viděli, jak vrávoravě seskočil na prkenný chodník, rozrazil dveře a zmizel.

„To byl náš muž,“ tiše řekl Sam Cary. „Ještě několik minut a Bisbee se promění ve vosí hnízdo. Teď se ukáže, zda Walker naletí, nebo ne. Opustíme stáj zadními dveřmi. Hirame, zhasni lampu.“

Stáj zalila temnota. Sam Cary otevřel zadní dveře a vyšel ven. Ostatní ho následovali. Zavřeli dveře na závoru a po jednom se vydali podél zadní stěny stáje.

Minuty plynuly, aniž se něco dělo. Sam Cary cítil, jak se mu začínají ježit chlupy na krku. Všechno záviselo na nejbližších minutách. Kdyby Walker zavětřil past, pak by se všemi svými muži zůstal v Bisbee a nechal na karavaně, aby se probila.

Měl zpocené dlaně. Nehybně čekali v měsíčním svitu.

„Poznal, že to je past,“ tiše řekl Bill Cary. „Neodjede z města…“

Sam Cary ho chytil za ruku a umlčel ho.

Byly slyšet mužské hlasy. Blížily se.

Spiklenci se přitiskli ke stěně stáje. Sam Cary, jenž stál u rohu, vyhlédl na ulici, z níž mohl vidět jen malý výsek. Postavy přešly kolem. Přes tenkou dřevěnou stěnu slyšel, jak se ve stáji pohybují koně. Frkali, bušili kopyty do stěn boxů. Škvírami mezi prkny prosvítalo.

„Počkejte tu na mě,“ zamumlal Sam Cary. Odstoupil od stěny a přikrčen přiběhl k nejbližšímu domu. Obešel ho a vedle chodníku si klekl, takže mohl pozorovat ulici, aniž byl sám viděn.

V rukou držel henryovku. Nechtěl ji použít. Ne teď. Ale musel být opatrný. Město ještě pořád mělo strach. Ještě pořád se nikdo neukázal ani na ulici ani v oknech.

Bisbee se podobalo opuštěnému zlatokopeckému městu. Pouze vítr šeptal na rozích domů a po prázdné ulici se honily sloupce prachu zvířeného větrem.

Trvalo to několik minut, pak viděl, jak z nájemní stáje vyšli muži. Kráčeli po svých a vedli koně za uzdy. V té chvíli se rozletěly dveře saloonu a ven vyšel Walker se dvěma dalšími muži.

Sam Cary jednoho z nich poznával. To musel být Murdo McKenzie. Nemohl slyšet, o čem spolu mluví. Se zatajeným dechem klečel v úkrytu a sledoval, jak se Walker vyšvihl do sedla vysokého, světlého koně s bílou hřívou a ocasem stejné barvy. Walker na sobě měl oblek a tmavý klobouk.

Sklonil se k oběma mužům, kteří stáli před ním - jeden z nich byl McKenzie - a řekl něco, co podtrhl energickým gestem. Potom otočil koně a pobodl ho ostruhami do slabin. Procválal kolem Sama Caryho. Ze sedlového pouzdra mu pod nohou trčela pažba pušky. Měl opasek buscadero se dvěma kolty.

Ostatní ho následovali.

Zvedl se za nimi prach. Projeli kolem posledních domů a pak zmizeli ve tmě.

Sam Cary okamžitě upřel svou pozornost na McKenzieho a jeho kumpána. Nemohli být jediní, kdo zůstal v Bisbee. Ostatní byli podle všeho ještě v saloonu. Po incidentu u Jacksona už by Walker neriskoval, že by ve městě nechal jen dva muže.

Sam Cary počkal, až McKenzie a jeho druh zmizí v saloonu, a pak se rozběhl po ulici zpátky k nájemní stáji.

„Vlk vběhl do pasti, tati,“ řekl usmívající se Bill Cary. „Co teď? Srazíme hřebínek ostatním?“

„Musejí být ještě v saloonu Star,“ zašeptal Sam Cary. „Přivedu Rufuse.“

„V pořádku. Počkáme, než se vrátíte. Ale pospěšte si. Zatím je máme pohromadě. Bude to těžší, jestli se rozptýlí po městě.“

„Ano. Ale nestřílejte, dokud se nevrátím s Ruf usem.“ Sam Cary obešel stáj. Otevřel zadní dveře. Majitel stáje mu vyšel naproti se svítící lucernou. „Jsou pryč,“ prohodil.

„Já vím.“ Sam Cary ho odstrčil a rozběhl se k vratům. Zrovna chtěl opustit nájemní stáj a zamířit k Jacksonovu obchodu, když spatřil muže, který vyběhl ze stínů protějších domů a na okamžik se ocitl ve světle měsíce.

Ta krátká chvilka Samu Carymu stačila na to, aby ho poznal. Byl to McKenzie.

+ + + + +

Murdo McKenzie zůstal stát před Jacksonovým obchodem. Rozhlížel se. Rychle si povytáhl revolverový opasek. Nikoho nebylo vidět. V obchodě se svítilo, ven pronikalo tlumené světlo.

McKenzie pomyslel na to, jak zmlátil Jacksona. Jackson nebyl muž, který by mu mohl vzdorovat. McKenzie se pohrdavě usmál.

Musel však opustit ten obchod až příliš rychle. Ačkoli viděl Jacksonovu ženu jen na okamžik, vzpomínka na ni ho vytáhla ze saloonu na ulici.

Jackson byl vyřízený. Od něho mu nehrozilo nebezpečí. Před několika minutami, krátce po tom, co Walker opustil město, stál u dveří saloonu a pozoroval, jak ulici přešel lékař. Jacksonova žena tedy zůstala sama.

Olízl si rty. Krátce pohlédl na ulici zalitou měsíčním světlem, pak se otočil a vešel do dveří obchodu. Byly pootevřené, mohl vejít dovnitř. Všechno tam bylo tak, jak to tam nechali. Na pultě stála petrolejka.

Náhle se v zadní části obchodu otevřely dveře. Murdo McKenzie přivřel oči, když uviděl, jak Jacksonova žena vešla do světla lampy a sklonila se, aby něco zvedla.

Takřka neslyšně otevřel McKenzie dveře a vešel dovnitř. Už se k ženě přiblížil na dva kroky, když si všimla, že není v místnosti sama. Váhala. Viděl, jak strnula uprostřed pohybu, jako by naslouchala. A potom se prudce otočila a zároveň vstala.

Chvíli si hleděli do očí. Viděl, jak se vyděsila. Vypadalo to, že chce něco říct, ale z pootevřených úst se nevydrala ani hláska. Pomalu k ní kráčel a ona ustupovala s rukama zvednutýma v obranném gestu. Oči měla vytřeštěné.

McKenzie věděl, že ho poznala. Krátce zaváhal, ale potom se rozhodl. Šel dál za ní a dostal ji do kouta mezi stěnu a regál. Svýma malýma, potměšilýma očima jako by ji hypnotizoval.

„Pojď!“ chraplavě řekl a natáhl ruku. Odstrčila ji. On ji však chytil a pevně ji držel. Udeřila ho oběma rukama do obličeje. Zaklela a ustoupila. Rysy v jeho tváři ztvrdly.

Přistoupil k ní s rukama připravenýma k útoku. Věděl, že nebude křičet. Strach ji umlčel.

Pozorovala ho jako dravce - a on byl dravec. Jeho oči, jeho zuby pod rty napjatými do tvrdého úsměvu…

„McKenzie!“

Ten hlas se ozval od dveří. Nebyl silný, bylo to skoro zašeptání.

Murdo McKenzie se otočil. Trhl rukou ke koltu a strnul uprostřed pohybu.

Ve dveřích stál Sam Cary. U boku lhostejně držel henryovku. Ústí její hlavně mířilo McKenziemu na hruď.

McKenzie tam stál předkloněn a ruku měl nad koltem. Netasil však. Věděl, že by neměl šanci. Kulka krátkohlavňové henryovky by ho zasáhla, než by dosáhl na kolt.

„Odepněte si opasek, McKenzie,“ tiše řekl Sam Cary. Hlaveň jeho pušky se nepohnula. Stále mířil na pistolníka. „Ale udělejte to levourukou a pravou držte tak, abych na ni viděl.“

McKenzie se potil. Kapky potu mu stékaly podél nosu k ústům.

„Jestli vystřelíte, Cary, jste vyřízený.“

„To je možné, ale ty už z toho nebudeš nic mít, McKenzie. Až tvoji přátelé vejdou do těchto dveří, budeš ležet s kulkou v prsou tam, kde teď máš boty.“

McKenziemu cukalo v koutku úst. Pomalu levou rukou odepnul přezku zbraňového opasku a nechal ho spadnout na zem.

„Odkopni ho ke stěně.“

Poslechl ho a opasek zůstal ležet u stěny. V tom okamžiku se otevřely dveře vedlejší místnosti a objevil se v nich Parker.

„Kdo to je?“ zeptal se a kývl na McKenzieho, který stál se zvednutýma rukama mezi ním a Samem Carym.

„To je Murdo McKenzie,“ odpověděl Sam Cary. „Ten, který zbil Jacksona. Teď přišel, aby si vzal to, čeho se chtěl zmocnit: Jacksonovu ženu.“

Zatímco Sam Cary hovořil, pozoroval McKenzieho. Neušel mu jediný tik v jeho tvrdé, děs nahánějící tváři. Viděl záludné oči a číhavý výraz. Zmocnil se ho vztek, když si vzpomněl na to, jak Jackson ležel v krvi.

„Teď uvidíme, jaký budeš proti někomu, kdo ti nedá šanci, Murdo McKenzie,“ tiše řekl a přistoupil k němu. Stále na něho mířil puškou. Sam Cary zůstal stát před ním.

McKenzie očekával útok, ale Sam Cary se pohnul rychleji, než očekával. McKenzie se skácel k zemi jako papírový panák. Zasténal, podlomily se mu nohy a šel k zemi. Hlavou tvrdě narazil na podlahu. Byl však v bezvědomí, ještě než dopadl.

„To bylo za Jacksona,“ řekl. Sklonil se k McKenziemu a jeho vlastním řemenem mu svázal ruce za zády. Potom opět popadl pušku a řekl: „Nejlepší bude, když ho odvedeme do vězení, Rufusi. Tam ho bude mít v bezpečí. Nesmí nám uniknout, zatímco budeme zneškodňovat ostatní.“

Parker přikývl. Sam Cary mu podal henryovku a naložil si McKenzieho na ramena. Potácivým krokem následoval Parkera ve stínech střech až k úřadovně. Za okny se svítilo.

Parker dal Samu Carymu znamení, aby počkal, načež nahlédl jedním zamřížovaným oknem dovnitř. Viděl, že tam u psacího stolu sedí muž. Tiše přistoupil ke dveřím a vší silou do nich kopl.

Dveře vevnitř bouchly o stěnu.

Muž vyskočil a židle, na které seděl, se převrhla. Trhl rukou ke koltu, ale pak uviděl Parkera a hlavně brokovnice. Pomalu dal ruku dolů. Měl však stále napjatý výraz a sevřené rty.

„Můžeš tasit, nebo si odepni kolt a pusť ho na podlahu,“ řekl Parker.

„Vyber si rychle. Nemáme moc času.“

Muž na něho pohlédl. Chtěl tasit. Samozřejmě to chtěl udělat. Ale nechtěl umřít. Poklesla mu ramena, pomalu si odepnul opasek a nechal ho spadnout.

„Až se vrátí Jesse Walker, zaplatíš za to stonásobně,“ chraplavě řekl.

Vzduchem proletěl svazek klíčů a s cinkáním přistál přesně v Parkerově dlani.

„Same!“ zvolal přes rameno. „Pojďte dovnitř!“

Sam Cary šel za ním do vězení. O deset vteřin později se zamřížované dveře zavřely. Parker otočil klíčem a vytáhl ho. Opustili vězení a vrátili se do kanceláře.

Parker vytáhl šuplík a vyňal z něj balíček nábojů do koltu. Dal je do poutek svého opasku a do kapes kabátu si strčil hrst nábojů do brokovnice.

„Doteď to bylo jednoduché. Příliš jednoduché na to, aby to tak mohlo jít dál. Těžkosti teprve přijdou.“

Sam Cary šel k mosazným kamnům, vzal z poličky plechový hrnek, nalil do něho horkou kávu a vzal ho oběma rukama. Pozoroval, jak Parker otevřel komory obou hlavní brokovnice, vytáhl nábojnice a nahradil je novými náboji. Nato hlavně znovu zaklapl.

Parker vzhlédl. „Řekněte dvěma z vašich lidí, ať se postaví k výjezdům z města, pro případ, že by se někdo z Walkerových lidí pokusil uprchnout.“

Sam Cary přikývl. „Myslím, že v Bisbee budou jenom dva nebo tři jeho muži.“

Usrkl horké kávy, postavil hrnek na stůl a vzal z něj opakovači pušku. Na stole se leskly náboje.

„Jdu pro své lidi,“ řekl přes rameno, zatímco šel ke dveřím. „Zůstaňte v kanceláři, dokud se nevrátím, Rufusi.“

Pak vyšel ven. Dveře za ním se zavřely. Vítr mu vanul do tváře. Byla tma a jeho oči si na ni zvykaly jen pomalu.

S puškou v pravé ruce po chvíli přešel ulici. Mířil do nájemní stáje. Pohyboval se rychle a zcela neslyšně.

V tom okamžiku za sebou uslyšel šramot. Dopadalo na něho měsíční světlo a ke stínu střechy měl příliš daleko. Otočil se.

+ + + + +

Uprostřed pohybu muže uviděl - a ten muž jeho. I on stál na místě zalitém měsíčním světlem. Pohnul rukou k revolverovému pouzdru. Sam Cary zmáčkl spoušť, zatímco se otáčel. Střílel však příliš rychle.

Druhý muž zaklel a uskočil do stínu. Krátce nato se na místě, kde stál, zablesklo.

Sam Cary se s hlavou vtaženou mezi ramena rozběhl k chodníku. Jako dravé zvíře přeskočil zábradlí a dopadl na chodník. Převalil se a vypálil.

Jeho kulka vytrhla dlouhou třísku z rohu domu, za nímž stál jeho protivník. Okamžitě nabil, ale podruhé už střílet nemusel. Slyšel vzdalující se kroky. Vyskočil a rozběhl se k nájemní stáji. Z otevřených vrat mu naproti běželi muži. Byli to jeho dva synové a ostatní zasvěcení.

Sam Cary poslal Tompsona a Gilmorea k oběma výjezdům z města a Hirama, Billa a Johna Hardina na druhou stranu ulice. Sám pak proběhl úzkým průchodem mezi dvěma domy.

Z ulice se ozývaly výstřely. Náhle i v jeho bezprostřední blízkosti třeskl revolver.

Kulka se dotkla cípu jeho kabátu.

Ani ne třicet yardů odtud se u zadní stěny nájemní stáje mihnul stín.

Opět padl výstřel. Sam Cary viděl záblesk.

Vystřelil a v tom samém okamžiku již věděl, že minul. Muž zvedl závoru u dveří stáje, otevřel je a zmizel ve tmě.

Sam Cary věděl, co ten chlápek chtěl: koně. Potřeboval koně, aby mohl varovat Walkera.

Rozběhl se ke stáji. U dveří se zastavil, přitiskl se ke zpráchnivělému dřevu a naslouchal.

Zevnitř se ozývalo pouze frkání a příležitostné dupání několika málo koní, kteří ještě stáli v boxech, zatímco Walker se svou hordou odjel z města.

Ve stáji byla naprostá tma. Sam Cary ještě chvíli čekal, než se do ní vrhl. Dopad na udusanou podlahu byl tvrdý.

Cítil pach suchého koňského hnoje a slámy. Neměl však čas na to dbát. Nalevo od něj v temnotě vyšlehly plameny.

V mžiku celá stáj ožila. Koně trhali ohlávkami, kopali do stěn boxů a řehtali. Kvůli tomu Sam Cary nemohl slyšet kroky svého protivníka.

Po kolenou a s puškou v jedné ruce se plížil dál, až narazil na branku jednoho boxu. V cestě mu stála jakási bedna. Nahmatal na ní chladnou ocel a ten předmět uchopil. Byla tam taková tma, že neviděl vlastní ruku, když si ji dal před oči. Jeho prsty mu však říkaly, že to je pilník na podkovy.

Koně se uklidnili. Zdálo se, že naslouchají. Sam Cary se lehce zvedl. Nevěděl, kde je jeho soupeř, ale byl si jist, že to rychle zjistí. Rychlým pohybem pravé ruky zahodil pilník do tmy.

Slyšel, jak dopadl. Narazil do stěny boxu a odkutálel se do slámy.

Vtom třeskl výstřel. Stáj osvětlil záblesk.

Sam Cary viděl nezřetelné obrysy muže za brankou. Zvedl pušku, vystřelil, nabil a znovu vypálil.

Dunění pušky otřásalo stájí. Sam Cary opět nabil a zmáčkl.

Na ulici se střílelo mnohem víc. Sam Cary vytáhl z kapsy sirku, škrtl jí o podpatek a držel ji před sebou. Pravou ruku měl volně položenou na závěru pušky.

Panoval tam klid. Vstal a šel k boxu, v němž viděl toho muže. Z boxu čouhala bota. Posvítil si na ni.

Jeho soupeř ležel ve slámě obličejem dolů. Obě kulky ho na tu krátkou vzdálenost provrtaly. Na zádech se mu ve světle plamínku leskly dvě skvrny velikosti dlaně. V ruce ještě stále držel kolt.

Sam Cary hodil sirku na místo bez slámy a zašlápl ji. Potom šel k otevřeným vratům. Ve stínu zůstal stát a vyhlédl ven.

Na druhé straně ulice, nedaleko od saloonu Star, pořád ještě zněla střelba. Nikde na Main Street se už nesvítilo.

Sam Cary se chvatně rozběhl po ulici. Nevěděl, kde jsou jeho lidé a kde je nepřítel. Poblíž saloonu nalezl Johna Hardina, klečícího za schody chodníku. Nabíjel revolver. Když na něj dopadl stín Sama Caryho, otočil se.

Sam Cary si klekl vedle něho.

„Kolik jich je ještě v saloonu?“ zeptal se šeptem. „A kde jsou Bill a Hiram?“

„V saloonu byli čtyři,“ stejně tiše odvětil Hardin. „Dva uprchli zadními dveřmi. Jeden z nich je naproti. Hlavní koltu ukázal na stín sousedního domu.

„Obklíčíme ho,“ zamumlal Sam Cary. „Naženu ho k tobě. Kryj mě.“

„O. K., pane Cary.“ John Hardin, natáhl kohoutek koltu a třikrát vystřelil do stínu, kde tušil soka.

Sam Cary se přikrčen plížil podél chodníku. Pak vstal a rozběhl se co nejrychleji přes plochu zalitou světlem měsíce k sousednímu domu.

Z protější strany ulice se ozval výstřel a kulka se zaryla do země těsně za ním.

V následujícím okamžiku se ocitl ve stínu a otočil se.

Nezřetelně viděl na chodníku postavu. Kráčela k němu. Přitiskl se ke stěně a přiblížil pravou ruku k pušce.

Zablesklo se. Kulka ho minula jen těsně. Ve tváři ucítil závan.

Nyní vypálil John Hardin. Ruku s koltem měl opřenou o nejvyšší schod. Sam Cary viděl, jak muž odvrávoral stranou a skácel se na zábradlí. Do tváře mu teď svítil měsíc. Byla zkřivená strachem. Pustil kolt a oběma rukama se chytil zábradlí. Hardin vyšel z úkrytu. Široce se rozkročil a vypálil ještě jednou. Tam, kde stál, nemohl vidět, že ten muž už nedrží v ruce žádnou zbraň. A přestože měsíční světlo mohlo šálit, zasáhl i podruhé.

Muž se pustil zábradlí a svezl se na zem.

Náhle se rozhostilo ticho.

Sam Cary vyšel na ulici. Hardin přišel s připraveným koltem blíž. Mlčky hleděli na nehybnou postavu v prachu.

„Teď už patří město nám, pane Cary,“ zamumlal Hardin, zatímco si dával kolt do pouzdra. „Slyšíte - už se nestřílí.“ Sam Cary naslouchal. Bylo ticho. To už nebyl zrádný klid před bouří. Boj skončil.

Objevil se Bill Cary. Před ústím jeho hlavně vrávoral muž, kterému kulka roztříštila rameno. Hiram vyšel ze saloonu Star se dvěma dalšími chlápky. A pak se na ulici objevili Gilmore a Buck Thompson.

„Tak to by bylo,“ řekl Gilmore a usmál se. „Walkertoto město ztratil.“

Blížily se k nim kroky a potom se na ploše zalité měsíčním svitem objevil Rufus Parker.

„To jsou poslední,“ řekl Sam Cary. „Ale já nejsem pro to, abychom je zavřeli do vězení. Potřebujeme několik párů pout, Rufusi. Připoutáme je do řady před vězením, aby celé Bisbee vidělo, co se stalo s Walkerovými pistolníky.“

Vězně spoutali želízky jednoho ke druhému. Oba muže na koncích přicvakli k zamřížovaným oknům. Spotaní stáli u kamenné zdi a nikdo z nich nepromluvil ani slovo.

Trvalo to skoro půl hodiny, než se na ulici odvážili první lidé. Bill Cary a Buck Tompson nad vězně pověsili dvě lucerny. Jejich zář osvětlovala tváře těch mužů.

Před pistolníky se shromažďovalo stále více lidí - mužů i žen. Už z nich neměli strach. Sam Cary a ostatní, kteří seděli a stáli v kancelář, slyšeli, jak jeden ze zvědavců cosi zvolal. Lidé se rozesmáli.

Sam Cary pohlédl na Parkera přes sirku, kterou si zapálil cigaretu.

„Město už přestává mít z té bandy strach,“ řekl a připálil si. Udusil sirku v popelníku a dodal: „V to jsem doufal, když jsme ty ničemy připoutávali k sobě.“

Parker si sňal klobouk a prohrábl si vlasy.

„Myslíte, že to bude stačit?“ zeptal se. Z jeho hlasu byly cítit pochyby.

Sam Cary vyfoukl kouř. „Nenávist, kterou toto město pociťuje k Walkerovi, je dost velká na to, aby vybuchla jako dynamit, stačí jen jiskra. Teď se venku smějí Walkerovým pistolníkům. A ten, komu se smějí, už jim nemůže nahánět strach. Slyšíte ten smích, Rufusi?“

Parker přikývl. „Je to dost nahlas,“ odpověděl. „Ale je rozdíl mezi tím, když se někdo směje chlápkům v řetězech, a tím, když vezme zbraň a bojuje proti bandě rozzuřených pistolníků. Tento boj byl příliš snadný. Ale jak to bude vypadat dál - až Walker přijede do Bisbee se svými novými pistolníky?“

„To se dozvíme, jen co vyjdeme ven a vy si promluvíte s občany.“ Sam Cary pozoroval cigaretu, kterou držel mezi prsty. „Pošlu Hardina na ranč. Až se vrátí, přivede s sebou všechny bojeschopné muže z našeho mužstva. Jestli se vám podaří přesvědčit občany, aby bojovali, pak se s Walkerovou smečkou vypořádáme.“

„Zkusím to,“ povzdechl si Parker. Nasadil si klobouk na hlavu a šel ke dveřím.

Ostatní ho následovali.

Venku utichl smích.

Sam Cary stál šikmo za Parkerem. Ramenem se opíral o rám dveří a pravou ruku měl nad koltem. Byl připraven Parkerovi krýt záda.

Zřetelně viděl tváře osvětlené lucernou. Všichni hleděli na Parkera. Lidé do sebe strkali. Teď věděli, kdo vede boj proti Walkerovi a jeho pistolníkům. Leskly se jim oči. V mnoha obličejích však Sam Cary viděl pochybnosti, nedůvěru a náznak strachu. Věděl, že ti lidé přemýšlejí o tom, co by se stalo s městem, kdyby se vrátil Walker. Bylo jen přirozené, že o tom uvažovali, a tato představa jim naháněla strach.

„Jsem zase tady,“ klidně řekl Parker. Stál před davem s lehce rozkročenýma nohama a palce měl zaháknuté za zbraňovým opaskem. Jeho tvář byla naprosto klidná. „Mnozí z vás si možná mysleli, že už se do Bisbee nevrátím, když město ovládl Walker. Ale teď jsem zase tady. A nikdo z vás nemůže popřít, že jsem se s jeho pistolníky vypořádal.“

Lhostejným pohledem se rozhlédl po shromážděných.

„Ale Jesse Walker se vrátí. Nebude trvat dlouho a budeme ho mít tady. Všichni ho znáte a jeho muže také a víte, čeho jsou schopní. Ukázali jsme vám, že je možné porazit i hordu najatých střelců. Ale tento boj nemůžeme dovést do konce sami. Potřebujeme každého z vás, kdo někdy držel v ruce kolt a umí střílet. Ti, kdo to neumějí, ať si vezmou brokovnice. S brokovnicí se neminete. Walker se vrátí. To ví každý z nás. A jestli se vrátí, tak bude naše město tyranizovat ještě víc. Toto je naše poslední šance. Máme čas se na to připravit. Ti, kdo doma nemají zbraň, ať přijdou do úřadovny. Je tam půl tuctu pušek. Až se Walker vrátí, pošleme ho tam, kam patří, k čertu. Nebudete bojovat sami. Před Walkerem do města dorazí mužstvo z Caryho ranče.“

Vtom se z konce ulice ozval dusot kopyt. Lidé pohlédli tím směrem.

Kdosi vykřikl: „Walker se vrací!“

„Sakra!“ vyhrkl Sam Cary. „To není možné. Jedině že by…“ Otočil se ke Gilmoreovi, „…někdo z jeho lidí unikl z města a štval svého koně tak, že ho dostihl.“

„Nikdo z nich nemohl odjet z města,“ řekl Gilmore a zavrtěl hlavou. „Možná jsou to naši jezdci.“

„Zavřete dveře! A schovejte se,“ řekl Parker. „Pryč z ulice.“ Jeho slova platila Caryům a jejich mužům.

Ani to nemusel říkat. Lidé, kteří se ještě před několika vteřinami tlačili před úřadovnou, zmizeli ve svých domech.

Bill Cary otevřel dveře a v následujícím okamžiku spatřili jezdce cválající po ulici. Muselo to být více než deset mužů, kteří se v hustém houfu blížili k úřadovně. Hlavně jejich pušek se leskly v měsíčním světle.

Sam Cary přivřel oči, když poznal jezdce v čele.

„Nestřílejte!“ rychle řekl a sklonil Gilmoreovu pušku. „To nejsou Walkerovi muži. To je Jim Russel se svými osadníky.“

Přistoupil ke kraji chodníku a zvolal na toho jezdce: „Russelle!“

Houf zastavil. Koně dupali v prachu ulice. Sam Cary viděl, jak na něho namířili. Věděl, že jeho muži jsou ve stínu a nemůže je být vidět. Nechtěl riskovat a tak řekl: „Nestřílejte. To jsem já, Russselle: Sam Cary.“

Russell stál na svém nervózně podupávajícím pintovi uprostřed ulice. Postavil se ve třmenech. Měl předkloněnou hlavu a o levé předloktí si opíral brokovnici. Ústí jejích hlavní velká jako dolarové mince mířila na Sama Caryho.

„Cary?“ zvolal. „Jestli jste to vy, vyjděte na světlo. Nevidím vás.“ Sam Cary sešel z chodníku, sklonil se, podlezl pod zábradlím a vydal se k jezdcům, kteří se rozestavili za Russellem.

Sam Cary zůstal stát vedle strakatého pinta. Levou rukou ho pevně držel za uzdu.

Znal Russella už dlouho. Byl to mluvčí osadníků v jižní části oblasti Pima, silný, ramenatý muž s tvrdýma, mozolnatýma rukama. Nebyl starší než Sam Cary. Nosil klobouk s širokým, rovným okrajem, šněrovací boty, obnošené džíny a těžký kabát.

Nyní si opřel pažbu brokovnice o stehno.

„Co chcete v Bisbee, Russelle?“ zeptal se Sam Cary. „Chcete si to rozdat s Walkerem?“

Russell se rychle a ostře usmál, jeho oči však zůstaly vážné.

„Cary,“ začal, „dva naši lidé přijeli do Bisbee pro zásoby. Saul Prince a Jack Sturgess. Saula Prince zmlátili, Sturgesse, který jel s ním, postřelili. Přijel k nám s kulkou v břiše. Prince ho přivezl z posledních sil. Teď je Sturgess mrtvý.“

Sam Cary hleděl do jeho tvrdých očí. „Walker není v Bisbee,“ odvětil. „A měli byste být rádi, Russelle, protože by došlo k boji - a není jisté, jestli máte na jeho pistolníky.“

„Cary, nikdy bychom se nestarali o to, co se děje v Bisbee, kdyby nás nechali na pokoji. Ale nikdo z nás nechce přihlížet, když naše muže vraždí zdivočelí pistolníci. Víme, co má Walker za lubem. Zatím jsme se o to nestarali…“

„Teď jste v Bisbee a Walker se vrátí, Russelle. Až se vrátí, budeme muset bojovat. Nemáme jinou možnost.“

Jim Russell se jedním loktem opřel o hrušku svého sedla typu McClellan s vysokými rozsochami.

„Vy myslíte, že budeme bojovat na vaší straně, Cary? To neuděláme. Bisbee nás nezajímá. V tomto městě jsme nikdy nic neznamenali. Určitě chápete, že nemáme důvod, proč bojovat za Bisbee.“

„Já vím, Russelle. Lhal bych, kdybych řekl, že nemáte pravdu. Ale Walker tentokrát nesmí uniknout a vaší jedinou šancí je to, když budete bojovat s námi, protože sami proti němu a jeho smečce nemáte sebemenší šanci. Buďto budete bojovat s námi - nebo zůstanete sami. A pak proti němu nic nesvedete, protože přijede s dvaceti, pětadvaceti muži. A to jsou drsní chlapci, které pro něho najali v Santa Fé.“

Jim Russell se kousl do spodního rtu. Pohlédl k úřadovně. Ze stínu vyšel Rufus Parker. Na hrudi se mu leskla hvězda. Russell těkal pohledem mezi Parkerem a Samem Carym - a Sam Cary věděl, že teď je všechno na hraně.

Pak Russel promluvil, těžkým hlasem a tak, jako by zvažoval každé slovo.

„Když přijedeme do tohoto města nakoupit zásoby, nemůžeme nakupovat na dluh jako rančeři. A dívají se na nás přes prsty, i když všechno zaplatíme do posledního centu. Jsme jenom chudáci a nedá se na nás moc vydělat. A teď požadujete, abychom pro toto zatracené město něco udělali?“

„Nemůžu vám nic slíbit,“ odpověděl Sam Cary.

Russel se trpce zasmál. „Slíbit? Kdo mluví o slibu? Bisbee má krátkou paměť, pokud jde o to si vzpomenout na to, kdo pro město něco udělal. Pak ta paměť není delší než ocas dvě hodiny starého telete. To, co nám navrhujete, je nevýhodný obchod.“ „To vůbec není obchod,“ klidně odvětil Sam Cary. „Jde jen o to, zda Arizona bude samostatným teritoriem, nebo ne. Pokud se osamostatní, budou mít i hlasy osadníků větší váhu…“ Russell si dlaní přejel po pažbě pušky. Vypadal zamyšleně. Potom řekl: „Promluvím s mými lidmi. Ale nic vám neslibuju, rozumíte? Nic neslibuju!“

Sam Cary mlčky přikývl. Poplácal pinta po krku, otočil se a šel ke svým synům, kteří stáli s Parkerem a ostatními před úřadovnou.

„Chtějí vyřídit Walkera,“ zamumlal a vzal si cigaretu, kterou mu nabídl Hiram. Potáhl si a tabák ho uklidnil. „Když budeme mít štěstí, přidají se k nám.“

Russell a jeho muži sesedli a tiše se spolu bavili.

„Nikdy jim o město moc nešlo,“ pochybovačně řekl Bill Cary. „Russell nám možná pomůže, ale ostatní? Myslíš, že budou spolehliví, až na ně Walkerovi lidé začnou střílet?“

„Každopádně budou spolehlivější než občané Bisbee. Umějí bojovat. A v této chvíli bych se klidně spojil i s hordou pimských indiánů, jen abych mohl vyřídit Walkera. Potřebujeme každého muže, který umí zacházet se zbraní.“

Odmlčel se, protože viděl, jak Jim Russell vyšel ze skupiny osadníků a jde k nim. Dva yardy před chodníkem zůstal stát.

„Dohodli jsme se, že zůstaneme v Bisbee a budeme bojovat. Uděláme to, protože Sturgess byl jeden znáš.“

„Chápu,“ řekl Parker. „Nenávidíte toto město, Russelle. Kdyby to nebyl váš osobní boj, pak byste vy i vaši muži nasedli na koně, odjeli a nechali nás ve štychu.“

„Přesně tak to je, marshale. Ale Jack Sturgess byl jeden z nás. Proto zůstaneme. Jen proto. Chci, abyste to věděl.“

+ + + + +

Třeskl výstřel. Cheyenne sebou trhl. Cítil náraz do nohy. Mocná síla mu ji odhodila.

Otočil se a instinktivně namířil pušku jinam.

Déle než hodinu nehybně ležel na okraji kaňonu a pozoroval povozy. Rokle byla zalita měsíčním světlem. Bylo vidět skoro jako ve dne. Koně a mezci vypadali jako černé skvrny a mezi nimi svítily bílé plachty povozů.

Zatímco se Cheyenne otáčel, spatřil druhý záblesk a roklí zazněla ozvěna výstřelu. Kulka po sobě zanechala stříbřitý šrám na kamení, jen dlaň od Cheyenneovy hlavy. Muž, který pálil, nepočítal s tím, že jeho terčem je někdo, kdo v sobě snoubí divokost a rychlost indiána s chladnokrevností pistolníka. Když to pochopil, bylo už příliš pozdě na to, aby vystřelil potřetí.

Cheyenne vyrazil jako stín.

Puška mu trhla v rukou a z hlavně vyšlehl plamen. Rána zněla ve skalách, ještě když Cheyenne přiskočil ke skále za sebou a přitiskl se k ní.

Na okamžik se ho zmocnil strach. Věděl, že střelec, který ho chtěl vyřídit, nepřišel z kaňonu. Musel by ho vidět, kdyby lezl po skále. Hned věděl, že se Walkerovým lidem povedlo dostat mu do zad.

Tak rychle je nečekal. Museli uštvat koně. Jen díky klamavému světlu střelec minul. Cheyenne si sáhl na nohu. Necítil žádné bolesti. Zdálo se, že kulka minula.

Přesto zřetelně cítil náraz. Sáhl si na podrážku. Ostruha byla pryč.

Náhle uslyšel nějaký zvuk dole na stezce. Posunul se dál, až dohlédl na cestu.

Někdo šplhal nahoru. Cheyenne ho pozoroval se sevřenými rty a z komory vytahoval nábojnici. S cinkáním se kutálela po skále. Cheyenne vzal z poutka opasku nový náboj. Nabil pušku a posunul její hlaveň dopředu - jen tak, aby se neprozradil. Svítil měsíc a odraz od hlavně by mohl jeho soupeři ukázat jeho postavení.

Opatrně se stáhl. Když hlídal vozy v rokli, měl dost času na to, aby si našel novou únikovou cestu, protože věděl, že stezku, po které všichni přijeli, už nebude moci použít. Byl si jist, že tam už budou Walkerovi muži.

Musel jít přes místo, kde odstřelili skálu. Cesta nebyla ani dvě stopy široká, všechno se zřítilo do kaňonu.

Stěna byla ozářená měsícem. Bylo mu jasné, že ho zespodu uvidí. Muži u vozů, které probraly výstřely, se jistě měli na pozoru.

Sotva pět kroků před začátkem nebezpečného místa trčel ze stěny výčnělek. Cheyenne se přitiskl do černého stínu. Nechtěl jít dál, dokud bude mít nepřátele v zádech.

Počkal, až se muž objeví před ním. Ten chlápek držel v rukou karabinu a pohyboval se neslyšně a obezřetně. Rozhlížel se při každém kroku. Cheyenne ho nespouštěl z očí. Ten muž měl šestirannou zbraň, on jen jednorannou.

Přitisknut ke skále čekal. Ten muž byl už jen deset yardů od něho. Zarazil se. Viděl, že cesta už dál vede jen kousek.

Cheyenne věděl, že má už jen vteřiny na to, aby využil své výhody.

Kdyby to prováhal, ten muž by ho spatřil.

Cheyenne udělal krok vpřed. Pušku držel u boku. Muž si ho všiml a pokusil se na něho namířit, ale to už Cheyenne zmáčkl spoušť.

Těžká kulka ráže 50 zasáhla muže dlaň nad přezku opasku. Nevykřikl, nevydal ze sebe jediný zvuk. Vrávoral. Cheyenne viděl, jak se blíží k okraji kaňonu. Mával rukama, jak se snažil najít rovnováhu. Puška mu spadla mezi kamení a potom se s řevem zřítil do propasti.

Cheyenne se otočil a rozběhl se k úzkému místu pěšiny. Muži dole stříleli a on věděl, že ho objevili. V jedné ruce měl sharpsku a druhou se snažil držet stěny, když co možná nejrychleji kráčel přes úzké místo. Stezka tam byla široká sotva pro jednu botu a navíc od ranní rosy klouzala.

Nedaleko od něj se od skály odrazila kulka. Teď se střílelo i za ním. Cosi ho škráblo na ruce a odhodilo ho to dopředu. Druhá kulka ho trefila do levého ramene. Upadl. Tělem mu projela bolest.

Po čtyřech lezl stezkou šikmo nahoru k jakési úžlabině. Pušku nechal ležet. Stříleli po něm pořád, i když už tam dorazil. Převalil se do úžlabiny a pokračoval nahoru.

Jeho pohyby byly pomalé, velmi pomalé. Na jazyku cítil sladkou chuť krve.

Zatnul zuby a lezl dál, ačkoli už skoro nemohl pohybovat levou rukou a každý pohyb pro něho znamenal šílená muka.

Žlab mu mizel před očima. Pravou rukou se chytil jeho horního okraje a s vypětím všech sil se vytáhl nahoru. Zůstal ležet mezi kameny a trnitými ocotilly.

Přinutil se otevřít oči. Pod ním se táhl žlab, napůl osvětlený měsícem, napůl ve stínu. Převalil se a lehl si na zraněné rameno. Bolest byla tak silná, že se musel kousnout do rtů, aby nevykřikl.

Pomalu - protože zbraň byla náhle měla neuvěřitelně těžká - vytáhl kolt, položil jeho hlaveň na okraj žlabu, namířil na stíny pod sebou a natáhl kohoutek.

Vystřelil, a ještě jednou. Stíny zmizely. Cheyenne se křečovitě usmíval, převalil se na břicho a plazil se dál.

Udělal, co se od něj čekalo. Zdržoval karavanu tak dlouho, jak jen to bylo možné. Teď bylo načase, aby zmizel.

S koltem v ruce se plazil po břiše mezi ocotilly. Trny mu rozdíraly tvář a ruce, ale to nebylo nic proti peklu v rameni. Necítil nic jiného než ten žár.

Bolest mu vháněla slzy do očí. Přejel si hřbetem dlaně přes obličej a plazil se dál. K místu, kde měl koně, to bylo už jen kousek. Jako obrovská ještěrka se plazil mezi balvany a keříky.

Čas od času zůstal ležet, aby se nadechl a naslouchal. Věděl, že jeho krvácející rána zanechává stopu, která je v měsíčním svitu jasně vidět. Ale on se musel dostat ke svému kom.

Náhle před sebou uviděl okraj skály. Půda tam byla zarostlá jukou, jejíž kořeny trhaly skálu. Ztěžka oddechuje zůstal ležet. Dal si kolt pod košili a ucítil chladný kov na těle. Pak se připlazil k okraji a pohlédl dolů.

Dole stál kůň. Viděl však také muže, který stál ve stínu skály, takže ho ze stezky nebylo vidět. Cheyenne uviděl pušku v jeho rukou.

Sáhl po koltu, který měl pod košilí, ale nevytáhl ho. Výstřel by ho obral o vteřiny, které potřeboval na to, aby se vyšvihl do sedla a sjel po stezce. Ne, žádné střílení. Musel být tichý, naprosto tichý.

Opatrně sklonil levou ruku, sáhl si do pravé holínky a vytáhl z ní těžký sklapovací nůž . Palcem ho otevřel.

Čepel byla teplá, jak ho měl u nohy. Pečlivě ho držel mezi palcem a ukazováčkem.

Odhadl vzdálenost k pistolníkovi, pomalu se rozpřáhl a v následujícím okamžiku nožem vrhl. Letěl takřka neslyšně, ale trefil přesně.

Cheyenne uslyšel cinknutí, s nímž puška spadla na kamenitou zem. Muž se svalil na zem.

Cheyenne se přehoupl přes okraj skály. Stěna tam nebyla nijak zvlášť strmá. Slezl po ní dolů a klekl si ke svému cayuseovi.

Mlasknutím zvíře okamžitě uklidnil. Cheyenne se připlazil k muži ležícímu na rozhraní mezi stínem a světlem. Vytáhl nůž z jeho těla, utřel čepel, zaklapl ji a strčil si nůž zpět do boty.

Když se narovnal, musel se opřít o koně. Sotva se udržel na nohou. Chvatně si strhl šátek a strčil si ho mezi košili a ránu, aby zastavil krvácení. Košile tam byla mokrá a lepkavá.

Cheyenne vyvedl cayuse z jeho úkrytu, pak se s námahou vyšvihl do sedla a krokem vyjel. Věděl, že po nějaké době ztratí vědomí…

+ + + + +

„Vy jste ho nechali uniknout?“ Walkerův hlas se chvěl vztekem, když vyšel ze stínu předního povozu na světlo.

Zlověstně se změnil. V obličeji se mu leskl pot. Tváře měl propadlé a vlasy rozhrabané. Oči mu v temnotě jiskřily.

Jeho elegantní šaty byly pokryté prachem. Šosy kabátu zplihle visely za bílými slonovinovými pažbami revolverů. Měl neklidné ruce. Cigareta se mu chvěla mezi prsty. Popel padal k zemi.

„Nezastavil nás jediný muž,“ řekl jeden z těch chlápků, které Walker ještě ani neznal jménem. Byl vysoký a ramenatý. Měl plochou tvář a tvrdé, brutální rysy ve tváři. „Bylo jich víc a vybrali si to nejlepší místo, ze kterého mohli mít celý kaňon pod kontrolou. Ne, pane Walkere, to nebyl jediný muž.“

Walker zvedl hlavu. „Vy hlupáci! Nechali jste je vylákat nás do pasti! Co za idioty mi to ze Santa Fé poslali?“

Náhle mu oschly rty. Zmocnil se ho strach. Hleděl na karavanu a nejpozději v tom okamžiku pochopil, že ta rokle je past a že karavana je návnada - návnada pro něho.

Nebylo to poprvé, kdy měl strach, ale tentokrát to bylo jiné - horší. Vylákali ho z města. To bylo jejich cílem. Jasně teď viděl plán svých protivníků.

„Proč jste nám nejel naproti?“ Tvrdý, nemilosrdný hlas muže, který stál pět kroků od něj, přerušil tok Walkerových myšlenek. „Ta ďábelská past by nikdy nesklapla, kdybyste nám jel naproti. Řekli nám, že víte, že přijedeme. Udělal jste velkou chybu, pane Walkere, chybu, kterou si nemůžeme dovolit.“

Jesse Walker na něj chladně hleděl. Jeho tvář se napjala. Neznal tohoto muže, ale způsob, jakým k němu mluvil, ho popuzoval.

„Jste placení za to, abyste bojovali!“ ostře řekl. „To je všechno, co máte dělat. Proč jste se nepokusili si prostřílet cestu? Jeden jediný muž vás celé hodiny držel v kaňonu…“

„Nebyl to jeden muž. Bylo by nesmyslné proti nim bojovat. Tam, kde leželi, nebyli vidět, ale oni odtud viděli nás. Měli lepší zorný úhel. Bránili jsme se. To bylo všechno, co jsme mohli dělat. A doufah jsme, že muž, který unikl z rokle, přivede vás a vaše lidi.“

Muž, který unikl z rokle! Walker teď věděl, že to byla lest a že na ni skočil. Ano, takto to tedy udělali…

Walker hleděl na chlápka přivřenýma očima.

„Jak se jmenujete?“ otázal se.

„Jsem Enoch Pierce, pane Walkere.“ Pierce přistoupil těsně k němu. V očích měl chladný lesk. Walker viděl jeho jízlivý úsměv.

Pierce hovořil tiše, tak tiše, že mu mohl rozumět jen Walker. „Jsem placený za to, abych byl u vás,, Walkere. V Santa Fé je spousta lidí, kteří vám nedůvěřují. Hrajete zatraceně vysokou hru, Walkere. Ale odteď neuděláte ani krok beze mě. Za to jsem placený. A také za to, že odstraním ty, kteří se nebudou líbit lidem, kteří mě platí.“

Jesse Walker bezděky trhl rukou k pouzdru a přitiskl roztáhnuté prsty k hladké kůži, pod níž cítil revolver.

Enoch Pierce to viděl. Loktem si odhrnul cíp kabátu, až odkryl kolt. Na tváři měl ledový úsměv.

Jesse Walker zkameněl. Pak se ho zmocnil hněv, ale hned ho ovládl. Měl s sebou jen několik mužů. Pierceovi lidé byli v přesile. Budou i jiné možnosti a příležitosti, říkal si, jak toho chlápka odpravit.

Cítil, jak jeho zlost chladne. Teď již opět přemýšlel klidně a metodicky. Pouze na několik vteřin roztavily strach a hněv ledový krunýř jeho chladnokrevnosti. Teď již strach pokořil a hněv - nu, hněv si nemohl dovolit. Znemožnil by mu odhad šancí a jejich využití.

Stál nyní mezi dvěma mlýnskými kameny a musel dávat pozor, aby ho nerozdrtily. Ještě však nebyl poražen.

Sundal ruku z revolveru. Na tváři měl tenký, napjatý úsměv. Již dospěl k rozhodnutí.

„Proč bychom spolu nemohli vyjít?“ řekl. „Budeme mít ještě dost příležitostí bojovat bok po boku. Zaplatím vám, dobře vám zaplatím. Připravte se, pojedeme zpátky do Bisbee. Nikdo kromě vozků nezůstane u vozů. Chci být v Bisbee ještě před setměním.“

Enoch Pierce přikývl. Jeho oči však zůstávaly chladné. Walker náhle věděl, že tento muž by ho zabil, kdyby k tomu měl příležitost. Možná už dokonce dostal pokyn ho oddělat.

Rychle se otočil a přelezl přes zával, který se táhl přes celou šířku kaňonu. Koně stáli na druhé straně.

Enoch Pierce dlaní přejel po dřevěné pažbě koltu. Zamyšleně vyšpulil rty a odplivl do prachu, zatímco přihlížel jak Walker zmizel.

Toto tedy byl muž, kterého měl hlídat. Nebylo pochyb, Walker byl nebezpečný.

Mávl na své lidi, aby shromáždili své koně a převedli je přes zával, a potom dal pokyny vozkům. Zapálil si cigaretu a vyfoukl kouř.

Uvažoval. Ještě nic nevěděl o mužích, proti nimž Walker bojoval. Ale už v této minutě považoval Walkera za toho nejnebezpečnějšího protivníka, kterého kdy měl. Viděl mu tu nebezpečnost v očích. Tento muž by se ho při nejbližší příležitosti zbavil.

Pierce si strčil cigaretu do koutku úst a přihlížel, jak jeho muži přelézají zával. Vozkové už rozdělovali mezky. Chvíli je pozoroval, potom pokrčil rameny a šel si pro koně.

Trvalo to déle než půl hodiny, než všechny koně převedli přes zával. Z kaňonu za Jessem Walkerem vyjely více než dva tucty mužů.

Měsíc klesal k obzoru a za jezdci se táhl oblak prachu.

+ + + + +

Den se vlekl. Každá minuta jako by trvala věčnost.

Jim Russell a jeho muži se drželi ve stínu nájemní stáje a pozorovali ulici.

Bill Cary a Louis Gilmore rozdělili lidem z města zbraně z úřadovny.

Uplynulo už skoro osmnáct hodin - osmnáct hodin bez jediného výstřelu, a Bisbee napjatě čekalo. Obyvatelé však znali své město a věděli, co přijde. Každá hodina, jež uplynula, aniž by se něco stalo, vyostřovala už beztak nebezpečně napjatou atmosféru.

Rufus Parker šel spolu se Samem Carym a Markem Kelseym městem a každému, kdo měl pušku, ukazoval, kam se má postavit. Museli být připraveni, kdyby přijel Walker.

Main Street byla bitevním polem. Tam se mělo vše rozhodnout.

Skladiště Walker Company zelo prázdnotou, když ho muži prohledali. Většina místností byla prázdná. Bylo tam jen několik beden a soudků.

Velké skladiště nemělo okna. Ve střeše byl vikýř, ale nikdo se nenamáhal ho otevřít. Sam Cary nalezl jednu petrolejovou lampu, rozsvítil ji a pověsil na skobu. Ještě v tom skladišti nikdy nebyl.

Bylo tmavé a páchlo prachem. Ve čtyřyardové výšce byl strop. Skladiště mělo patro, do něhož vedlo několik žebříků.

Mark Kelsey vylezl nahoru, aby se přesvědčil, že tam nikdo není.

„Kdyby tu byla okna, mohli bychom odtud kontrolovat hezkou část ulice,“ řekl zachmuřený Parker. „Ale nemá moc smysl tu vylamovat prkna. Walker by si toho okamžitě všiml a vytušil by past. Pojďme ven, je tu dusno.“

Sam Cary přikývl. Cítil, jak mu mezi lopatkami stéká pot. Skladiště bylo po horkém dnu rozpálené. Zhasl lampu a odešli ven. Zamířili k nájemní stáji, před níž Russell čekal na své muže.

Russell seděl na kozlíku starého, rozhrkaného vozu a na kolenou měl položenou pušku. V ústech měl vyhaslou cigaretu.

„Walker si dává na čas,“ řekl, když ti tři muži zůstali stát vedle něho. „Možná tuší, co se mezitím stalo v Bisbee, a už se do města nevrátí.“ Kývl směrem k marshalové úřadovně, před níž stáli k sobě spoutaní pistolníci, které Walker nechal v Bisbee.

Zcela záměrně Parker nařídil, aby je tam tak nechali, aby Walkerovi muži viděli, co se stalo s jejich kumpány. Měli to vidět a přemýšlet o tom.

Zavrtěl hlavou. „Vrátí se. Nemá jinou možnost. Kdyby to vzdal, tak ho ti, kdo stojí za ním, odstraní. Ví toho příliš mnoho. Museli by se obávat, že jednou začne mluvit. Najali by si zabijáky a ti by ho štvali, dokud by ho neodkrouhli.“

„Rád bych znal jejich jména,“ řekl Kelsey. „Kdybych tak mohl ta jména zveřejnit v mých novinách, které už zítra začnou znovu vycházet.“

„Ta jména se nikdy nikdo nedozví,“ vážným hlasem poznamenal Parker. „Ale myslím, že za Walkerem stojí mnoho známých lidí. Politiků, podnikatelů, senátorů, možná dokonce i lidí z bezprostředního okolí guvernéra. Ale jestli znovu začnou vycházet vaše noviny, Kelsey…“

Přerušily ho dunivé kroky. Muži se otočili. Po ulici přicházel Buck Tompson. Běžel nemotorně, ale tak rychle, jak ve svých vysokých jezdeckých holínkách dokázal.

„Naši lidé,“ vyhrkl, když byl ještě dvacet kroků daleko.

Ani ne o minutu později se do města přihnal na čele malé kavalkády John Hardin. Zastavili před nájemní stájí a seskočili ze sedel.

Hardin vytáhl ze sedlového pouzdra pušku a přišel k Samu Carymu a Rufusi Parkerovi. Na obočích měl slaný prach.

„Potkal jsem naše lidi už dvě míle před rančem,“ řekl ztěžka oddechuje. „Cheyenne přijel s kulkou v rameni a napůl v bezvědomí na ranč a chlapci okamžitě vyrazili. Walker tu musí být každým okamžikem. Když jsme přijížděli k městu, viděli jsme za námi oblak prachu, nebyl ani míli daleko. To musí být Walker.“

Rufus Parker se zeptal na svou ženu. Zůstala na ranči. Sam Cary viděl, že Parkerovi se ulevilo. Domníval se, že Parker se obával, že jeho žena pojede s muži z Caryho ranče do Bisbee.

„Dobrá. Takže je to tady,“ řekl a zahákl si palce za revolverový opasek. „Same, ukažte vašim lidem, kde se mají rozmístit. Russelle, vy a vaši lidé zaujměte postavení kolem nájemní stáje. Nikdo nebude střílet, dokud nedám znamení. Chci se vyhnout boji. Ale jestli Walkerovi lidé sáhnou po zbraních, potom střílejte tak rychle, jak jen můžete, a nemějte slitování. Ti muži jsou placeni za to, aby neměli slitování s námi.“

Russell přikývl. Mlčky slezl z kozlíku a vydal se za svými lidmi.

„Pojďte s námi!“ řekl Sam Cary a vzal Johna Hardina s sebou.

Muži rychle zmizeli mezi domy. Sam Cary je rozestavil na místa, kde se mohli krýt, do průchodů i do domů. Když znovu vyšel na ulici, byla prázdná až na Rufuse Parkera, jenž stál před úřadovnou a balil si cigaretu.

Zdálo se, že je naprosto klidný, jako by bylo dobře, že se blížilo rozhodnutí. Měl pevnou ruku, když si zapaloval cigaretu. Zašlápl sirku a pohlédl na Sama Caryho. Jeho oči na okamžik zahalil kouř. „Nadešla hodina H,“ řekl lhostejným hlasem. „Budu tady, až přijede Walker. Ale pro vás, Same, by bylo lepší, kdybyste šel do kanceláře. Postavte se s puškou k oknu a čekejte.“

„Myslím, že bychom měli být všichni na ulici a čekat na něho,“ ozval se hlas z kanceláře. Ze dveří vyšel Mark Kelsey s brokovnicí v rukou. Slyšel poslední Parkerova slova. „Je to i můj boj, marshale. Zůstanu s vámi. Nesnažte se mě přemluvit. K celé té záležitosti došlo i kvůli tomu, co se psalo v mých novinách. Mám právo tu stát, až přijde Walker.“

„Musíte vědět sám, co děláte,“ řekl Rufus Parker. Na rtech se mu objevil úsměv. „Takže ho budeme očekávat tady.“

Dal si cigaretu do úst a odhrnul si cíp kabátu, takže mu byla vidět pažba koltu. Potom zvedl hlavu a pohlédl na dlouhou, rovnou ulici.

+ + + + +

Ulice byla plná stínů. Dusot kopyt se rychle blížil a byl stále hlasitější. Vtom se na konci ulice objevili jezdci.

Ještě bylo dost světlo. Sam Cary viděl na jejich čele Walkera. Ten hubený, vysoký muž seděl vzpřímeně. Byly vidět pažby jeho koltů.

Walker nečekaně zastavil. Valach s bílou hřívou a ocasem začal nervózně přešlapovat. Sam Cary na chvíli ucítil Walkerův pohled.

Dal ruku dolů a pohladil poutko na kohoutku revolveru. Kelsey, který stál napravo od něj, natáhl oba kohoutky pušky.

Jezdci se rozjeli na celou šířku ulice. Muselo jich být víc než dva tucty, jak Sam Cary bleskově odhadl. To znamenalo, že na každého z Walkerových mužů vycházeli dva jeho hdé, pokud do toho započetl občany Bisbee.

Parker se vydal k Walkerovi. Kráčel jistě. Letmo se dotkl pouzdra s koltem.

Walker teď držel uzdu jen jednou rukou. Sam Cary viděl, jak se ohlédl. Větřilpast jako vlk, ale vypadalo to, že mu něco brání otočit koně a odjet pryč. Zvažoval své šance.

Instinktivně cítil, že největší nebezpečí pro něj neplyne od těch tří mužů, přestože je nenáviděl ze všeho nejvíc. Nelíbilo se mu ticho ve městě.

Soustředil se na Parkera, který zůstal stát deset kroků před ním.

„Jessi Walkere!“ řekl Parker a jeho hlas přehlušil nervózní frkání koní. „Odepněte si opasek a pusťte ho na zem. To samé platí pro všechny, kdo s vámi přijeli. Toto město už vám nepatří, Walkere. A teď si odepněte opasek. Nebudu to opakovat.“

Walker se rozhlédl po prázdné ulici a fasádách domů, načež znovu upřel svůj zrak na Parkera. Na tváři se mu objevil úsměv.

„Jak mě chcete zastavit, Parkere?“ otázal se. „Jenom blázen by se mohl pokusit o něco takového. Srazím vás k zemi, jestli mi nepůjdete z cesty. Věříte snad, že se můžete schovat za ten kousek plechu, který nosíte na vestě?“

„Ukážu vám, jak se s vámi toto město vypořádá, Walkere.“

Parker zvedl levou ruku do výše ramen. Na ulici se náhle otevřela okna a dveře. Ze všech stran na skupinu jezdců mířily pušky.

Walker nehnul ani brvou. Jenom se napjal v sedle jako vlk před rozhodujícím skokem. Pomalu se rozhlédl. Teprve teď pochopil, jak nebezpečná je ta past, do které se znovu dostal. Za všemi okny viděl tmavé siluety. Zapadající slunce se odráželo od hlavní pušek, které kontrolovaly ulici po celé její délce.

Před nájemní stájí stáli muži Jima Russella. V rukou drželi pušky. O něco dál z průchodů mezi domy vyšli další muži s puškami.

Mezi pistolníky nastal neklid.

Parker zvedl ruku. „Můžete se pokusit vtrhnout do města, ale nikdo z vás se už odtud nedostane. Chcete se tu nechat rozstřílet?“

Walker váhal. Náhle se výraz jeho tváře změnil. Sam Cary to viděl a věděl, že Walker dospěl k rozhodnutí.

Vlk byl v pasti, ale ještě se nevzdával - ještě ne. Chtěl si vynutit boj, nemínil čekat, až jeho muži ustoupí před hrozícími puškami.

Vytáhl kolt a pobodl valacha ostruhami do slabin. Zvíře ze stoje vyrazilo cvalem.

Sam Cary trhl pravou rukou k revolveru. Ještě rychlejší však byl Mark Kelsey. Zvedl pušku.

V tom okamžiku přiměl Walker koně, aby se vzepjal. Zaduněla rána z brokovnice, ale dávku sekaného olova koupil kůň. Zařehtal, potom se mu podlomily přední nohy a zhroutil se.

Walkera to katapultovalo ze sedla. Hned po dopadu však vyskočil na nohy. Ten pohyb byl tak rychlý a nevypočitatelný, že ho Parkerova kulka minula.

Walker vypálil. Mark Kelsey sebou trhl. Jesse Walker dorazil do vchodu skladiště a zmizel v něm.

Sam Cary ještě dvakrát vystřelil, ale kulky se jen zavrtávaly do prkenné stěny tam, kde ještě před několika vteřinami stál Walker.

V tom okamžiku pobodl svého koně ostruhami i Enoch Pierce. Skloněn k hřívě zvířete cválal ke vchodu skladiště, kde seskočil ze sedla a zmizel. V rozhodujícím zlomku vteřiny se kryl za koněm.

Sam Cary vyrazil a Parker jej následoval. Zbylí jezdci, kteří přijeli s Walkerem, se nehýbali. Seděli tam s uzdami v rukou, připraveni sáhnout po koltu, jakmile padne první výstřel, připraveni si prostřílet cestu. Ale nikdo z nich nezačal pálit. Stále na ně mířily hlavně pušek.

Zraky obyvatel města byly upřeny na Walkerovo skladiště. Celé město se zatajeným dechem čekalo na dunění výstřelů.

+ + + + +

Sam Cary se v temnotě dotkl Parkerovy ruky. Zašeptal mu do ucha: „Potřebujeme světlo, Rufusi. Střílejte, jakmile se tu rozsvítí.“ Tušil, že Parker přikývl, ale vidět to nemohl. Opatrně se sklonil a odepnul si ostruhy. Bylo takové ticho, že by ho prozradil i ten nejtišší zvuk.

Ještě stále tam bylo parno. Košili měl celou propocenou, když se neslyšně posunoval podél stěny a hledal lucernu, kterou před hodinou pověsil na skobu. Pak se prsty dotkl chladného kovu. Lampa se rozhoupala. Chytil ji a odšrouboval cylindr. Druhou rukou si strčil kolt za opasek kalhot, vytáhl z kapsy sirku a naslouchal.

Nebylo nic slyšet. Rozmáchl se a hodil cylindr do tmy. Slyšel zařinčení a pak se zablesklo. Třesk výstřelu byl ohlušující. To byl okamžik, na který čekal. Škrtl sirkou o stěnu a ta vzplanula.

Vrhl se za hromadu prázdných soudků. Jedním soudkem za ním proletěla kulka, další roztříštila lampu. Kerosin se roztekl po prkenné stěně. Vyšlehly plameny a rychle se šířily po stěně.

Naproti u druhé stěny viděl Rufuse Parkera, ozářeného namodralými plameny, jak v pozvednuté ruce drží kolt. Hleděl nahoru.

Ve skladišti se začal šířit kouř. Stoupala tam teplota a začínalo tam být nesnesitelně. Dýchalo se jim stále hůř. Sam Cary slyšel, jak nad ním vržou prkna. Někdo se tam pohyboval, chtěl se dostat do tmy.

Vystřílel zbylé kulky. Těžké střely ráže 45 provrtávaly tenká prkna. Náhle úderník narazil na prázdnou nábojnici. Dal si kolt do levé ruky, vysypal z bubínku nábojnice a nabil jej novými náboji. Zaklopil bubínek a naslouchal. Nevěděl, zda to je Walker nebo ten druhý muž, který tam běžel za ním.

Pomalu obcházel hromadu soudků. Tu se zablesklo a kulka o dlaň minula jeho tvář.

Ještě během té střely se otočil. Nahoře, těsně u žebříku, spatřil pohyb. Vypálil.

Nezřetelná postava se zvedla, chytila se žebříku a ztratila rovnováhu. Skácela se i s žebříkem mezi soudky.

Sam Cary viděl, že to nebyl Walker. Rozhlédl se. Kouř byl stále hustší. Jedna stěna skladiště byla v plamenech a ty již zachvátily patro, v němž se musel nacházet Jesse Walker.

Teď musel sejít dolů, pokud nechtěl zahynout v plamenech. Neměl jinou možnost.

Sam Cary číhal. Měl vlhkou a horkou ruku. Pažba jeho pětačtyřicítky byla kluzká.

Vtom v praskání plamenů uslyšel Parkerův hlas: „Walkere, slyšíte mě?“

Desky z hořící stěny padaly na zem. Vznikl v ní otvor, kterým dovnitř pronikal vzduch.

Nahoře u druhého žebříku stál Jesse Walker. Sako si již svlékl a nyní měl jen hedvábnou vestu. Z pouzder mu trčely slonovinové pažby koltů.

Samu Carymu naběhla husí kůže, když ho uviděl. Měl propadlé tváře a jiskřilo se mu v očích. Na zpoceném čele měl kadeře rozcuchaných vlasů.

„Slyším vás, Parkere. Slyším vás, ale nevidím. Kde jste?“

Sam Cary dal Parkerovi znamení, aby neopouštěl úkryt, ale buďto to Parker neviděl, nebo to nechtěl vidět. Narovnal se.

Walker držel dlaně nad slonovinovými pažbami svých koltů jako pařáty. Upřeně hleděl na Parkera. Byl poražen. Věděl to a toto vědomí ho činilo smrtelně nebezpečným.

Blížily se k němu plameny, ale on před nimi neprchal. Zůstal na místě.

„Je konec, Walkere,“ řekl Parker. „Hra skončila. Odepněte si opasek a hoďte ho na zem. Potom pomalu slezte po žebříku. Nikdo už za vás bojovat nebude. Muži, kteří za vámi stáli, už nehnou ani prstem, aby vám pomohli. Selhal jste.“

Walkerův ztrhaný výraz ještě zvýrazňovala zář plamenů.

„Vy si myslíte, že město vám bude zase patřit, Parkere?“ lhostejně se otázal. „Ale já vám říkám, že se mýlíte. Myslíte si, že jste tento boj rozhodl pro sebe?“

„Odepněte si opasek, Walkere,“ řekl Parker. Nemluvil nijak nahlas, ale jeho hlas byl slyšet přes praskání plamenů. „Před soudcem budete mít dost času mluvit.“

„To předbíháte, Parkere.“ Walkerovi cukalo ve tváři. Leskla se potem. „A možná…“ Nedořekl to.

Tasil těžké kolty a otočil je. Palci natáhl kohoutky a hlavně namířil na Parkera.

Rachot hroutících se stěn takřka zcela přehlušil výstřely.

Sam Cary viděl, že Jesse Walker padl na kolena. Snažil se zmáčknout spouště koltů, ale potom se naklonil, ztratil rovnováhu a svalil se na zem.

V tom okamžiku se propadl strop a trosky se zřítily Walkerovi na nohy.

Zatímco Parker odtáhl kohoutek svého koltu a strčil si jej do pouzdra, sklonil se Sam Cary k Walkerovi.

Walker na něho hleděl. Chtěl něco říct. Jeho rty se pohybovaly, ale potom ochably.

Jeho oči zůstaly otevřené. V pravé ruce ještě pořád svíral kolt. Druhá ležela pod hořícími troskami, které na něho spadly shora.

Sam Cary vstal a šel k Parkerovi, který si stáhl šátek a snažil ho strčit mezi košili a rameno. Kabát měl na tom místě roztržený.

„Je to jenom škrábnutí,“ řekl, když na něho Sam Cary pohlédl. Pak se otočil k Walkerovi a řekl: „Vlk kousl naposled.“

Obrátil se a odešel pryč.

Když Sam Cary vyšel za ním, ze všeho nejdřív pohlédl na pistolníky. Ti seděli na svých koních a nehýbali se. Tvářili se lhostejně, když se z kouře, který se valil z vrat, vynořil Parker.

Rufus Parker kráčel k nim.

„Jesse Walker leží vevnitř pod hořícími troskami,“ řekl chraplavým hlasem. „Není tu nikdo, kdo by vám zaplatil, kdybyste tento boj přežili. Nikdo vám nebude bránit, když otočíte koně a odjedete. Ale dokud nebudete mít poslední domy za zády, bude na vás mířit padesát pušek.“

Nerozhodně na sebe hleděli, pak první z nich otočil koně a vydal se zpět cestou, kterou přijeli. Další ho následovali. Pistolníci opustili město. Přijeli proto, aby bojovali, protože za to byli placení. Teď, když už nebyl nikdo, kdo by je zaplatil, nemínili riskovat. Za několik vteřin je už nebylo vidět. Z domů vyšli lidé.

Všichni viděli, jak se plameny šíří po skladišti, až se s rachotem zhroutila střecha a k nebi vyletěly jiskry. Stěny, které ještě stály, byly zahaleny dýmem a plameny a už se kymácely.

Parker, který byl spolu se Samem Carym a Markem Kelseym skladišti nejblíže, řekl: „Až budete vydávat znovu vaše noviny, Kelsey, tak prosím, napište, že Arizona bude samostatným teritoriem. Napište, že to tak chceme, protože žijeme v této zemi a bojujeme za ni.“

Obrátil se a položil Samu Carymu ruku na rameno. „Má žena je ještě na vašem ranči, Same. Chtěl bych jet pro ni. Můžu si půjčit váš vůz?“

Sam Cary přikývl. Dav se před nimi rozestoupil, když kráčeli ke stáji, aby tam osedlali své koně.

Když vyvedli zvířata na ulici, stáli Caryho jezdci s Jimem Russellem a jeho lidmi v dlouhé řadě na kraji ulice.

Rufus Parker, Sam Cary a jeho dva synové nasedli a otočili koně. Ostatní se vydali za nimi a takto opustili město.

„Měl byste si nechat ošetřit tu ránu,“ řekl Sam Cary, když jel vedle Parkera. „Cesta na ranč je daleká.“

„To mi v tuto chvíli nevadí,“ řekl Parker, „hlavně, když je tato země svobodná.“