John Kirby

Colorado western 139. Latigo se mstí

Tam, kde se objevil, naskakovala husí kůže i těm nejtvrdším mužům. Jeho tvář byla tak znetvořena jizvami, že při pohledu na něj ženy bledly a děti s křikem utíkaly pryč. Říkalo se mu Latigo - to je španělsky bič. A býkovec namotaný na hrušce jeho sedla byl tou nejstrašlivější zbraní, když se vydal na cestu pomsty. Nikdo nevěděl, kdo je ten zjizvený muž, jehož srdce bylo naplněno nenávistí. Až jednoho dne přijel do Laramie…

Do napjatého ranního ticha se ozval pronikavý výkřik hlídky: „Jedou!“

Poručík Art Callister se ohlédl. Nemusel svým mužům dávat žádné rozkazy. Všichni byli na svých místech a věděli, co mají dělat. Šlo jim totiž o život.

Malé stanoviště na Crazy Woman Creeku bylo pastí pro čejenského náčelníka Velkého losa a vojáci v ní byli návnadou.

Poručík Callister jen doufal, že to aspoň někteří z nich přežijí, než past sklapne.

Viděli, jak se z ranního šera vynořili jezdci.

Ozvaly se pronikavé výkřiky, viděli první záblesky výstřelů.

„Střílejte až na můj rozkaz!“ zvolal poručík Callister. „Necháme je přijet až na padesát yardů!“

Nepoznával svůj vlastní hlas.

S vytřeštěnýma očima hleděl na blížící se vlnu nahých jezdců.

Brzy se dali rozeznat pestře pomalované tváře čejenských bojovníků. Barevná péra a dlouhé černé vlasy jim vlály ve větru.

K uším se jim donesly výkřiky. Callister jako by slyšel i jejich ozvěnu.

I malí, rychlí poníci byli na hlavách a slabinách pomalovaní a označení symboly.

V čele jel vysoký válečník, který měl oštěp ozdoben péry.

Art Callister ho znal.

Byl to Zabiják medvědů, syn Velkého losa.

„Palte!“ vykřikl poručík.

Salva zaduněla jako hromobití.

Olověná smršť smetla útočící Čejeny.

V ozvěně výstřelů bylo slyšet řehtání zasažených koní a křik poraněných bojovníků.

Poníci v zadních řadách vráželi do postřelených zvířat, katapultovali své jezdce a káceli se k zemi.

Někteří Čejenové šikovně vybrali pád kotoulem.

Se zkřivenými tvářemi běželi k palisádám, které kavaleristé provizorně vybudovali během tří dnů. Byly jen tři yardy vysoké.

Poručík Callister bez ustání pálil.

Nad hlavami mužů se vznášel dým, který jim dráždil sliznice. V záblescích výstřelů viděli, jak se Čejeni kácejí k zemi.

Tři bojovníci dorazili k palisádám a s pronikavými výkřiky na ně vyskočili. Kulky dva z nich srazily.

Jeden se přehoupl přes palisádu a pružně dopadl na zvýšenou plošinu vedle seržanta Mikea Wagnera.

Wagner ho zasáhl hlavní pušky a bojovník spadl na dvůr pevnůstky, na němž stály dva baráky. Třeskl výstřel, kulka zasáhla bojovníka do hrudi a na místě ho zabila.

Jekot Čejenů utichal.

Otočili své poníky.

Dva z nich s sebou vlekli jednoho bezvládného bojovníka ke kopcům, zpoza nichž se vynořili.

Poručík Callister viděl, že to byl Zabiják medvědů.

„Zastavte palbu!“ zvolal.

Seržant jeho příkaz předal dál.

Výstřely utichly.

Callister se rozhlédl.

„Nějaké ztráty?“

Wagner slezl z plošiny a vydal se podél palisády.

Jeden voják koupil šíp do ramene. Další byl zasažen kulkou do hrudi.

První útok byl úspěšně odražen.

Poručík Callister hleděl k hřebeni.

Věděl, že toto byl jen začátek. Znal Velkého losa, který tak nenáviděl bělochy, dost dobře. Byl si jist, že se tak rychle nevzdá. I kdyby při tom měl ztratit polovinu svých bojovníků.

Callister se rozhlédl kolem sebe.

Od začátku považoval nápad nalákat Velkého losa na předsunutou pozici na Crazy Woman Creeku za hloupý. Nebylo to však jeho rozhodnutí.

Tu lest na Velkého losa vymyslel kapitán Duke Averell.

Art Callister sevřel rty.

Při myšlence na kapitána Averella ho polil studený pot.

Od jeho návratu do Fort McKinney se mu kapitán vyhýbal. Callisterovi neušly jeho nenávistné pohledy. Averell tedy o všem věděl.

Callister se zhluboka nadechl.

V duchu se mu vybavila krásná štíhlá ženská postava. Cítil, jak ho bodlo v prsou.

Beverly Arnoldová!

Sakra, nevěděl, že to je snoubenka kapitána Averella!

Poznali se v Denveru, když do ní Callister z nepozornosti vrazil a jí spadl koš na zem. Zvedl jí ho a koktavě se omluvil.

Její úsměv mu pronikl do srdce jako nůž.

Ano, zamiloval se do ní, hned když ji spatřil.

Neodmítla jeho pozvání na oběd a neřekla ne, ani když se jí zeptal, zda by si s ním nechtěla jí večer zatančit do mexické části města, kde se slavil svátek nějakého svatého. Věděl, že se do něho zamilovala tak jako on do ní.

Proč mu neřekla, že je zasnoubená?

Že by Dukea Averella nemilovala? Nebo byla prostě jen tak zpustlá, že se chtěla pobavit, zatímco její snoubenec pobýval v nějaké osamělé pevnosti na Bozemanské stezce?

Ne, Beverly Arnoldová taková nebyla.

Milovala ho, to Callister jasně cítil.

Polilo ho horko, když pomyslel na noc po té taneční zábavě.

Milovali se.

Pak však Beverly náhle zmizela a on si teprve tehdy uvědomil, že ani nezná její příjmení.

Tři dny ji hledal v Denveru, než se dozvěděl, kdo to je.

Byla dcerou majitele přepravní společnosti, jehož vozy Callister často vídal na Bozemanské stezce. Jake Arnold, to byl pojem.

Callister šel k Arnoldům.

Potom mu došlo, že ten muž už na něho čekal.

Beverly mu očividně všechno přiznala.

Půl tuctu drsných vozků mu na dvoře společnosti dalo výprask a Jake Arnold na něj zavrčel, když zakrvácený ležel v prachu před branou: „Jestli tě tu ještě jednou uvidím, ty ksindle, tak tě zabiju!“

Trvalo mu tři dny, než se znovu postavil na nohy.

Nebylo těžké zjistit, že Beverly Arnoldová je zasnoubená.

Jméno toho muže mu způsobilo šok.

Byl to kapitán Duke Averell, jeho nadřízený ve Fort McKinney, k němuž byl převelen teprve před dvěma týdny.

Chtěl z Denveru co nejrychleji zmizet, jenže v jeho hotelovém pokoji už ho čekala Beverly. S uplakanou tváří mu pověděla, že Dukea Averella nikdy nemilovala. To její otec ji nutil si ho vzít. Prosila Callistera, aby s ní uprchl.

On to však neudělal.

Myslel na svou důstojnickou čest. Bylo pro něj nemyslitelné, aby dezertoval.

Doslova utekl z hotelu a odjel z města, jako kdyby měl ďábla v patách.

Nebyl to však útěk před Beverly Arnoldovou, ale před sebou samým.

První dny ve Fort McKinney uplynuly normálně. Potom se však kapitánovo chování k němu zcela změnilo. Averell s ním přestal mluvit a rozkazy mu nechal vyřizovat po druhých.

Včetně rozkazu zřídit předsunuté stanoviště na Crazy Woman Creeku a udržet ho za každou cenu, než přijede pomoc z Fort McKinney.

Poručík Art Callister sebou trhl, když na rameni ucítil ruku. Ohlédl se a spatřil širokou tvář seržanta Wagnera.

Wagner kývl ke kopcům. „Slyšíte to, pane?“ zamumlal.

Callister naslouchal.

Ozývaly se odtud žalozpěvy přerušované pronikavými hrdelními výkřiky.

Callister pohlédl na seržanta.

„Zabiják medvědů?“ vyhrkl.

Seržant přikývl.

„Kvůli někomu jinému by nedělali takový rozruch, pane. Syn Velkého losa je mrtvý. A co to pro nás znamená, je mi úplně jasné. Zbývá jen doufat, že se kapitán objeví včas, jinak tu najde jen rozsekané mrtvoly.“

Callister přikývl.

Po zádech mu náhle přeběhl mráz.

Pohlédl na své muže.

Byly to zhruba dva tucty vojáků.

Jde Averellova nenávist k němu tak daleko, že by byl ochoten obětovat více než dvacet mužů, jen aby ho viděl mrtvého?

Nedokázal potlačit třas, který se ho zmocnil.

„Co je vám, pane?“ zeptal se Wagner.

Callister zavrtěl hlavou. „Nic, všechno je v pořádku.“

Nic nebylo v pořádku. Byli ztraceni.

Sakra, proč ho Duke Averell nevyzval na souboj? To s ním musel poslat na smrt i více než dvacet nevinných vojáků?

Art Callister by byl křičel, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska.

Rozšířily se mu oči, když uviděl dlouhou řadu Čejenů, kteří se objevili na hřebeni kopce.

Hroty oštěpů a hlavně pušek se leskly v záři vycházejícího slunce.

Callister polkl. Koutkem oka zahlédl vytřeštěné tváře svých mužů.

Nikdo nepočítal s tím, že Velký los shromáždí všechny své bojovníky. Ale to nebylo všechno.

Seržant Wagner ukázal nalevo.

„Běžící vlk,“ hlesl. „ Kde se tu vzali ti zatracení Arapahové?“

Kapitán Averell na to určitě měl odpověď. Poručík Art Callister však o tom nemohl dlouho přemýšlel.

Bojovníci pobídli své poníky a vyrazili ze svahu. Do ranního ticha se ozvaly první výkřiky, při nichž kavaleristům tuhla krev v žilách.

Někteří z nich začali bez povelu pálit…

+ + + + +

Nad pevnůstkou se vznášel hustý dým. Před palisádami leželo nesčetné množství Čejenů a Arapahů. Několika z nich se podařilo přelézt hradbu, ale bílým se povedlo je pobít.

Už potřetí dokázali odrazit útok Čejenů a Arapahů. Ale za jakou cenu!

Callister cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

Ztratil více než polovinu svých mužů.

Seržant Wagner, který měl levý bok od krve, vrávoral mezi muži ležícími na zemi.

Vzduch byl prosycen odporným pachem krve.

Jeden muž křičel bolestí. Pak jen sténal a po nějaké době umlkl navždy.

Seržant Wagner za sebou vlekl levou nohu, když šel ke Callisterovi. „Belden je mrtvý,“ zamumlal. „Tak jako ostatní. S vámi nás je osm. To je příliš málo na to, abychom zvládli další útok.“

Callister přikývl.

„Kapitán Averell tu už dávno měl být,“ chraplavě zašeptal. Věděl, že kapitán Averell nepřijede, ale neměl sílu to seržantovi říct.

Jejich rozkaz zněl udržet stanoviště za každou cenu, dokud nedorazí pomoc.

Každý z nich to věděl. V jejich tvářích bylo vidět, že se už rozloučili se životem.

Poručík Callister vyčerpaně oddechoval.

„Seržante,“ vyhrkl.

Wagner zvedl obličej, začazený od sazí.

„Ano, pane?“

„Odjedeme za řeku, než nás všechny zmasakrují.“

Seržant Mike Wagner s otevřenými ústy hleděl na poručíka.

„Pane - rozkaz…. Máme rozkaz…“

Callister ho umlčel prudkým pohybem ruky.

„Rozkaz platí jen do okamžiku, kdy tu měl být kapitán Averell s kompanií A. Všechno ostatní je zločin. Kdyby nás Čejeni pobili, hned by zmizeli a pak by je kapitán Averell nikdy nedostihl. Odjedeme za řeku, seržante! Řekněte mužům, ať se připraví. Mrtvé necháme tady. Co máte s nohou?“

„Jde to, pane. Ale - jestli mohu něco říct - kapitán vás za to požene před válečný soud, pane.“

„To je moje věc, seržante. Já nesu odpovědnost. Vy musíte poslouchat mé rozkazy, rozumíte?“

„Tak jsem to nemyslel, pane. Jenom jsem chtěl…“

„To stačí, Wagnere. Musíme si pospíšit. Velký los ví, jak to tu vypadá. Brzy zaútočí.“

Seržant předal jeho rozkaz dál. Kavaleristé na ně udiveně pohlédli a pak se přikrčeni rozběhli ke srubům, za nimiž stáli jejich osedlaní koně. Seržant Wagner otevřel bránu. Vyvedli koně ven.

Na hřebeni se objevili Čejeni.

„Nasedat!“ vykřikl seržant Wagner.

Callister vzal uzdu svého ošklivého buckskina, jehož hlavu zdobila široká jizva po šavli. Zvíře rozrušeně zafrkalo a kouslo dalšího koně, který se dostal příliš blízko k němu.

Potom se Callister vyšvihl do sedla a zvolal: „Vpřed!“

Voda stříkala zpod kopyt kavaleristických koní. Osm mužů se cválalo přes Crazy Woman Creek. Tiskli se ke krkům svých zvířat.

Buckskin byl na druhém břehu jako první a rychle zdolával pobřežní svah.

Třeskly výstřely.

Slyšeli pronikavé výkřiky rudokožců.

Callister viděl, jak se jezdec Terrill vedle něj prohnul v zádech a skácel se z koně.

„Dál!“ zvolal.

Sám zastavil koně, zvedl winchestrovku a vypálil na útočící bojovníky půl tuctu kulek. Někteří poníci se v plné rychlosti zřítili k zemi, jiní klopýtali.

Callister slyšel divoké výkřiky. Seskočil ze sedla, zvedl Terrilla ze země a zvedl ho na hřbet tančícího buckskina. Znovu nasedl a pobídl buckskina, přičemž ho horkou hlavní winchestrovky praštil po zadku. Hřebec zařehtal a vyrazil.

Callister měl co dělat, aby udržel raněného v sedle.

Ostatní už byli více než sto yardů před ním. Zvířata byla odpočatá a rychle získala náskok před pronásledovateli.

Seržant Wagner zvolnil a počkal, až ho dostihne Callister. Měl zachmuřenou tvář. Levý rukáv se mu rudě leskl. Musel ztratit hodně krve.

Mlčky cválali za ostatními, kteří již dorazili na temeno nejbližšího kopce.

Prchající se ohlédli.

Callister jim dal znamení, aby odbočili na sever.

Zpomalili a počkali, až se k nim přidají Callister a Wagner.

„Pojedeme zpátky ke Crazy Woman Creeku a přebrodíme ho u Tortoise Rock!“ zvolal Callister. „Někde musíme narazit na kapitána Averella.“

Terrill zasténal. Callister ho pevně chytil. Ucítil cosi vlhkého na levé ruce. Věděl, že to je Terrillova krev.

Za nimi po svahu cválali Čejeni.

Callisterovi se zdálo, že jich ani zdaleka není tolik jako při posledním útoku. A pak poznal, že už tam nejsou Arapahové. Běžící vlk se svými muži se zjevně stáhl. Callister pobodl buckskina do slabin.

Hřebec rozezleně zafrkal, ale vyrazil a už po několika yardech začal získávat náskok.

Před nimi se třpytila hladina Crazy Woman Creeku. Řeka tam tvořila ohbí.

Koně cválali po břehu a pak vběhli do mělké vody.

Callisterovi cákala voda kolem uší.

Dostal se na druhý břeh jako první a otočil se.

Nad hřebenem, jkterý právě překonali, stoupal k modrému nebi kouř.

Velký los podpálil pevnůstku.

Při myšlence na mrtvé, které tam zanechali, se Callister zachvěl. Neměl však čas na to, aby o tom dál přemýšlel.

Čejeni nemilosrdně hnali své koně.

„Dál!“ zvolal Callister.

Vedle sebe cválali na sever. Někde po levé ruce se táhla Bozemanská stezka, která vedla k Fort McKinney.

Karavany se po ní odvážily jen se silnými eskortami od chvíle, kdy Velký los přísahal, že všechny bílé z kraje na Powder River vyžene.

Čejeni zaostávali, ale přesto se nevzdávali. Copak jejich špehové neviděli, že z Fort McKinney tam jede celá kompanie?

Po jedné hodině začali první koně vykazovat známky únavy.

Callister zvolnil.

Měl sevřené rty.

Kde je kapitán Averell?

Copak vůbec nevytáhl z Fort McKinney?

Čejeni je opět doháněli. Jejich malí poníci možná nebyli tak rychlí jako větší kavalerističtí koně, ale byli houževnatí a vytrvalí.

Callister se otočil.

Nevěřil vlastním očím.

Čejeni zastavili své poníky.

„Hééj!“ zvolal.

Nyní zpozorněli i ostatní. Se ztrhanými tvářemi se ohlédli. Nechtěli věřit, že je po všem. Většina z nich si myslela, že to je nějaký trik.

Seržant Wagner jel dál do svahu.

Když se k němu Callister otočil, uviděl, jak Wagner prudce zastavil svého šedáka a strnul v sedle.

Callister okamžitě pochopil, že seržant musel něco objevit.

Pobídl buckskina a vyjel k němu.

Pak to spatřil i on.

V široké dolině tam tábořila kompanie z Fort McKinney.

V táboře byla zjevně uvolněná atmosféra, jako by si kompanie vyjela na piknik.

Callisterovi ten pohled vehnal krev do hlavy.

Nejraději by vytáhl winchestrovku, jel do tábora a vpálil kapitánu Averellovi kulku do hlavy.

+ + + + +

Husté proudy deště bičovaly execírplac.

Psa by nevyhnal.

Na to se však armádní reglement neptal.

Jezdci z Fort McKinney nastoupili do trojstupu. Měli promočené uniformy, kapky jim stékaly z kapuci do tváře.

Trubač zatroubil signál.

Muži se nepohnuli, když dva jejich druhové vyvedli z vězení jednoho vězně.

Zároveň se otevřely dveře komandatury a ven vyšel se svými důstojníky kapitán Duke Averell. Topornými kroky přešli velké prostranství. Pod stožárem se zastavili. Vlajka s hvězdami a pruhy schlíple visela.

Důstojníci mlčky čekali, až před trojstup kavaleristů přivedli bosého vězně.

Ze světlých vlasů mu do tváře stékala voda.

Tvář měl jako z kamene. Nehnul se v ní ani sval. Ani v jeho modrých očích jako by nebyl život.

Kapitán Duke Averell vytáhl zpoza manžety svého kabátu jakýsi papír. Chladně pohlédl na vězně. Pak začal monotónním hlasem číst rozsudek válečného soudu.

Vojáci hleděli na světlovlasého muže, který byl ještě před několika málo dny jejich nadřízeným.

Nikdo z nich nemohl o poručíku Artu Callisterovi říct nic zlého. Naopak, ze všech důstojníků si ho vážili vůbec nejvíc.

Sedm mužů mělo slzy v očích, když slyšeli rozsudek. Sedm mužů, kteří mu vděčili za svůj život, protože odmítl splnit nesmyslný rozkaz.

Jezdec Gus Terrill, jenž cítil stažený obvaz na hrudi, se takřka nemohl udržet na nohou. Chtěl však být při tom, až budou degradovat muže, který ho s nasazením vlastního života zachránil.

Gus Terrill pociťoval nenávist. Nenávist k muži, který to všechno zavinil.

Všichni v pevnosti tušili, že kapitán Duke Averell poručíka Arta Callistera pohnal na smrt z osobních důvod. Nikdo však nevěděl proč.

Zbabělost před nepřítelem a nesplnění rozkazu, z toho byl poručík Callister obviněn.

Přitom tam, kde nyní stál poručík, patřil kapitán Duke Averell.

Averell byl vrah šestnácti mužů. Zemřeli, protože kapitán Duke Averell nedodržel slovo. A těch osm kavaleristů, co přežili, by také bylo zabito, kdyby se poručík Art Callister držel kapitánova nesmyslného rozkazu.

Skrze šumění deště zněl kapitánův monotónní hlas. „…bude poručík Art Callister zbaven své hodnosti jako všech vyznamenání a propuštěn z armády Spojených států amerických.“

Po těchto slovech se rozhostilo ticho.

Kavaleristé mlčeli.

Tváře důstojníků vedle a za kapitánem Averellem se podobaly maskám. Na některých z nich bylo zřetelně vidět, že s rozsudkem nesouhlasí.

Vypadalo to, že poručík Callister ožil teprve ve chvíli, kdy k němu přistoupil kapitán Averell.

„Máte štěstí, Callistere,“ řekl kapitán tichým, chvějícím se hlasem, z něhož bylo cítit zadostiučinění, „že den po vašem zbabělém útěku před Čejeny Velkého losa přišel rozkaz předsunuté stanoviště vyklidit. S radostí bych dal popravčí četě pokyn k palbě. Ale možná je tento trest stejně tvrdý. Velký los se bude chtít pomstít za svého syna Zabijáka medvědů. Nebude pro vás snadné Čejenům uniknout.“

Nakvašeně se otočil, když nedostal odpověď.

„Proveďte rozsudek, seržante!“ zavrčel.

Seržant Mike Wagner polkl. Vysoký, mohutný muž, který už zabil holýma rukama grizzlyho, se cítil slabý jako dítě. Měl pocit, jako by ho nechtěly poslouchat nohy. Tvář měl mokrou od deště. Jen on věděl, že i od slz.

Zastavil se jeden krok před Artem Callisterem.

„Je mi to líto, pane…,“ zašeptal takřka neslyšně. „Nejraději bych mu…“ Odmlčel se, protože viděl, jak se Callister usmál.

Wagner zvedl ruku, vzal řád, který Callisterovi visel na uniformě, a strhl mu jej.

Callister tam nehybně stál. Navenek nebylo poznat, co cítí.

Vevnitř však zuřila bouře.

Byl to důstojník tělem i duší. V šestnácti vstoupil do armády a od té doby byl v kavalerii.

Když mu Wagner strhl nárameníky, cosi v něm odumřelo. Náhle ho zaplnila prázdnota. A z této prázdnoty se zrodila nenávist k člověku, který to všechno zavinil.

Seržantu Wagnerovi stály slzy v očích, když přes koleno zlomil Callisterovu šavli.

„Willisi!“ zavrčel kapitán Averell.

Před ostatní předstoupil voják.

Callister zbledl. V dešti to však ostatní nepoznali.

Willis byl muž, který kavaleristům v pevnosti stříhal vlasy.

Váhavě došel k poručíkovi. Ruka, v níž držel nůžky, se mu chvěla. Pak se otočil ke kapitánu Averellovi a zamumlal: „Pane…“

„To je rozkaz, Willisi,“ zabručel Averell.

„Jen do toho, Willisi,“ zašeptal Callister, „vím, že za to nemůžeš.“

Jeden z přeživších z předsunutého stanoviště byl Willisův bratr.

Callister cítil, jak mu nůžky stříhají vlasy. Měl pevně sevřené rty. Ještě to nikdy nezažil, aby někoho takto barbarsky ponížili. Slyšel o tom, že dezertéři z řad mužstva byli takto potrestáni. Ale důstojník?

Callister pohlédl na kapitána, v jehož tváři se zračil chladný triumf.

Willis mu ostříhal levou polovinu hlavy. Mokré vlasy mu zůstaly přilepené na rameni.

Pak Willis odstoupil.

Callister na něho vrhl nechápavý pohled.

Potom koutkem oka zachytil kapitánovo gesto, kterým ho odehnal od vězně. Teprve pak pochopil.

Averell mu přikázal, aby mu oholil jen polovinu hlavy.

Zmocnila se ho zlost.

V první chvíli se chtěl na Dukea Averella vrhnout. Potom si však všiml, že kapitán na to jen čeká. Měl dlaň položenou na pažbě svého armádního koltu. Do jednotvárného šumění deště se ozvalo víření bubnů.

Trubač zatroubil signál.

Řady vojáků se pohnuly.

Kapitán Averell vydal ještě několik rozkazů, načež se on i důstojníci otočili a vrátili ke komandatuře.

Callister hleděl za nimi.

„Já to přežiju, Averelle,“ zašeptal, „a pak mi za to zaplatíš!“

Mužstvo se rozešlo do ubikací.

Averell zmizel na velitelství.

Zůstal tam jediný muž: seržant Mike Wagner.

Callister hleděl za něj, jako by ho neviděl.

„Pane…?“

Callister se ohlédl. Teprve nyní jako by si všiml, že na tom velkém, bahnitém prostranství stojí sám.

„Pane - teď musíte opustit pevnost,“ hlesl Wagner.

Callister pohlédl do jeho širokého, mokrého obličej a poznal, že není mokrý jen od kapek deště.

Pomalu přikývl.

„Ano, Wagnere. Opustím pevnost. Ale jednoho dne se vrátím a pak tomu parchantovi dám co pro to!“

Seržant zasténal.

„Ne tak nahlas, poručíku,“ zašeptal. „Jestli to kapitán uslyší, tak vás ještě postaví před popravčí četu.“

Možná by to bylo lepší než smrt v rukou Čejenů, pomyslel si Callister.

„Pojďme, Wagnere,“ řekl potom.

Vrátili se k vězení, v němž strávil poslední dny. Nestál před ním žádný strážný. Wagner cosi zvolal ke stáji a pak po Callisterovi vstoupil do vězení.

Ve strážnici ležely na stole kusy oblečení, kalhoty z modrého kepru, kostkovaná košile, červené spodní prádlo, stetson a kabát z ošoupaného plátna.

To prosadil válečný soud proti Averellově vůli. Stejně tak soud rozhodl proti Averellovu názoru, že Callister si smí ponechat svého buckskina a revolver.

Bylo stanoveno, že Callister musí do hodiny po vykonání rozsudku opustit pevnost bez ohledu na to, zda jsou bojovníci Velkého losa nablízku, nebo ne.

„Pane,“ zamumlal seržant Wagner. „Podle posledních zpráv bojovníci Velkého losa obsadili cestu na jih. Měl byste jet na sever a pokusit se dostat do Virginia City.“

„Díky, Wagnere,“ řekl Callister a oblékl si ty kovbojské šaty. Když si chtěl strčit armádní kolt za pás, podal mu Wagner revolverový opasek.

„Willis mi ho pro vás dal, pane,“ zamumlal.

Callisterovi se nahrnula krev do tváře.

Teprve nyní pomyslel na to, že má ostříhanou jen polovinu hlavy.

„Proč mi neostříhal celou hlavu?“ vyhrkl.

„Kapitán mu to zakázal, poručíku. Willis se zdráhal, ale kapitán mu pohrozil, že ho vyšle na průzkumnou jízdu samotného.“

Callister uviděl zrcadlo a přistoupil k němu. Na okamžik zavřel oči. Když je zase otevřel, stál Wagner za ním. Seržant držel v ruce nůžky. Řekl: „Mně to kapitán nezakázal.“

Callister se posadil na židli a seržant mu ostříhal dohola i druhou polovinu hlavy.

Pak si poručík nasadil na hlavu stetson.

Slyšel řehtání svého buckskina a nějaké klení.

Rychle vyšel ze dveří vězení.

Voják měl co dělat, aby buckskina udržel na uzdě a aby ho nekousl.

Callister krátce hvízdl.

Buckskin okamžitě zůstal stát.

Kavalerista podal Callisterovi uzdu, otočil se a běžel zpátky ke stáji.

Callister se vyšvihl do sedla.

Déšť ustal. Na západě se v oparu rýsovaly Big Horn Mountains.

„Budeme se za vás modlit, poručíku,“ řekl seržant Wagner.

„Díky, Wagnere,“ odvětil Callister. „Ale nemyslím, že by modlení moc pomohlo. Velký los bude vědět, co se tu stalo. Jsem přesvědčen o tom, že Averell poslal po squaw, které před dvěma dny byly v pevnosti, zprávu Velkému losovi.“

Poklepal si na krempu stetsonu, otočil buckskina a rozjel se přes execírplac k bráně pevnosti, kterou strážný již předtím otevřel.

Neviděl, jak seržant Mike Wagner polkl.

Uslyšel však, co seržant zamumlal.

„Zasloužil by kulku do hlavy, bastard jeden!“

Věděl, že Wagner tím nemyslel jeho.

+ + + + +

Ze země stoupala pára.

Déšť ustal a slunce rychle vyhlédlo mezi mraky plujícími na jih.

Callister pomyslel na seržantova slova.

Velký los dozajista neobsadil jen cestu na jih, aby polapil muže, který zabil jeho syna Zabijáka medvědů.

Callister ovšem nechtěl na sever.

Musel do Denveru.

Možná ještě není pozdě a on bude moci odčinit svou chybu.

Byl přesvědčen, že Beverly Arnoldová na něho ještě nezapomněla. Klidně by ji, kdyby to bylo nutné, unesl a odjel s ní do Kalifornie.

Buckskin tiše zafrkal.

Před nimi se táhl strmý svah, který vedl do úzkého údolí, v němž se třpytil a hladina řeky.

Callister jel na západ. Chtěl dorazit do údolí Big Horn River a jím jet na jih, až k železnici na Laramie Plains.

„Jen klid, koníčku,“ zamumlal, protože tušil, že buckskin má z toho svahu strach.

Hřebec rozrušeně tančil a frkal.

V následujícím okamžiku uskočil doleva.

Callister se jen s vypětím všech sil udržel v sedle. Nad hlavou mu prosvištělo několik šípů.

A pak se tam objevili.

Callister spatřil opálené muže s dlouhými, mastnými vlasy a nahými těly. Na prsou měli červené kruhy a hrozné jizvy. Callister věděl, že si je způsobili při obřadu tančícího slunce.

Bylo jich šest. Jeden z nich vykřikl a vrhl tomahavkem.

Callister se vrhl dopředu a křikl buckskinovi do ucha.

Zvíře vyrazilo.

Callister ho strhl doprava a v následujícím okamžiku již byli na strmém svahu.

Buckskin vyděšeně řehtal. Zapřel se nohama o zem a začal klouzat.

Callister se musel zaklonit, aby nepřeletěl přes hlavu koně.

Nad ním ječeli Čejeni.

Třeskly výstřely.

Kulka zasáhla sedlo a pak cosi udeřilo Callistera do tváře.

Zakřičel. Ta bolest byla takřka nesnesitelná. Z široké rány na pravé líci mu tekla krev a kapala mu na límec košile. Viděl před sebou rozstřelenou hrušku sedla, kterou trefila kulka. Nějaká dřevěná tříska ho musela zasáhnout do tváře.

Další kulka mu srazila z hlavy stetson.

Buckskin ztratil rovnováhu.

Callister seskočil ze sedla na druhou stranu. Držel přitom kolt, aby ho neztratil. Dopadl na zem a začal se kutálet ze svahu. Nedokázal se zastavit.

V uších mu hučelo.

Věděl, že teď jde o život.

Všechno kolem něj se točilo. Narážel boky, rukama i nohama o kamení.

Buckskin řehtal.

Callister nevěděl, kde zvíře je. Měl dost starostí sám se sebou.

Vtom se před ním objevil keř. Tvrdě do něj narazil. Větve se pod jeho vahou prohnuly. Včas se jedné z nich chytil.

Trhlo mu rukou a měl pocit, že si vykloubil rameno.

Zůstal viset na keři.

Potřeboval chvíli, aby zase přišel k sobě. Pohlédl dolů ze svahu a zjistil, že buckskinovi se to podařilo. Hřebec stál s chvějícími se slabinami na úpatí svahu a pronikavě řehtal.

Shora se kutálelo kamení.

Callister se ohlédl.

Naběhla mu husí kůže, když uviděl, že Čejeni ho pronásledují. Čtyři bojovníci klouzali k němu. Ostatní hnali koně po hřebeni. O něco dál zřejmě vedla bezpečná cesta dolů do údolí.

Callister zvedl armádní kolt a vystřelil.

Jeden z Čejenů zařval a ztratil rovnováhu.

Jako loutka se zřítil ze svahu, proletěl zhruba dva yardy kolem Callistera a dopadl na buckskina, jenž se vzteklým frkáním ucouvl.

Ostatní tři Čejeni se pokoušeli zastavit, ale nepodařilo se jim to.

Callister vypálil na druhého z nich. Opět trefil. Bojovník spadl na záda, kousek se svezl, otočil se a strhl s sebou dalšího Čejena.

Poslední z nich vrhl po Callisterovi svůj tomahavk.

Ten dopadl do křoví a jedna větev zasáhla Callistera do tváře, do krvácející rány, kterou způsobila tříska z hrušky sedla.

Callister nedokázal potlačit výkřik.

Viděl, jak se na něj poslední Čejen vrhl. Zvedl kolt a vypálil.

Bojovník dopadl na něho.

Callister nejprve ucítil čpavý pach bizoního tuku a pak do něj Čejen narazil. Nedokázal se už udržet větví keře. Rozmáchl se pažbou koltu a teprve nyní si všiml, že Čejen na něj vlastně vůbec nezaútočil.

Společně se skutáleli ze svahu.

Dole se Callister od něho odvalil. Viděl, že bojovník má zakrvácenou hruď.

Vtom se za ním ozval výkřik.

Čejen, který byl předtím stržen ze svahu svým druhem, se na něho vrhl jako panter.

Callister uskočil stranou.

Bojovník mu nožem roztrhl rukáv kabátu.

Projela jím ostrá bolest, když dopadl na levé rameno. Do očí mu stékala krev.

Zmocnila se ho panika. Už nic neviděl, před očima měl červenou mlhu. Rychle si levým rukávem utřel obličej. Slyšel dusot kopyt a věděl, že to jsou Čejeni, kteří jeli po hřebeni dál.

Callister vedle sebe spatřil stín. Otočil tím směrem kolt a vypálil.

Ještě jednou si otřel oči.

A znovu začal vidět.

Kde je ten Čejen, na kterého střílel?

Ležel vedle něho na zemi. Kulka ho zasáhla do boku. Zkroutil se bolestí a pokusil se odplazit pryč.

Callister zvedl kolt a namířil na oba blížící se jezdce.

Potom zmáčkl spoušť.

Ozvalo se cvaknutí.

Stál tam jak zkamenělý.

Jezdci zaječeli.

Calliser viděl, že vedle něho leží v písku oštěp.

Chvatně se sehnul, zvedl ho a bleskově se otočil, když první jezdec přijel k němu a chtěl se na něho vrhnout.

Použil oštěp jako kyj a ohnal se jím. Čejen se skácel ze sedla. Jeho druh otočil poníka, ten ztratil rovnováhu, pronikavě zařehtal a skácel se.

Callister hvízdl.

Okamžitě tam přiběhl buckskin.

Když si poškrábal levou ruku o rozstřelenou hrušku sedla, vykřikl Callister bolestí. Přesto se vyšvihl do sedla a pobodl hřebce ostruhami do slabin.

Buckskin vyrazil.

Vtom se ozval zlověstný svist.

O zlomek vteřiny později Callister ucítil prudký náraz do zad. Trefil mě šíp!, pomyslel si s hrůzou.

Nejprve mu ta bolest ochromila záda, pak celé tělo. Zhroutil se dopředu a chytil se buckskinovy hřívy. Ani si nevšiml, že mu z ruky vypadl revolver.

Před očima se mu dělaly rudé kruhy.

Slyšel buckskinovo zafrkání, když se kůň zastavil a on mu málem přeletěl přes hlavu. Pak zůstal hřebec klidně stát a podle jeho frkání Callister poznal, že něco musí být před nimi. Zvedl hlavu.

Jako skrze rudou mlhu viděl postavy, jež seděly na malých, strakatých ponících před ním.

Zalapal po dechu.

Pak znovu viděl jasně.

Hleděl do široké tváře jednoho bojovníka, který měl v černých dlouhých vlasech mohutnou čelenku.

Callister viděl Velkého losa jen jednou a z dálky, teď ho však hned poznal.

Je konec, blesklo mu hlavou.

Pocítil zklamání a rezignaci.

Bolest v zádech se mu šířila do celého těla. Zatmělo se mu před očima a už necítil, jak dopadá na zem a jak buckskin s řehtáním a vyceněnými zuby vyrazil proti Čejenům, prorazil mezi nimi a s postaveným ocasem běžel pryč, jak by měl v patách samotného Satana.

Zatímco Čejeni odvlekli těžce raněného Callistera na smyku do svého tábora na No Wood Creeku v Big Horn Mountains, vrátil se buckskin do Fort McKinney.

Strážní otevřeli koni bez jezdce vrata.

Buckskin proběhl branou, jako už tolikrát, a zůstal stát až před stájí.

Odevšud se tam sbíhali muži.

Každý z nich to zvíře znal.

Seržant Mike Wagner polkl, když se zastavil tři kroky od hřebce.

Dveře komandatury se otevřely.

Na verandu vyšel kapitán Duke Averell. Trvalo mu několik vteřin, než poznal buckskina. Potom se mu na tváři objevil triumfální škleb. Pomsta byla dokonána. Došlo k tomu, v co doufal.

„Buď opatrný, seržo, ten prevít tě pokouše,“ zamumlal kaprál Snyder, když Mike Wagner přišel k buckskinovi a sáhl po zašpiněné uzdě.

Hřebec se však nepohnul. Dovolil dokonce Wagnerovi, aby ho poplácal po krku, a otočil hlavu, aby do něho drcl nozdrami.

„Ty nám nepovíš, co se stalo, koníku,“ chraplavě řekl seržant. „Ale to, že ses vrátil bez pána, znamená, že ho Čejeni dostali. Vehnali ho do náruče smrti. Zabili ho…“

Seržant Mike Wagner nehovořil tiše.

Důstojníci, kteří nyní stáli na verandě komandatury vedle kapitána Dukea Averella, to slyšeli stejně dobře jako kapitán. Averell zrudl.

Otevřel ústa, aby si podal seržanta Wagnera, ale potom spatřil chladné pohledy ostatních důstojníků. Byly upřeny na něj.

Nakvašeně se otočil a topornými kroky se vrátil zpátky.

Kapitán Duke Averell věděl, že ho považují za vraha. A zároveň si uvědomoval, že mezi důstojníky už nemá jediného přítele - ano, na jeho straně už nestál jediný muž…

+ + + + +

Art Callister se pohyboval mezi snem a skutečností.

Už dávno necítil žádné bolesti.

Jeho tělo a především jeho tvář byly jednou bezcitnou, opuchlou masou.

Toužil po smrti.

Mučení bylo nesnesitelné. Callister věděl, že Čejeni jsou ke svým nepřátelům strašliví, netušil však, jaké utrpení dokážou člověku způsobit.

Necítil k nim kvůli tomu nenávist.

Velký los a jeho lid bojovali o svou zemi, o přežití. Se vší tvrdostí vraceli úder, když pochopili, že postup bílého muže se dá zastavit jen násilím. Na vlastní kůži zažili, že smlouvy, které uzavřeli s jedním bílým mužem, byly druhým bílým mužem prostě a jednoduše smeteny ze stolu. Bílí neměli žádnou úctu ke skutkům svých mrtvých.

Callister věděl, že následujícího dne zemře.

Vydržel to celý den.

Čejeni se mu ze začátku posmívali kvůli jeho holé hlavě. Ženy ho bily větvemi a bodaly ostrými holemi.

Art Callister však dosud nezasténal.

Pak přišli bojovníci.

V černých očích Velkého losa se zračila nenávist. Se stoickým klidem přihlížel, jak jeho bojovníci testují statečnost bílého muže.

V průběhu toho dne se nenávist v jeho očích změnila v úctu.

Bojovníci chtěli Callistera za soumraku zabít, ale Velký los daroval statečnému bělochovi noc.

Ochable visel u kůlu. Už dávno by se skácel do písku, kdyby ho nedržela pouta na rukou a na nohou.

Občas uviděl oheň mezi čejenskými tepee. K jeho uším se donesl štěkot psa. Slyšel křik dětí. Několik squaw zpívalo žalozpěvy za mrtvé, kteří zemřeli rukou bílého muže.

Něco se lehce dotklo jeho obličeje.

Callister cítil chladivou vlhkost.

Rány ho začaly pálit.

S nevýslovným úsilím otevřel oči.

V bledém svitu měsíce spatřil tmavou, lesknoucí se tvář jedné mladé squaw. Utřela mu tvář mokrým hadrem.

Otevřel rozpukané rty.

Z nějaké nádoby mu do úst začala téct voda.

Polknutí mu způsobilo bolest.

Vzdálila mu tu nádobu od úst. V jejích velkých, tmavých očích se odrážel svit měsíce.

Zasípal: „Proč to děláš?“

Rozuměla mu?

„Jsi statečný bojovník, bílý muži,“ odpověděla vlídným hlasem. Její angličtina byla bezvadná. „Kdo jsi?“ zašeptal.

„Jmenuju se Beulah 0’Hare,“ hrdelně řekla. „Čejeni mi říkají Žena dvou cest. Má matka byla z kmene Velkého losa. Můj otec byl běloch. Žila jsem s ním v Laramie City, dokud nezemřel. Pak jsem se s matkou vrátila k Velkému losovi.“

Kdosi k nim běžel od tepee.

Squaw sebou trhla.

Chtěla se otočit a utéct, ale bojovník ji chytil a rozzloben ji přivlekl zpět k mučednickému kůlu. Čejen cosi hrdelně řekl a udeřil ji tak, že se skácela na zem. Potom se v jeho ruce zableskl nůž.

Callister ucítil hroznou bolest v obličeji.

Ostrá čepel mu přejela přes nos. Potlačil výkřik. Krev mu stékala do koutku úst. Plivl indiánovi do tváře.

Bojovník zavrčel a odskočil. V jeho černých očích se jiskřilo. Utřel si tvář a zvedl nůž.

Squaw se vrhla před něj. Chtěl ji odstrčit, ale ona se ho chytila a nahlas vykřikla.

U tepee nastal pohyb.

Přibíhali další muži. Když tam dorazili, odtrhli svého druha od squaw.

Pak se objevil Velký los.

Jeho široká tvář s nesčetnými vráskami a široký nos se leskly ve světle loučí, které drželo několik bojovníků. Squaw věnoval jen krátký, pohrdavý pohled. Otočil se k onomu bojovníkovi a něco se ho čejensky zeptal.

Muž cosi vyhrkl.

Velkému losu stačilo gesto, aby přerušil jeho tirádu. Něco zvolal k tepee a po chvíli tam přišel muž v bizoním plášti a čepici s bizoními rohy. Callister v něm poznal šamana. Velký los mu řekl pár slov, načež se otočil ke Callisterovi.

„Červený jelen byl pokrevní bratr Zabijáka medvědů, bílý muži,“ řekl lámanou angličtinou. „Zítra tě zabije tak, jako tys zabil mého syna.“

Callister neodpověděl.

Velký los ještě něco řekl a Žena dvou cest odešla se skloněnou hlavou.

I bojovníci a Velký los se odebrali k tepee.

Zůstal tam jen muž v čepici.

Přistoupil ke Callisterovi a dotkl se silně krvácející rány v jeho obličeji.

Callister v ráně ucítil něco měkkého a chladného. Krvácení okamžitě ustalo.

Šaman ucouvl. Callister uslyšel tiché chřestění a spatřil v jeho ruce kulaté chřestítko. Opsal jím malý kruh.

„Zítra je dobrý den na to, abys zemřel, bílý muži,“ zamumlal, než se otočil a s tichým zpěvem odešel k tepee.

Callister hleděl za ním.

Každý den je stejně dobrý na to, abych zemřel, jako ten zítřejší, pomyslel si.

Pak se jeho myšlenky upnuly k něčemu jinému.

Spatřil před sebou tvář Beverly Arnoldové.

Prosila ho, aby s ní uprchl z Denveru.

On si však myslel, že bez cti a bez armády nedokáže žít.

Teď ho armáda o čest připravila a vykopla.

Myšlenka na to, že byl příliš zbabělý na to, aby udělal pro svou lásku všechno, v něm vzbudila nezkrotnou nenávist ke kapitánu Averellovi.

Smrti se nebál.

Zítra zemře.

Nic ho už nemůže zachránit.

Cítil jen lítost kvůli tomu, že se už nebude moct pomstít kapitánu Averellovi.

Hlava mu klesla na hruď.

Byl unavený, nesmírně unavený.

Zítra, pomyslel si.

Zítra je dobrý den na to, abych zemřel.

+ + + + +

Oheň mezi tepee vyhasl.

Callister se probral.

V obličeji cítil vlhkost.

Teprve po chvíli pochopil, že začalo pršet. Vzduch se pročistil. Chvěl se chladem.

Cítil bolest v zádech. Šíp!

U si nevzpomínal, jak se ho zbavil. Skácel se ze sedla buckskina a ztratil vědomí. Probral se až u mučednického kůlu.

Předtím mu ten šíp musel vytáhnout šaman.

Callister naslouchal.

Náhle si uvědomil, že ho neprobudil déšť.

Do jednotvárného šumění deště se ozval nějaký tichý zvuk. Stáhla se mu kůže na zátylku.

Že by Červený jelen nedodržel příkaz náčelníka a chtěl svou pomstu dokonat už v noci?

Jeho pravé paže se dotkla čísi ruka.

Uslyšel šeptavý hlas Ženy dvou cest.

„Nehýbej se, bílý muži! Červený jelen tě pozoruje!“

Callister zatajil dech a olízl si ze rtů vodu, která mu stékala z holé hlavy do tváře.

„Co tu děláš?“ hrdelně se zeptal. Jeho hlas zněl jako z jiného světa.

„Chci tě osvobodit a uprchnout s tebou,“ zašeptala. „Připravila jsem pro nás dva koně. Červený jelen to v tom dešti dlouho nevydrží.“

„Je tu můj kůň?“ hlesl Callister.

„Ne. Odběhl, když tě Velký los zajal.“

Callister ztěžka oddechoval.

Přemýšlel, zda bude mít dost sil na to, aby vylezl na hřbet koně, o útěku před bojovníky Velkého losa ani nemluvě.

Měl slabé nohy.

Musel vynaložit všechny síly, aby se udržel na nohou, když mu Žena dvou cest přeřezala pouta na rukou.

V dešti viděl, jak se před jedním tepee zvedl stín jednoho bojovníka. Přes hlavu měl nataženou bizoní kůži. Přikrčen zmizel v tepee. Vchodová chlopeň zakryla vchod.

Squaw si klekla ke Callisterovi a zbavila ho i pout na nohou. Pak se postavila k němu a on položil levou ruku kolem jejích úzkých ramen.

Byla silná.

Squaw musely u Čejenů tvrdě pracovat. Nosily těžká břemena a dřevo.

Déšť houstl.

Callister, který otočil hlavu a chtěl pohlédnout k táboru, viděl jen nezřetelně obrysy tepee.

Při každém kroku se ozývalo mlaskání. Půda byla rozměklá a bahnitá.

Squaw rychle oddechovala.

Callister věděl, že to není snadné ho vléct.

Měla strach, cítil to.

Musela vědět, co jí hrozí, pokud bude útěk odhalen a chytí je.

Callister byl tak jako tak odsouzen k smrti.

Ptal se, proč to dělá. Myslela si, že se z jeho pomocí bude moct dostat k bílým?

Callister klopýtl.

Žena dvou cest ho nedokázala udržet. Oba se svalili do bláta.

Squaw se okamžitě postavila a zvedla ho na kolena. Dlouhé vlasy se jí lepily k obličeji.

Callister cítil, jak se mu dělají mžitky před očima. Bojoval proti mdlobám a po nějaké době se mu povedlo vstát.

Koně! Kde jsou koně? Bylo mu jasné, že se dlouho na nohou neudrží.

Před nimi rostly nějaké stromy.

Callisterovi připadlo, jako by slyšel frkání koní.

A pak je uviděl.

Žena dvou cest je přivázala uzdami ke kmeni. Jeden byl dokonce osedlaný koženým sedlem, které Čejeni vzali nějakému kavaleristovi. Na tmavé kůži bylo zřetelně vidět písmena US.

Callister sevřel rty. Možná to sedlo patřilo některému z mužů, kteří bránili stanoviště na Crazy Woman Creeku.

Squaw mu pomohla do sedla a strčila mu nohy do třmenů. Uchopil uzdu. Kůň tančil. Musel ho přivést k rozumu prudkým zatáhnutím za uzdu. V nohách neměl sílu na to, aby ho vedl stehny.

Žena dvou cest jela na velkém pintoví, na jehož hřbetě ležela jen pestrá deka. Mrštně vyskočila na jeho hřbet a zamumlala: „Pojď!“

Otočila pinta a vyjela.

Už po prvních krocích měl Callister pocit, jako by ho někdo bodal nožem do zad. Z rány po šípu se mu šířila do celého těla palčivá bolest.

Déšť mu bičoval tvář a chladil ty děsivé rány v ní.

To nevydržím, pomyslel si.

Náhle sebou oba trhli.

Callister viděl vytřeštěné oči Ženy dvou cest a pochopil, že s tím celou dobu počítala.

Nocí třeskly výstřely. Jejich útěk byl odhalen. Squaw pobídla svého pinta. Callister chtěl za ní, ale neměl sílu na to, aby patami kopl koně do slabin.

Sípavě zavolal za Ženou dvou cest, ta ho uslyšela a otočila se.

Mlčky vzala uzdu Callisterova koně a vedla ho.

Callister se pevně držel hrušky sedla.

Palčivá bolest v zádech mu šlehala až ke krku. Měl pocit, jako by mu krk spalovalo slunce.

To nedokážeme, pomyslel si. To nemůžeme dokázat. Squaw a raněný, který se skoro nemůže pohnout, to nejsou pro čejenské bojovníky a jejich rychlé poníky žádní soupeři.

Žena dvou cest vjela do řeky.

Callister nevěděl, jaká je to řeka. Koryto bylo tak hluboké, že měl nohy ve vodě. Pak se dostali na druhý břeh. Kopyta klapala na kamení.

Byla tma.

Callister otevřel oči, ale v dešti nic neviděl. Slyšel tichý hlas Ženy dvou cest, která hovořila ke zvířatům, chtějíc je uklidnit. Přepadl dopředu na hrušku sedla. Pochopil, že jeho kůň kráčí po strmé stezce.

Občas se pravým ramenem dotkl skalní stěny.

To všechno vnímal jen podvědomě.

Pálilo ho celé tělo.

Déšť, který ho chladil, už necítil. Hlavou se mu honily myšlenky. Před očima měl štíhlou, hezkou tvář Beverly Arnoldové. Pak pomyslel na buckskina. Jestli ho Čejeni nechytili, možná se vrátil do Fort McKinney. Kapitán Duke Averell by podle toho usoudil, že jeho jezdec je mrtvý.

Ale já ještě nejsem mrtvý, v duchu si řekl Callister.

Jeď, Ženo dvou cest! Musíme bojovníkům Velkého losa uniknout!

Najednou se kůň zastavil.

Byla tam tma jak v pytli. Neviděl si ani na ruku.

Nebo měl něco s očima?

Na levém rameni ucítil malou ruku. Squaw ho chtěla stáhnout ze sedla. „Ne!“ vyhrkl. „Ještě můžu jet. Musíme dál.“

Jeho hlas zněl podivně dutě.

Najednou mu došlo, že šumění deště se změnilo. Bylo slyšet jen tiše, jako by se nacházel v nějakém domě.

„Už dál nepojedeme,“ hlesla Žena dvou cest. „Jsme v jeskyni, kterou nikdo kromě mě nezná. Až déšť smyje naše stopy, nikdo nás nenajde. Pojď, slez ze sedla.“

„Dál!“ zasténal Callister. Nepochopil, co mu říkala.

Trhla mu rukou. Chtěl ji odstrčit, ale ztratil rovnováhu a skácel se na ni.

Tiše vykřikla, když ji Callisterova váha přitlačila k zemi.

Vyprostila se a vstala.

I Callister se pokusil vstát, ale znovu se svalil na zem.

Žena dvou cest ho chytila v podpaží a odvlekla dál do jeskyně, až se dostala k místu, kde bylo na zemi několik bizoních kožešin. Na ně ho položila.

Callister dýchal nepravidelně. Byl napůl v bezvědomí.

Slyšel zvuky, které způsobovala kopyta koní, když ho Žena dvou cest odvlekla do hloubi jeskyně, ale nedokázal si je zařadit.

Pálilo ho v zádech.

Otevřel ústa, aby vykřikl bolestí, ale z úst se mu nevydral jediný zvuk.

Klesla mu hlava…

Žena dvou cest uslyšela jeho tiché povzdechnutí.

Přiběhla k němu a klekla si na bizoní kožešiny. Nahmatala ho a ucítila, že ztratil vědomí.

Po tváři jí tekly slzy, které se mísily s kapkami deště a potem.

Měla toho dost. Věděla, že mají šanci, že je bojovníci neobjeví.

Nevěděla však, zda se jí podaří toho bílého muže s jeho děsivou ranou udržet při životě.

Viděla ošklivé rány v jeho obličeji. Bylo jí jasné, že tyto jizvy bude nosit po zbytek života.

Znala bělochy. Indián by s takovými jizvami dokázal žít, protože svědčily o jeho velké statečnosti. Ale běloch? Ostatní bílí by se při pohledu na něj zhrozili a dozajista by se mu vyhýbali.

Žena dvou cest tiše plakala.

Možná jsem udělala chybu, pomyslela si. Možná by bylo lepší, kdybych ho nechala zemřít u mučednického kůlu.

+ + + + +

Mezitím uplynuly tři roky.

Velký los poznal, že bílých mužů je víc než hvězd na nebi.

Už to bylo více než dva roky, co čejenský bojovník slavil svůj největší triumf.

Podařilo se jim dobýt Fort McKinney a srovnat ji se zemí. Více než sto modrokabátníků při tom přišlo o život. Kapitán Duke Averell s přibližně dvěma tucty mužů unikl a byl za tento hrdinský čin povýšen do hodnosti majora.

Velký los si svůj triumf nemohl užívat dlouho. Na Bozemanské stezce vyrostly další, větší pevnosti. Jakmile byla na Východě ukončena občanská válka, proudilo na Západ stále více bělochů. Velký los čas od času přepadl nějakou karavanu, ale na pevnosti obsazené silnými posádkami si netroufal.

Velký los v těch letech zestárl.

Mladí bojovníci na něho naléhali, aby splnil svůj slib a vyhnal bílého muže z kraje na Powder River. Velký los však pochopil, že to je jako boj proti větru.

Červený jelen byl vůdcem mladých bojovníků a mluvilo se o tom, že brzy převezme vedení kmene.

Majora Dukea Averella to zajímalo jen proto, že byl zainteresován na tom, aby se karavany Arnold Freight Company dostaly v pořádku ke svému cíli.

Tenkrát, když dokázal uprchnout před rudochy, odešel z armády. Oženil se s Beverly Arnoldovou a ta mu povila syna.

V Denveru kolovaly nejrůznější pověsti.

Jake Arnold vždycky pohrdal lidmi, kteří pomlouvali druhé.

To, co se doneslo k jeho uším, ho však dohánělo k zuřivosti.

Věděl, co se vykládá o jeho dceři Beverly. Její syn prý není dítětem Dukea Averella, nýbrž jednoho mladého poručíka, kterého Jake Arnold nechal před třemi lety vypráskat ze svého dvora.

A Beverly Arnoldová si prý Dukea Averella vzala jen proto, že ji k tomu přinutil otec, aby její dítě mělo otce.

Dukea Averella ty pověsti nechávaly chladným.

„Já a Beverly víme, že Randy je náš syn,“ vždycky odpovídal, když se ho ptali, proč s těmi pomlouvači nezatočí.

Od té doby, co jeho zeť přijel do Denveru a nastoupil do jeho firmy, Jake Arnold mlčel. Duke Averell byl jako důstojník hvězdou. Jako civilista byl domýšlivec, který měl větší zájem o nejnovější módu než o tvrdou práci.

Averell nebyl tím, co Jake Arnold chápal pod slovem poctivý obchodník.

Když přijel do Virginia City, začal tam dělat velkolepé obchody.

K Arnoldovým uším se však doneslo, že na zlatých polích Montany se jeho společnosti Arnold Freight Company začalo přezdívat „vydřiduši“.

Největší starosti si Arnold dělal o svou jedinou dceru.

Zdálo se, že se smířila s tím, že je ženou Dukea Averella.

Jaké to mezi nimi je, Arnold nevěděl.

Beverly o tom nikdy neřekla ani slovo.

Jeho jedinou radostí byl malý Randy, a když Jake Arnold viděl jeho zářivě modré oči a blond vlasy, často sám pochyboval, zda jeho otcem může být Duke Averell. Beverly sice byla blondýna a měla modré oči, ale říkalo se, že obecně dominují tmavé oči a tmavé vlasy.

Jake Arnold ty myšlenky zaplašil.

Měl dost jiných starostí.

Nová karavana byla připravená. Měla již brzy odjet do Virginia City.

Jakea Arnolda znepokojovaly zprávy z Bozemanské stezky.

Banda mladých čejenských bojovníků přepadla skupinu zlatokopů vracejících se z Virginia City do Fort Laramie a všechny je pobila.

Na zlatých nalezištích ve Virginia City vládla nejistota. Gang hrdlořezů olupoval zlatokopy a pokoušel se ovládnout veškerý obchod. Diktovali ceny a nakupovali všechno, co do města přivážely karavany, aby to později zlatokopům prodávali s obrovskými zisky.

Jake Arnold si povzdechl.

Obchod už nebyl jako dřív.

Vrhlo se na něj příliš mnoho supů.

Do Montany posílalo své treky půl tuctu konkurenčních společností. Dosud s nimi Jake Arnold vycházel dobře.

Pak se však v Denveru objevil Roscoe Crouch. Proslýchalo se, že má v Laramie velký obchod a úspěšně obchoduje s Union Pacific.

Roscoe Crouch však neměl jediný vůz. Přepravoval zboží, které nakoupil v Denveru, na mezcích do Laramie a odtud dál do Montany.

Crouchovy karavany dosud nebyly ani jednou přepadeny indiány.

Měl mezi svými muleros několik míšenců a říkalo se, že jeho mužstvo je tak tvrdé, že by si na něm vylámal zuby i samotný ďábel.

Jake Arnold ovšem měl jisté podezření.

Jelikož však nemohl nic dokázat, mlčel.

Vypadalo to, že Duke Averell si s Crouchem dobře rozumí. Dokonce jednou dělal narážky, že Crouch by se mohl stát jejich společníkem a že by tak mohli ostatní konkurenty dostat na kolena.

Jake Arnold to stroze odmítl a Duke Averell o tom už nikdy nemluvil.

Arnoldovi se však doneslo, že jeho zeť se s Crouchem často stýká.

Ptal se na to Beverly, ale ta doma s Averellem o obchodech nemluvila. Všiml si, že o něm nikdy nehovořila jako o Dukeovi, vždy jako o Averellovi.

Jake Arnold vztekle shrnul papíry ze stolu a vstal.

Před kanceláří uslyšel kroky.

Krátce nato se otevřely dveře.

Arnold hleděl do široké, vrásčité tváře Mikea Wagnera.

Ten vysoký, mohutný muž tenkrát s Callisterem unikl Čejenům Velkého losa. Ví Bůh, že nechtěl pracovat pro kapitána. Když se však rozhodl, že armádu opustí, protože se nesmířil s tím, co udělali poručíku Artu Callisterovi, potkal v Denveru jednoho starého přítele, jenž byl vozkou u Jakea Arnolda. Ten ho přivedl k Arnoldovi a když o něco později do společnosti vstoupil Duke Averell, nemohl již Mike Wagner nic dělat. Z Východu na Západ putovaly tisíce mužů. Nikde by nenalezl takový dobrý džob jako u Jakea Arnolda. Navíc si s Arnoldem výborně rozuměli.

Mike Wagner si byl jist, že Averell není otcem malého Randyho. Nikdy se o tom však nezmínil ani slovem.

Ctil Beverly Averellovou a měl rád malého Randyho.

A každý, kdo v jeho přítomnosti o Beverly řekl něco špatného, pocítil, jak tvrdé má pěsti.

Mikeovi se v očích zračil vztek. Na tváři se mu vytvořily rudé skvrny. Svíral pěsti a zase je otevíral.

„Co se děje?“ zavrčel Jake Arnold. „Vypadáš, jako by ti uletěly včely.“

„Byl jsem u Crouche,“ vyhrkl Wagner.

Jake Arnold vytřeštil oči. „ Cos tam dělal?“

„Potřebujeme přece ještě dvanáctý vůz, ne?“

„Ano. Ale co to má co společného s Crouchem? Ten vůz měl obstarat Duke.“

„No právě. Když chcete najít vašeho velectěného zetě, tak je nejlepší jít rovnou ke Crouchovi.“

Arnold se zakabonil. „Co je s tím vozem?“

„Nevím.“

„Sakra, Mikeu, neštvi mě! Už toho mám dost!“ zařval Jake Arnold. „ Co bylo u Crouche?“

„Ten bastard měl zase poznámky o Beverly a Randym.“

„Dals mu po hubě?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože tvůj velectěný zeť stál vedle něho a hubu mu měl zacpat on.“

Jake Arnold sevřel rty tak tvrdě, že mu zbělely.

Nejednou slyšel, že Duke Averell přechází s úsměvem, když někdo v jeho přítomnosti řekne, že mu jeho žena nasadila parohy a on má doma bastarda.

Obešel psací stůl a sňal stetson z věšáku na zdi.

„Je Duke ještě pořád u Crouche?“ zeptal se.

Mike Wagner přikývl.

„Dobrá, jdu tam,“ zavrčel Arnold. „Jestli Averell klidně nechá špinit čest své ženy, pak se postarám sám, aby si Crouch dával v budoucnu pozor na jazyk.“

Oba muži odešli z domu.

Jake Arnold měl bílé vlasy, ale nebyl tak starý, jak vypadal. Měl hodně vrásek a hrbil se, to všechno starostmi. V pěstích však měl ještě pořád sílu ocelového těla zvyklého na tvrdou práci.

Před domem stál chundelatý, ošklivý buckskin.

Mike Wagner si zvíře, které ho vyznamenalo při útěku před Čejeny, nechal. Připomínalo mu poručíka Arta Callistera i to, že tenkrát možná udělal příliš málo pro to, aby poručíkovi pomohl.

Buckskin vycenil své velké žluté zuby, když se k němu Jake Arnold příliš přiblížil.

Šedovlasý muž vyděšeně ustoupil.

„Když už tu vzteklou herku dáš konečně na jatka?“ zavrčel na Mikea Wagnera.

Bývalý seržant se jen usmál a vyšvihl se do sedla.

Jake Arnold odvázal uzdu vraníka, který stál u zábradlí před kanceláří, nasedl a spolu pak odjeli z rozlehlého dvora, na němž ještě vládl klid.

V následujících dvou dnech tam však mělo být rušno. Jakeu Arnoldovi i Mikeu Wagnerovi bylo jasné, že oka nezamhouří, dokud dvanáct povozů nebude naloženo.

+ + + + +

Jeli po Brighton Street na jih. Roscoe Crouch měl svůj dvůr uprostřed města. Už z dálky slyšeli hýkání mezků.

Jake Arnold se zachmuřil.

Věděl, že Crouch má mezi svými muleros různé pochybné živly. Přesto neměl strach. Crouchovi muži by si nedovolili zastřelit váženého občana uprostřed města. Marshal se s nikým nemazlil a nemluvil o Roscoeu Crouchovi nijak hezky.

Širokými otevřenými vraty vjeli do dvora.

V lasové ohradě stálo více než padesát mezků.

Pozorovalo je několik šklebících se mužů.

Mike Wagner si přidržel nos. Ve městě Crouchovy muleros potkával často. Byl toho názoru, že páchnou hůř než jejich mezkové. Každopádně svým zvířatům věnovali víc péče než sobě.

„Už tu není,“ zamumlal Wagner.

Jake Arnold pohlédl na Crouchova šedého valacha a pinta, který byl na své plemeno poměrně vysoký. Měl na hřbetě těžké sedlo Hamley, na němž viselo několik lariatů ze surové kůže. Ze sedlového pouzdra trčela stříbrnými hřebíky pobitá hlaveň winchestrovky model 66.

Zvíře rozrušeně trhlo hlavou, když Mike Wagner přijel k němu.

I buckskin odfrkával a cenil zuby. Vypadalo to, že oba hřebci si na první pohled nepadli do oka.

U Crouchova šedého valacha Jake Arnold seskočil ze sedla a omotal uzdu kolem zábradlí.

Bývalý seržant se musel pintovi vyhnout obloukem, chtěl -lizabránit tomu, aby se oba hřebci do sebe pustili kopyty. Kousek od Arnoldová vraníka buckskina přivázal a rovněž vyskočil na verandu nízkého cihlového domku, v němž se nacházela Crouchova kancelář.

Buckskin zafrkal a potřásl hlavou. Ten pinto ho musel rozzuřit.

Jake Arnold otevřel dveře a vešel dovnitř.

Mike Wagner ho následoval a zavřel za sebou. Zůstal stát vedle dveří, zatímco Arnold šel k psacímu stolu, za nímž ve svém velkém koženém křesle seděl Crouch. Užasle hleděl na Arnolda. V levé ruce držel dlouhý havanský doutník, z jehož bílé špičky stoupal k nízkému stropu místnosti dým.

Jake Arnold se zarazil.

Vedle psacího stolu stál muž. Měl na sobě kožený oděv a na pravém boku mu v revolverovém pouzdře visel kolt se světlou, kostěnou pažbou. Za opaskem měl srolovaný bič s pletenou rukojetí.

To však nebylo to, co Jakea Arnolda na tom muži tak fascinovalo a vyděsilo zároveň.

Byla to jeho tvář.

Tvář?

Byla to spíš parodie tváře, podobala se obrazům znázorňujícím zplozence pekla.

Byl zohaven strašlivou jizvou.

Byla určitě dobrý palec široká a dělila mu levou líci. Další, o nic méně ošklivá jizva se mu táhla napříč přes obličej a rozdělovala mu nos.

Ty jizvy měly tmavě rudou barvu. Vypadalo to, jako by ještě krvácely.

Muž měl zarostlou bradu. Krvavě červená jizva na levé tváři sahala až po ni.

Měl ještě několik dalších jizev na čele a na obočích, ale ty byly ve srovnání s těmi dvěma zanedbatelné.

„Co ode mě chcete, Arnolde?“ zeptal se Roscoe Crouch s úsměvem. „Máte nějaké problémy?“

Arnold vrhl krátký pohled na znetvořeného muže, načež se otočil ke Crouchovi.

„Slyšel jsem, že u vás byl Averell,“ zavrčel.

„No a?“

„Prý jste mluvil o mé dceři, Crouchi.“

Úsměv na Crouchově tváři se ještě rozšířil.

„Averell proti tomu nic nenamítal. Takovým fámám se směje.“

„Když víte, že to jsou fámy, tak proč o tom mluvíte?“ zabručel Arnold.

Roscoe Crouch zůstal klidný. Očividně se v přítomnosti onoho zjizveného muže cítil bezpečně.

„Kdo říká, že jsem stejného názoru jako váš zeť?“ cynicky se zeptal.

Jake Arnold měl najednou rudo před očima.

Naklonil se nad stůl tak rychle, že Crouch už nestačil uhnout. Arnold ho chytil za jeho hedvábnou košili a zvedl elegantně oděného muže ze židle. Přitom mu roztrhl košili. Crouchovi vypadl doutník z prstů. Zděšeně vykřikl a pohlédl na hubeného muže u stolu, ale ten se nepohnul.

Pak dal Arnold Crouchovi jednu do zubů.

Ten se zhroutil na stůl a z něho se svezl na podlahu.

Arnold ho opět zvedl.

Crouch se pokoušel chránit si obličej rukama, ale bělovlasý muž jeho obranu snadno rozbil.

Crouch se uhodil zátylkem o psací stůl, povzdechl si a skácel se na podlahu.

Arnold se narovnal a pohlédl na zjizveného muže.

„Máte něco proti tomu?“ zavrčel.

Z jizvený muž otevřel ústa. Byl to úsměv?

„Já nejsem jeho osobní strážce, pane,“ odvětil.

„Vypadáte jako člověk, kterého už mi popsali,“ zamumlal Arnold. „Jmenuje se Latigo. Prý žije v Laramie Mountains a rudokožci se ho bojí víc než dobrovolníků plukovníka Chivingtona.“

„Jsem Latigo,“ řekl ten chlapík.

Arnold přikývl.

„Vyznáte se na Bozemanské stezce jako nikdo jiný, pane Latigo,“ řekl. „Někoho, jako jste vy, bych mohl potřebovat. Platím…“

Z jizvený muž mávl rukou.

„Nemusíte dál mluvit, Arnolde,“ chladně odtušil. „Pro vás já pracovat nebudu.“

Jake Arnold přivřel oči. Co to mělo znamenat? Ten muž ho přece vůbec nezná!

„Můžete mi říct, proč?“ hlesl.

„Vaše firma se mi nelíbí, Arnolde.“

Bělovlasý muž zrudl.

„Aha. Zato Crouchova firma se vám líbí, co?“

„Do toho vám nic není.“

Zjizvený muž otočil hlavu, když viděl, jak Wagner přišel ke stolu.

„Nech ho, když nechce, Jakeu,“ chraplavě řekl exseržant. „Možná bude lepší, když s ním nebudeme mít co do činění. Tvrdí se, že jako magnet přitahuje rudokožce.“

Zjizvený muž na to nic neřekl. Mlčky hleděl na Mikea Wagnera.

Ten z něj nedokázal odtrhnout zrak. V tom pohledu bylo něco, co ho znepokojovalo, a on si to nedokázal vysvětlit. Hleděl do těch chladných očí, v nichž jako by nebyl žádný cit. To ho však u někoho, kdo musel chodit po světě s takovou tváří, neudivovalo.

Jake Arnold se prudce otočil, přišel ke dveřím a otevřel je. Vyšli na chodník. Dveře za sebou nechali otevřené.

Mike Wagner slyšel buckskinovo pronikavé řehtání.

Svraštil čelo.

Co to do toho hřebce vjelo? Jančí tak, že to Mike už dlouho neviděl.

Počkal, až Jake Arnold nasedl na svého vraníka a odjel. Pak seskočil z verandy a sáhl po buckskinově uzdě.

Hřebec po něm chňapl.

Wagner mu uhnul na poslední chvíli. Zaklel a dal hřebci pěstí do nosu.

Na chvíli to pomohlo.

Bývalý seržant se vyšvihl do sedla, vzal uzdu a sevřel stehna tak pevně, že hřebec nemohl popadnout dech.

Zvíře vztekle zafrkalo. Chtěl se bránit tlaku uzdy a stehen, ale Mike Wagner ho nepustil. Kopl mu patami do slabin a pobídl ho, aby běžel za vraníkem do otevřené brány dvora.

U brány buckskin opět začal jančit. Divoce řehtal a točil se, přestože Wagner surově tahal za uzdu.

Bývalý seržant viděl, že na verandu vyšel ten zjizvený muž. Hleděl na ně.

Sakra, co si asi musí myslet o jezdci, který není schopen zvládnout svého koně, pomyslel si Wagner. Ještě jednou kopl buckskina do slabin a hřebec s řehtáním proběhl branou na ulici. Uklidnil se až po drahné době.

O Jakeu Arnoldovi se dalo říct to samé.

Usmál se na Mikea Wagnera a zamumlal: „Ta herka je opravdu zralá na salám.“

Wagner mu neodpověděl. Nedokázal si chování zvířete vysvětlit.

+ + + + +

Zjizvený muž Jakea Arnolda hned nepoznal, protože tenkrát, když ho viděl poprvé - jen na několik minut - ještě neměl tak bílé vlasy a jeho tvář ještě nebyla tak vrásčitá.

Druhého muže, který přišel do kanceláře Roscoea Croucha za Arnoldem, však poznal okamžitě. Měl co dělat, aby neukázal své překvapení.

Předpokládal, že Mike Wagner zůstal v armádě. Nikdy by si nebyl pomyslel, že ten starý lev někdy svleče uniformu.

Wagner mu připomněl staré události, které už, jak si myslel, vytěsnil z paměti. Nyní ty vzpomínky ožily s jasností, která ho děsila. Měl pocit, jako by cítil kapky deště, které se na něj tenkrát snášely, když mu seržant strhával medaile a nárameníky z uniformy…

Ano, muž zohavený jizvami nebyl nikdo jiný než Art Callister.

Jméno Callister už ovšemnepoužíval.

Odložil ho i s uniformou a cáry, jež zbyly z jeho kovbojského oblečení.

Byl to zázrak, že tenkrát přežil.

Probral se teprve tři dny po tom, co ho Žena dvou cest přivlekla do jeskyně, kde ztratil vědomí.

Ležel tam v jeskyni a Žena dvou cest seděla u jeho lůžka a usmívala se na něho s propadlými tvářemi a červenýma, unavenýma očima.

Lomcovala jím horečka a ještě několikrát ztratil vědomí, než horečka ustoupila a on se mohl najíst.

Dva týdny zůstali v jeskyni.

Žena dvou cest si musela už dřív pohrávat s myšlenkou na útěk od Čejenů. Měla všechno připravené. V jeskyni měla potraviny, bizoní kožešiny a zbraně.

Časem se od ní dozvěděl, že byla třetí ženou Červeného jelena. Nikdy by ji nenechal odejít, protože tvrdě pracovala.

Žena dvou cest ho krmila.

Několikrát přijely do úzkého údolí No Wood Creeku malé houfy čejenských bojovníků, ale noční déšť smyl stopy uprchlíků tak dobře, že jeskyni nenašli.

Pro Ženu dvou cest bylo postupně stále těžší obstarávat jejich dvěma koním potravu.

Callister se cítil silnější a tak se odvážili jeskyni opustit a pokračovat v útěku. Jeli vždy jen v noci a každou noc zdolali jen krátkou vzdálenost.

Trvalo to déle než čtrnáct dnů, než v Laramie Mountains našli malou chatu, která dřív patřila otci Ženy dvou cest. Stála na pustém, nehostinném místě, které bylo pro rudokožce tabu, jelikož zde kdysi pobýval obrovitý bílý grizzly, jemuž padlo za oběť více než tucet Čejenů a Arapahů. Indiáni věřili, že bílý grizzly ještě stále žije a číhá na další oběti.

Trvalo to dlouho, než se Callister zotavil.

Žena dvou cest dávala pozor, aby nenašel nic, v čem by si mohl prohlédnout svou tvář. Všechny lesklé předměty schovala a odmítla ho oholit.

V noci leželi spolu na úzkém lůžku a její štíhlé tělo Callistera zahřívalo a dávalo mu pocit bezpečí, když ho v noci trápily zlé sny. Žili jako muž a žena. Pro oba to bylo samozřejmé, přestože věděli, že takto nezůstanou napořád.

Callister se stal zamlklým.

A pak přišel den, kdy v kaluži poprvé spatřil svůj obličej.

Při tom pohledu se tak zhrozil, že si v první chvíli myslel, že s takovým obličejem nemůže žít.

Celé dny seděl v chatě a nebyla s ním řeč.

Žena dvou cest se s ním nepokoušela mluvit. Věděla, že žádná útěšná slova nepomohou. Callister muselo zoufalství překonat sám.

Pak se v údolí, kde stála ta chata, objevili lidé.

A Callister se probral.

Vzal starou springfieldku, kterou našel v chatě, a vystopoval je. Byli to míšenci, proto si nic nedělali z toho, že to údolí je tabu.

Jeli na kavaleristických koních a Callister pochopil, že to jsou renegáti, mrchožrouti, kteří se drží indiánských band a zmocňují se toho, co jim rudokožci při svých loupežných nájezdech nechají.

Chtěl je jen pozorovat, jenže potom ti muži objevili srub,.

Když jeden z nich spatřil Ženu dvou cest a vrhl se na ni, Callister vystřelil. Zabil ty čtyři muže a ve skalní trhlině několik mil odtud je zaházel kamením.

Od toho dne byl Callister smířen s tím, že má zohavený obličej. Už o tom nemluvil.

Vous mu narostl až na hruď.

Nikdy se neodvážil daleko z údolí.

Byl tam dostatek zvěře azníse dalo žít. Začal lovit lukem a šípem a brzy se z něj stal zručný lukostřelec.

Čas plynul.

Přišla zima a Ženě dvou cest se narodilo děvčátko, kterému dali jméno Beverly. Měla světlou pleť, ale tmavé oči - po matce.

Žena dvou cest byla šťastná.

Jednoho dne poprosila Callistera, aby ji neoslovoval jejím čejenským jménem, ale jako Beulah, jménem, které jí dal její otec.

Nebylo to pro něj snadné.

Ještě stále nosil v srdci jinou ženu.

Když napadl sníh a začaly vanout ledové severní větry, míval nutkání zůstat venku.

Býval pryč celé dny.

Viděl strach ve velkých tmavých očích Beulah, když odcházel -strach, že už se nevrátí.

A viděl v nich radost, když pak zase stanul ve dveřích srubu. S rampouchy na vousu a červenými tvářemi.

Existovali dva lidé, kterým nevadilo dívat se do jeho zjizveného obličeje.

Malá Beverly se smála, když si s ní hrál a zvedal ji do vzduchu.

Pro Beulah a to dítě byl mužem, který je chránil a staral se o ně.

Přišlo jaro. A s ním neodolatelná touha vrátit se do světa bílých.

Beulah O’Hareová byla smutná.

Cítila, že Callister je brzy opustí.

Přesto nic neřekla.

Když Callister jednoho dne osedlal velkého pinta a přivázal za sedlo bizoní kožešinu, věděla, že odjíždí. Vzala dítě do náruče a postavila se do dveří chaty.

Callister viděl v jejích očích smutek.

Přistoupil k ní a váhavě natáhl ruku k dítěti, které se po něm natahovalo.

„Musím jít, Beulah,“ řekl.

Přikývla.

„Vrátíš se, Arte?“ tiše se zeptala.

Neodpověděl jí, pohladil děvčátko po černých vlasech a otočil se.

Slyšel pláč své dcery. Zacpal si uši a přinutil se myslet na kapitána Dukea Averella.

O týden později přijel do Fort McKinney. Po cestě se vyhýbal lidem.

Když nalezl ruiny pevností, rozrušilo ho to. Procházel jimi a pochopil, že musela být zničena již na podzim.

Kde je kapitán Duke Averell?

Jel dál na sever.

Na Yellowstone River se poprvé od svého odsouzení setkal s bělochy.

Hleděli na něho, jako by byl duch. Viděl těm divokým, vousatým mužům, kteří s několika mezky putovali na jih, na očích, že k němu cítí odpor.

Protože věděl jak vypadá, neměl jim to za zlé.

Oni se ho však báli tak, že se ho v noci pokusili zabít. Jeden z nich ho střelil do ramene, další mu chtěl vrazit nůž do srdce.

Callister neměl jinou volbu než se bránit.

Pak zhrozen stál nad třemi mrtvými.

Opravdu je taková zrůda, že od něho každý čekal jen to nejhorší?

Pohřbil ty tři mrtvé kousek od stezky a vzal si jejich mezky.

Pokořen se pustil na zpáteční cestu do Laramie Mountains. Neustále se musel vyhýbat menším loveckým skupinám Čejenů a Arapahů, než dorazil do svého údolí.

Cítil, jak se mu sevřelo srdce, když před sebou spatřil srub.

Zatajil se mu dech, když pomyslel na to, že Beulah O’Hareová možná odjela.

V chatě panovalo ticho.

Vešel dovnitř a uslyšel žvatlání děvčátka.

Dítě se na něj usmívalo a natahovalo k němu ruce. Zvedl ho z postýlky a něžně ho políbil.

Potom uslyšel šramot.

Otočil se.

Beulah stála ve dveřích a v rukou držela karabinu.

Viděl jí na očích, co cítí.

A vůbec poprvé ji uviděl plakat.

+ + + + +

Ti tři vousatí muži, které musel zabít na Yellowstone, byli zlatokopové, kteří se vraceli do Fort Laramie.

V jejich zavazadlech Callister nalezl několik váčků s nuggety a zlatým prachem. Tušil, že zbohatl. To však pro něj nic neznamenalo. Důležitější než zlato pro něho byly moderní zbraně, které u sebe ti muži měli.

Všichni tři byli vyzbrojeni winchestrovkami, které Callister nikdy předtím neviděl. Jeden z nich měl u sebe kolt, jehož bubínek se nabíjel zezadu. V sedlových kapsách tohoto muže našel Callister několik balíčků s příslušnými náboji.

A další z těch mužů u sebe měl býkovec.

Jeho rukojeť byla z pletené kůže.

Callister začal s bičem cvičit a podobně jako s lukem byl už po krátké době mistrem této zbraně.

Pro Beulah O’Hareovou to byl krátký, ale šťastný čas.

Potom Callister zase odjel.

Tentokrát zůstal pryč déle.

Porozhlédl se ve Fort Laramie, kde jeho příjezd vzbudil rozruch. Kdosi, kdo ho viděl zacházet s bičem, když srazil hřebínek hordě zdivočelých kovbojů, kteří si z něho chtěli utahovat, ho nazval Latigo. To ve španělštině znamená bič.

Callister se vyptával na kapitána Dukea Averella.

Dozvěděl se, že kapitán s několika muži unikl smrti, když Čejeni Velkého losa dobyli Fort McKinney a srovnali ji se zemí. Averell byl povýšen na majora, ale potom z armády vystoupil.

Nikdo ale Callisterovi nedokázal říct, kam Averell odjel.

Callister to však tušil.

Měl sto chutí jet do Denveru. Potom ovšem pomyslel na svou strašlivou tvář a na to, co by tomu řekla Beverly Arnoldová.

Takže na jih nejel.

V následujících týdnech byl spatřen ve městech na železniční trati Union Pacific. Se svým bičem si všude zjednal respekt.

Callister si zvykl používat tuto zbraň. Už nechtěl nikoho zabít.

Nesnášel však pohledy lidí. Odjel a bezcílně se toulal po Big Horn Mountains.

Čejeni ho pozorovali, když jel přes jejich lovecké revíry.

Vyhýbali se mu, protože ho považovali za zlého ducha, který je odpovědný za to, že toho roku ze severu nepřitáhlo tolik bizonů jako dřív.

Pak na muže, kterému na Bozemanské stezce všichni říkali Latigo, narazil Červený jelen s půltuctem svých bojovníků.

Červený jelen ho poznal na první pohled.

Jeho bojovníci utekli, ale Červený jelen se mu postavil k boji.

Callister ho mohl zabít, ale svým bičem, který ovládal vskutku mistrovsky, ho odzbrojil a pak odjel.

Tentokrát to trvalo tři měsíce, než se Callister vrátil k Beulah O’Hareové.

Beverly už začala chodit.

Stydlivě se tiskla ke své matce, když Callister slezl ze hřbetu svého velkého pinta.

Callister polkl. Bude se teď už i jeho dítě bát jeho znetvořené tváře?

Pochopil, že byl pryč příliš dlouho. Příliš dlouho pro takové malé dítě. A příliš dlouho i pro ženu.

V tmavých očích Beulah O‘Hareové již nebyla radost, jako při jeho posledním návratu.

Věděl, že myslí na to, že zase brzy odjede. A možná navždy.

Mluvili spolu jen málo.

Trvalo to týdny, než ho Beulah O’Hareová a malá Beverly začaly brát tak jako dřív. Callister se rozhodl, že už nebude tak dlouho zůstávat pryč.

Jen když už to nemohl vydržet, jel do Laramie.

Tam ho už lidé poznávali. Měl přezdívku Latigo. Nikdo neznal jeho skutečné jméno a Callister ho nikomu nemínil říct.

Doprovázel karavany na Boezmanské stezce.

Zdálo se, že nějakou nadpřirozenou mocí přitahuje Čejeny z kmene Velkého losa.

Velký los mezitím postoupil vedení nad kmenem Červenému jelenovi.

Mladý náčelník byl naplněn sžíravou nenávistí vůči z jizvenému muži. Stačilo jen, aby slyšel, že se někde objevil muž, kterému bělobřicháči přezdívali Latigo, a hned se vyšvihl na svého poníka a vyrazil.

Latigo byl obávaný bojovník. Každý trek, který doprovázel, dorazil ke svému cíli. Přesto lidé nechtěli využívat jeho služeb. Brzy i bílí věřili, že ve zj izveném Latigovi přebývá zlý duch.

Pak přišel den, kdy ho v Laramie oslovil jeden mladý důstojník.

Jednalo se o zbraně, jež Čejeni v poslední době používali. Byli vyzbrojeni moderními opakovacími puškami a obětí přibývalo. Na útoky bojovníků Červeného jelena odpovídala kavalerie stejně tvrdými zásahy.

Ten mladý důstojník měl jisté podezření.

Muž jménem Roscoe Crouch vlastnil přepravní společnost a zásoboval se svými mezky po Bozemanské stezce zlatonosná pole v Montaně.

„Ten Crouch je všemi mastmi mazaný,“ řekl mladý důstojník. „Bylo by těžké mu něco dokázat. Ale posledně už měl problémy i on. Polovina jeho mužů byla pobita, když došlo k potyčce s Čejeny. Myslím, že dali Čejenům alkohol, ti se opili a pak došlo k té šarvátce. Crouch potřebuje muže. A to takové, kteří se nebojí rudokožců. Nevěřím, že by odmítl vaši pomoc, kdybyste mu nabídl své služby, Latigo.“

„Kde toho Crouche najdu?“ otázal se Latigo.

„V Denveru.“

Latigo sebou trhl, jako ho někdo udeřil bičem.

V prvním okamžiku chtěl odmítnout. Má v zájmu armády jet s Crouchovou karavanou do Montany? Vyžádal si čas na rozmyšlenou. Tentokrát si chtěl nejdřív promluvit s Beulah O’Hareovou.

Beulah mlčky naslouchala.

Nevěděla o té druhé ženě, ale Callister měl pocit, že něco tuší. Vyprávěl jí pouze o kapitánu Averellovi, jemuž vděčil za ty jizvy.

„Musíš se rozhodnout sám,“ řekla.

Callister se rozhodl po dvou dnech.

Vyjel a Beulah viděl na očích, že tentokrát nevěří, že se vrátí.

+ + + + +

Muž, který už před dvěma roky zapomněl na své skutečné jméno a nyní si říkal Latigo, uslyšel pronikavé řehtání ošklivého buckskina, na jehož hřbetě seděl seržant Mike Wagner.

Latigo hřebce okamžitě poznal.

Buckskin tedy tenkrát běžel zpátky do pevnosti a od té doby se ho něj stará Wagner.

Wagner se ještě krátce ohlédl a pak zmizel za vysokým plotem dvora Roscoea Crouche.

Latigo viděl, že muleros u ohrady s mezky na něho nedůvěřivě hledí. Všichni už o něm slyšeli a on cítil, že se jim nelíbí. Obávali se ho. Očividně už o něm slyšeli pověsti, které Latigo také dobře znal.

Otočil se a šel zpátky do Crouchovy úřadovny.

Dandy ještě stále bezvládně ležel před svým psacím stolem.

Latigo pomyslel na to, co mu řekl Jake Arnold, než si podal Crouche. Crouch prý pomlouval jeho dceru.

Polkl, když pomyslel na Beverly Arnoldovou.

Nyní se jmenovala Averellová.

Major si ji vzal a mají prý spolu syna.

Roscoe Crouch se pohnul.

Zasténal a pravou rukou si promnul obličej. Rozmazal si při tom krev, která mu tekla z nosu a z rozbitých rtů.

Latigo zavřel dveře a čekal. Nemínil tomu frajírkovi pomoct na nohy.

Crouch se probral. U dveří uviděl Latiga a zašklebil se.

„Sakra, proč jste nic neudělal?“ zavrčel.

Latigo s úsměvem pokrčil rameny.

„Byla to vaše soukromá věc, ne? Nejsem přece váš osobní strážce, Crouchi.“

„Chcete pro mě ještě pořád pracovat, Latigo?“

„Jistě. Proč ne?“

„Pak si do budoucna zapamatujte, že od svých lidí vyžaduji, aby pracovali naplno!“ ostře řekl Crouch a upravil si šaty.

„Možná byste neměl pomlouvat druhé, Crouchi.“

Dandymu trhlo ve tváři.

„Každý v Denveru, kdo viděl malého Averella, ví, že to nemůže být jeho syn, Latigo. Povídá se, že Beverly Arnoldová se v době, kdy byla s Averellem jen zasnoubená, zapletla s nějakým poručíkem Callisterem. Lidé, kteří Callistera viděli, tvrdí, že ten kluk jako by mu z oka vypadl.“ Potměšile se usmál. „Averella ty pověsti nechávají chladným, a to proto, že se mu už pomstil. Ten Callister už není naživu. Averell se postaral o to, aby toho sukničkáře dostali Čejeni.“

„Sukničkáře?“ chraplavě se zeptal Latigo.

„Jistě. Nebo jak byste nazval muže, který uvidí něčí snoubenku a hned ji svede?“

„Možná nevěděl, že je zasnoubená,“ zamumlal zjizvený muž.

Crouch se jedovatě zasmál.

„To je možné. Pak ta dívka byla coura.“

Dandy neviděl, jak se v Latigových modrých očích zajiskřilo. Jen s vypětím všech sil zkrotil svůj hněv. Měl sto chutí dát frajerovi do zubů.

„O.K., Latigo, dohodli jsme se. Povedete ten trek až do Fort Fetterman. Tam ho převezme Hyatt Manigo, který ho povede až k Tongue River. Odtud ho pak zase povedete vy. Jeďte napřed a zaměstnejte bandu Červeného jelena.“

Latigo přikývl.

Crouchův návrh mu od začátku připadal podezřelý. Zeptal se ho, proč nebude za mezky odpovědný na celé trase.

Crouch se usmál.

Prohlásil, že slyšel o Latigově pověsti a o tom, že doslova přitahuje indiány, a že k němu Červený jelen cítí nepřátelství.

I na otázku, proč tento Hyatt Manigo nepovede karavanu až do Montany, měl Crouch přichystanou odpověď.

Manigo měl ve Virginia City jisté problémy. Crouch poznamenal, že by ho na místě pověsili, kdyby se tam objevil.

Přesto Latigo věděl, že Crouch lže.

Bylo za tím něco jiného. Byl si jist, že nebude těžké na to přijít.

„Kdy vyrazíme?“ otázal se.

„Zítra ráno. A teď běžte za ostatními.“ Crouch se opět usmál. „Doufám, že spolu budete vycházet. Občas jsou trochu paličatí. Nemají rádi nové tváře.“

V jeho hlase byl pohrdavý tón, který Latiga rozzuřil. Stálo ho to hodně energie, aby se ovládl a nedal mu ránu pěstí do obličeje.

„Já nejsem fajnovka, Crouchi,“ odvětil.

„Tím líp,“ řekl Crouch a posadil se na židli.

To bylo vše.

Latigo se obrátil a odešel. Na verandě zůstal stát a pohlédl k mezkům.

Muleros stáli těsně vedle sebe. Předtím se spolu živě bavili. Nyní se odmlčeli a pohlédli na něj.

Velký pinto tiše zafrkal. Latigo viděl, že se tam necítí dobře.

Byl to ten, který tenkrát, když prchali z čejenského tábora, nesl Ženu dvou cest.

Latigo sešel z verandy a poplácal ho po krku.

Potom se nadechl, uvolnil poutko, na němž mu visel býkovec, a elegantními kroky se vydal k zachmuřeným muleros.

+ + + + +

„Měls sehnat dvanáctý vůz!“ zařval Jake Arnold, rudý jako krocan. „Namísto toho sedíš u toho zatraceného Crouche a necháváš urážet svou ženu, aniž bys proti tomu něco udělal!“

V Averellových tmavých očích se zajiskřilo. „Kdo ti řekl, že Crouch urážel Beverly?“

„Já,“ zavrčel Mike Wagner, jenž se objevil ve dveřích kanceláře.

„Asi nemáš v pořádku uši, Mikeu,“ řekl Averell, který jen pootočil hlavu. „Crouch jenom řekl, že Randy je zatraceně podobný jednomu poručíkovi, který se jmenoval Callister. Tys Callistera znal a víš, že to je pravda.“

Mike Wagner sevřel pěsti.

„Ty dobře víš, co tím Crouch myslel,“ zavrčel.

„Jistě. Každý v Denveru ví, že Beverly s Callisterem něco měla. Každý ví, že Randy přišel na svět o měsíc dřív, pokud bych byl otcem já. Jenom vy dva tomu nechcete věřit.“

Jake Arnold viděl rudě. Opřel se o psací stůl.

Vypadalo to, že se na zetě vrhne a umlátí ho, ale Mike Wagner k němu rychle přiskočil a chytil svými svalnatými pažemi.

Trvalo několik minut, než se Jake Arnold zase uklidnil.

„Neměl jsem tenkrát toho mladíka nechat zbičovat!“ zasyčel. „Ten Callister byl desetkrát lepší než ty, Averelle!“

Jeho zeť pokrčil rameny.

„Je zbytečné o tom teď přemýšlet, Jakeu. Callister zaplatil za to, že se pokusil mi vzít mé děvče.“

„Co je s tím vozem?“ hlesl Mike Wagner, který chtěl rozhovor nasměrovat jinam.

„Musíš ho obstarat sám, Mikeu,“ vyhrkl Arnold. „Averell má zřejmě na práci něco jiného.“

Mike Wagner vztekle zavrčel. Nejraději by si Averella podal.

„Už mám těch tvých eskapád plné zuby, Averelle,“ řekl Jake Arnold chvějícím se hlasem. „Zdá se, že Denver na tebe měl špatný vliv. Pojedeš do Virginia City. A varuju tě! Měj se na pozoru! Zatím tam ještě mají hlavní slovo bandité, ale mluví se o tom, že tam vznikla skupina vigilantů. Pracuj poctivými metodami, které jsem po léta praktikoval já. Jinak se může stát, že se jednoho dne budeš houpat na stromě.“

Averell se zachmuřil. „To by se ti asi hodilo, co?“ procedil mezi zuby.

„Víš, co máš vědět. Karavana vyjede pozítří. Je s ní spousta práce. Nesmíš už ztrácet ani minutu.“ Pohlédl na Mikea Wagnera. „Co tu ještě stojíš? Nechtěls jít obstarat ten vůz?“

Mike Wagner pohlédl na Jakea Arnolda.

Boss se mu nelíbil. Arnold měl špatnou náladu a nebyla s ním řeč.

Mike Wagner se otočil a opustil kancelář. Slyšel, že Averell jde za ním, takže na verandě zůstal stát.

Averell se na něho usmál.

„To s tím Callisterem ti, jak se zdá, pořád straší v hlavě,“ poznamenal. „Jestli ti ho připomíná ten kůň, tak ho můžu odprásknout.“

Mike Wagner strnul.

„Jestli se ho jen dotkneš, tak tě oddělám, Averelle,“ řekl.

Duke Averell se tiše rozesmál.

Potom se dlouhými kroky vydal přes dvůr k malému domu, který obýval se svou ženou Beverly a malým Randym.

+ + + + +

Jake Arnold nevěděl, jak dlouho hleděl na svůj psací stůl a byl zahloubán do chmurných myšlenek.

Nenávist, kterou pociťoval k Dukeu Averellovi, ho děsila.

Pomyslel na Beverly.

Bylo to už dlouho, co ji viděl se smát. Jen když měla v náručí svého malého Randyho, objevil se na její propadlé tváři úsměv.

Jake Arnold věděl, že jeho dcera není šťastná. Proklínal se, že ji přinutil, aby si vzala Dukea Averella. Vždycky zavíral oči před skutečností.

Pověděli mu o poručíkovi, kterého Duke Averell poslal na smrt. I Beverly se o tom dozvěděla. Prosila ho, aby si Averella nemusela vzít, i když s ním čekala dítě.

On však pro ni neměl pochopení.

Myslel jen na hanbu, kterou by on a Beverly museli zažívat, kdyby porodila dítě, které by nemělo otce.

Povzdechl si, vstal a prošel kancelář jako starý muž.

Přistihl se při myšlence, že by se Averellovi mohlo něco po cestě stát.

Sakra, to už na tom byl tak?

Vyšel na verandu.

Duke Averell právě opustil dům, v němž bydlel s Beverly, nasedl na svého koně a vyjel ze dvora. Vypadalo to, že si Jakea Arnolda nevšiml.

Bělovlasý muž přešel dvůr.

Z ulice se ozýval rachot kol. Dvojspřeží tam táhlo směrem k dvoru velký vůz. Naložený by jej do Montany neutáhlo ani šestispřeží.

Na kozlíku seděl Mike Wagner. Na dvoře se ozval jeho chraplavý hlas.

Jake Arnold vešel do domu své dcery Beverly. Slyšel vysoký Randyho hlas. Chlapec se k němu rozběhl. Žvatlal slova, jímž Arnold moc nerozuměl. Všechno, co z toho pochopil, bylo to, že pojede s tátou a mámou pryč.

Arnoldovi se do hlavy nahrnula krev. „Běž na dvůr a pomoz strýci Mikeovi, Randy,“ zamumlal.

Rozzářený chlapec odběhl.

Jake Arnold vešel do velké kuchyně.

Beverly stála u kamen a míchala v pánvi. Musela ho slyšet, přesto se neotočila.

„Dítě,“ chraplavě řekl.

Zvedla pánvičku a ohlédla se.

Jake Arnold pohlédl do jejích otupělých očí. V úzké, propadlé tváři Beverly se nepohnul ani sval.

„Co se děje?“ zamumlal. „Co to má znamenat? Randy něco říkal o cestě.“

Utřela si ruce do zástěry a přišla ke stolu. „Nemá snad Averell doprovázet trek do Virginia City?“ otázala se.

„Ano, ale…“

„Averell chce, abychom tam s Randym jeli s ním,“ řekla monotónně jako nějaký automat.

„Cože? To vůbec nepřichází v úvahu! Zůstanete v Denveru. To se dočista zbláznil? Jak může…“

„Je to můj muž, tati,“ řekla. „Averell může rozhodnout, kam pojedu. Neměl by ses míchat do našich záležitostí, tati.“

Arnold polkl a pohlédl na svou dceru, jako by ji viděl vůbec poprvé.

Jen pomalu mu začalo docházet, že Beverly již dávno rezignovala.

Přistoupil k ní a chytil ji za ramena. Viděl na ní, že ji to bolí. Zatřásl jí.

„Beverly,“ vyhrkl, „možná jsem udělal velkou chybu, ale i ta se dá napravit. Rozveď se s Averellem, když ho nemiluješ. Nepřipusť, aby zničil tobě a Randymu život…“

Beverly se otočila a odstrčila ho.

„Averell je můj muž, tati. Udělám to, co po mně požaduje.“

„Proč?“ vykřikl. „Jak je to s Randym? Chci to vědět, Beverly! Pověz mi pravdu! Je Randy…“

„Mlč!“ ostře řekla. „Nechci od tebe slyšet to, co mi Averell předhazuje několikrát denně! Nech mě na pokoji, tati! A nech na pokoji i Randyho! Pojedu s Averellem. A jestli ho vyženeš z firmy, tak půjdu s ním.“

Jake Arnold zalapal po dechu.

Náhle ucítil ostré stahy na levé polovině hrudi. Bolest se šířila až po rameno.

Na okamžik se mu zatmělo před očima.

Výkřik Beverly slyšel jako by z velké dálky, pak přiskočila k němu a posadila ho na židli.

„Tati, co je s tebou?“ zvolala.

Zavrtěl hlavou. „Nic,“ zamumlal. „Je to jen nevolnost. To přejde.“

Viděl jí v očích obavy. „V poslední době příliš pracuješ,“ vyčetla mu.

Nic na to neřekl.

Nebyla to práce, to dobře věděl. Po celý život hodně pracoval.

Byla to zlost kvůli Averellovi. Byly to obavy o Beverly a o Randyho. Byl to vztek nad muži, jako byl Roscoe Crouch, kteří ničili všechno, na čem on a ostatní pracovali tolik let.

Měl pocit, jako by měl kolem hrudi železný kruh.

Chtěl vstát, ale nohy ho už neposlouchaly.

„Podej mi pohár vody, Beverly,“ tiše řekl.

Přiběhla k pumpě, vzala pohár a načerpala do něj vodu.

Jake Arnold pomalu pil. Postupně ho slabost přešla. Znovu mohl zhluboka dýchat.

Bylo mu, jako by se ho dotkla ledová ruka.

Věděl, že se mu přes rameno dívá zubatá.

Ale zatím na to ještě bylo příliš brzo!

Ještě toho musí hodně udělat!

Ztěžka oddechuje vstal.

Opět se mu dělalo špatně. Sebral se však, kývl na svou dceru a šouravým krokem se vydal ven.

Na dvoře se už zase cítil lépe. Uslyšel za sebou dceřiny kroky a ohlédl se.

Vyšla ven a ustaraně na něj hleděla.

Za oběma vozy si hrál Mike Wagner s Randym.

Jake Arnold topornými kroky přešel dvůr. Prošel kanceláří do malého apartmá, které leželo za ní a v němž žil od doby, kdy dům přenechal Beverly a Averellovi.

Lehl si, Měl nepravidelný dech, když si lehl, a občas se mu zdálo, že nemůže dýchat.

Trvalo to dlouho, než tlak v levé polovině hrudi polevil. Na čele měl krůpěje potu. Utřel je a vstal.

Má tolik práce.

Nemůže tam jenom tak ležet a všechno nechat na Mikeu Wagnerovi.

+ + + + +

Utvořili kolem něho půlkruh.

Latigo věděl, že Roscoe Crouch těm mužům ještě neřekl, kdo bude jejich bossem na cestě do Virginia City. Jim Crow, jejich starý boss, byl při posledním treku zabit opilými Čejeny Červeného jelena. A Hyatt Manigo se v Coloradu stejně tak jako na zlatých polích Montany nemohl ukázat. V marshalové úřadovně na Brighton Street visel zatykač s Manigovou podobiznou.

Muleros hleděli na zjizveného muže se směsicí strachu, zhnusení a odporu.

Latigo zůstal stát tři kroky před nimi.

„Jmenuju se Latigo,“ řekl klidným hlasem.

Jeden z muleros předstoupil před ostatní.

Jeho tvář byla zarostlá tmavým vousem, v němž byly zbytky jídla. Špinavou košili měl v podpaží zpocenou. Latiga udeřil do nosu štiplavý pach.

„My tě známe, Latigo,“ řekl. „Co tu chceš? Najal tě Crouch?“

Zjizvený muž se usmál a přikývl.

„Přesně tak. A to jako vašeho bosse.“

Vytřeštili oči a pohlédli na sebe. Jeden z nich ostře zasyčel.

Nějaký hromotluk se zjizvenýma, chlupatýma rukama zavrčel: „Náš boss je Bliss Carter, Latigo.“

„Kdo to rozhodl?“ klidným hlasem se zeptal Latigo. „Vy nebo Crouch?“

Hromotluk přivřel oči.

„Nemáš zvlášť dobrou pověst, Latigo. Kde jsi, tam se objeví rudoši. Zatím se říká, že Červený jelen tě nenávidí a chce tě zabít. Možná je to ale jen trik a spolupracujete.“ Chtěl ho vyprovokovat.

Latigo se jen usmál.

„A doslechl ses, že by se někdy dostal do rukou Čejenů jediný hřebík z karavan, které jsem vedl?“

Neodpověděli mu.

Latigo viděl, jak muleros hledí na muže, který stál před nimi.

Ten páchnoucí chlápek byl svalnatý a dozajista by dokázal sám zvednout vůz.

Podle všeho to byl Bliss Carter. „Vypadni, Latigo,“ chraplavě řekl.

„Ty jsi Carter, že?“ odvětil Latigo.

„Ano. A nenechám si svůj džob vzít takovým ksichtem, jako jsi ty.“

Šlo do tuhého.

Latigo cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy. Věděl, že mu nyní zčervenají jeho široké jizvy a že bude vypadat ještě hrozněji než obyčejně.

„Nic jiného ti nezbude, Cartere,“ odvětil hrdelním hlasem. „Nebo proti tomu budeš muset něco udělat.“

Podsaditý muž krátce pohlédl na kostěnou pažbu koltu, jenž Latigovi trčel z pouzdra. Sám nebyl ozbrojen, až na nůž s širokou čepelí, který měl v pochvě na opasku.

„Jestli odložíš ten revolver, tak ti dokážu, že rudoši jsou pěkně hloupí, když se tě bojí.“

Latigem cloumala zlost. „Svůj kolt si nechám,“ hrdelně odvětil. „Nemusíš mít strach, že ho použiju, Cartere. Jestli zapomeneš na ten nůž, tak se toho koltu ani nedotknu.“

Bliss Carter zaklonil hlavu a rozesmál se. V jeho malých, žlutě se lesknoucích očích se objevil podezřelý lesk.

Na pěsti se cítil být silný.

Zjizvený muž byl sice o půl hlavy vyšší než on, ale byl hubený a šlachovitý jako vlk po tvrdé, dlouhé zimě. Carter byl přesvědčen, že ho srazí k zemi jediným úderem!

„Na co ještě čekáš, Blissi?“ zavrčel jeden z muleros.

Bliss Carter pohlédl za Latiga. Potom pootočil hlavu a uviděl, že do dvora odbočil jezdec. Měl na sobě elegantní černý oděv a lesknoucí se boty. Jeho tvář ležela ve stínu širokého okraje klobouku.

Ten muž hleděl na ně.

Latigo sebou trhl, jako by ho někdo udeřil bičem.

Jezdec na okamžik zvedl hlavu, takže dolní polovinu obličeje mu zalilo slunce.

Latigo by tu tvář poznal i po tisíci letech.

Chtěl se otočit, vytáhnout z pouzdra kolt a provrtat nenáviděnému Averellovi hlavu kulkou.

Vůbec si nevšiml, že Bliss Carter se pohnul.

Jeho těžká, ocelová pěst zasáhla Latiga do levého boku. Latigo zalapal po dechu. Podlomily se mu nohy, a než se vzpamatoval, ležel v prachu.

Přes hučení v uších slyšel pobízení muleros. Instinktivně se převalil stranou a tom, kde ještě před chvílí ležel, dopadla těžká, hřebíky pobitá podrážka Blisse Cartera.

Latigo se převalil ještě jednou, aby se dostal od Cartera. Potom se zvedl, ztěžka oddechuje. Podlamovaly se mu nohy a vrávoral. Levý bok vůbec necítil.

Další ráně uhnul.

Mulero při ní udělal krok dopředu a Latigo ho pak levou pěstí trefil do brady.

Bliss Carter zavrčel.

Přestože Latigo do té rány vložil všechnu svou sílu, zdálo se, že na mohutného mulera, neměla žádný účinek.

Carter se těžkopádně otočil a znovu vyrazil proti Latigovi.

Ten stál zády k ostatním muleros. Před sebou měl široký dvůr a viděl, že Duke Averell před kanceláří Roscoea Crouche slezl z koně.

Crouch vyšel ze dveří a pohlédl na ně. Na rtech se mu objevil úsměv. Kývl na Averella, ale nijak proti tomu pěstnímu souboji nezakročil.

Bliss Carter se přiřítil k Latigovi a rozmáchl se.

Tentokrát se měl šlachovitý muž v kůži na pozoru. Lehce ukročil a mulero máchl na prázdno. Okamžitě dostal dvě tvrdé rány. Jeho mastný kožený klobouk letěl vzduchem a dopadl před ostatní muleros, kteří mezitím ztichli.

Carter se obrátil. V jeho nažloutlých očích se jiskřilo.

Pokusil se o trik, ale Latigo již překonal účinek první rány. Levý bok už neměl ochromený, cítil bolest.

Dal Carterovi tři tvrdé rány do brady.

Zavalitý mulero se otřásl, jako by mu Latigo dal jen pár facek. Neúnavně na zjizveného muže dotíral a stále se ho pokoušel zasáhnout.

„Vraž mu nůž mezi žebra, Blissi!“ zvolal kdosi.

Vypadalo to, že Bliss Carter již na to také myslí.

Na slunci se zaleskla široká čepel nože bowie a na zlomek vteřiny Latiga oslepila.

Nikdo neviděl, jak sevřel rukojeť biče.

Ozval se zasvištění, bič švihl.

Jeho konec s železnou kuličkou zasáhl Cartera do zápěstí.

Muž vykřikl a nůž mu vypadl z ruky.

Znovu se ozvalo zasvištění a bič trefil Cartera do hřbetu ruky. Mulero pustil nůž na zem.

V následujícím okamžiku Latigo smotal bič a dal si ho za opasek.

Nyní to byl on, kdo útočil.

Nemířil už na Carterovu hlavu. Tam byl ten mohutný muž očividně nezranitelný. Latigo ho zasáhl do boku.

Mulero sebou trhl a strnul jak solný sloup. Měl široce otevřená ústa, ale nevydrala se mu z nich ani hláska. Zdálo se, jako by zapomněl dýchat. Zrudl a oči mu vylezly z důlků. Lapal po dechu.

Latigo se s ním nemazlil a trefil ho na to samé místo ještě jednou.

To už bylo na Blisse Cartera příliš. Bezmocně se svalil na zem.

Latigo měl pocit, jako by se mu zachvěla země po nohama, když ten statný muž dopadl do prachu.

Ostatní muleros na něho nevěřícně hleděli.

„Má ještě někdo něco proti tomu, že budu váš nový boss?“ zavrčel.

Nikdo mu neodpověděl.

Latigo se opět ohlédl. Oba muži na verandě úřadovny na něho hleděli.

Latigo viděl, jak Roscoe Crouch něco řekl Averellovi, pak se oba otočili a šli do kanceláře.

„Co tu tak stojíte?“ chladně se otázal muleros. „Zítra ráno vyrážíme. Máme ještě spoustu práce, jestli se nepletu. A Carterovi povězte, až se vzbudí, že může zůstat. Ale jen tehdy, když mě akceptuje jako bosse. Ten, kdo s tím nesouhlasí, si může sbalit své saky paky a vypadnout.“

Nečekal na odpověď a šel zpět ke kanceláři.

Cítil, jak se mu hrne krev do hlavy. Rukou sevřel pažbu koltu.

Chvíli stál vedle svého frkajícího pinta a hleděl na přivřené dveře kanceláře. Slyšel hlas Dukea Averella. Pokoušely se o něj mdloby a trvalo mu téměř minutu, než se vzpamatoval. Pak se vyšvihl do sedla pinta a otočil ho.

Musím odtud pryč, než ztratím nervy a vytasím na Averella kolt, řekl si.

Měl svůj úkol a nechtěl ho ohrozit.

Vyjel z města.

Kdesi na břehu South Platte River slezl z koně a zchladil si horký obličej.

V odrazu na hladině viděl, že jeho jizvy jsou ještě stále krvavě rudé.

+ + + + +

Latigo ležel na břiše v teplém písku na temeni kopce a hleděl dalekohledem k brodu přes jižní rameno Powder River, kterým táhla dlouhá řada povozů.

Už to byly tři týdny, co s mezky Roscoea Crouche vyrazili z Denveru.

S Blissem Carterem a muleros už nebyly žádné potíže. Nechávali ho na pokoji a on se staral o své věci a na oplátku nechával na pokoji je a jejich mezky.

K nim a ke zboží, jež bylo zabaleno do plachet, nechodil nikdy příliš blízko. Neunikly mu nedůvěřivé pohledy muleros, ale zatím předstíral, že si jich nevšímá.

Byl si jist, že několik mezků nese na svých hřbetech zbraně. Zbraně, které měly být prodány za zlato rudokožcům.

To byl také důvod, proč Latigo musel vedení karavany předat na Powder River míšenci Hyattu Manigovi.

Určitě bylo plánováno, že na této řece budou ty pušky předány indiánům.

Latigo dosud nevěděl, jak k tomu předám má dojít.

Na Bozemanské stezce se to jen hemžilo modrokabátníky. Nebylo jediného dne, kdy by nepotkali patrolu.

Kavalerie pátrala po bandě Červeného jelena, jež za sebou zanechávala krvavou stopu. Za tvrdé zimy zahynula takřka polovina lidí z jeho kmene.

Latigo věděl, že Čejeni jsou zoufalí. Měli smrt před očima. Bylo jim jasné, že bílí čekají na to, aby jim mohli zasadit rozhodující úder, a bojovali bez milosti, jak už to bylo jejich zvykem. Čestná smrt v boji jim byla milejší než živoření v rezervaci kdesi daleko od domovského kraje.

Latigo sundal dalekohled z očí. Mezky pouhým okem skoro nebylo vidět. Latigo viděl jen úzký černý pruh přetínající modrou Powder River.

Přivřel oči a pohlédl na sever. Tam k nebi stoupal oblak prachu.

Byl přesvědčen, že to je patrola z Fort Connor, pevnosti, jež stála třicet mil severně odtud na břehu Powder River.

Vstal a šel zpátky k velkému pintoví, který stál v dolíku a pásl se.

Latigo si byl jist, že té noci se něco stane. Zítra totiž měli dorazit do Fort Connor a odtud až po Fort Phil Kearney byly všechny karavany hlídány kavalerií.

Vylezl do sedla a otočil pinta na sever.

Pomyslel na Denver. Slyšel, že odtud den po Crouchových mezcích vyrazila karavana Arnold Freight Company, jejímž cílem bylo rovněž Virginia City.

Od Roscoea Crouche se dozvěděl, že ty povozy měl osobně doprovázet Duke Averell.

Od té doby, co ve Fort Fetterman převzal mezky Hyatt Manigo, byl Latigo několikrát v pokušení počkat si na tu karavanu a zúčtovat s Averellem.

Neudělal to nejen kvůli tomu, že poručíkovi v Laramie slíbil, že odhalí obchodníky se zbraněmi.

Od té doby, co opustil Denver, mu nešlo z hlavy jedno. Ještě stále mu v uších zněla slova Roscoea Crouche, že Beverly Averellová má syna, který jako by z oka vypadl mladému poručíku Artu Callisterovi.

Je možné, že jejich jediné setkání mělo takové následky?

Pokaždé když na to Latigo pomyslel, polilo ho horko.

Zavrtěl hlavou, nechtěl o tom dál přemýšlet.

Za hodinu dorazil k brodu přes Powder River a projel jím. Než hřebec vkročil do vody, pohlédl na odraz své tváře na hladině.

Copak může takovou hroznou tvář Beverly Averellové ukázat? Cítí vůbec ještě něco k muži, který je možná otcem jejího dítěte?

Proč si potom vzala Averella?

Latiga trápilo tolik otázek a on na ně neznal odpovědi.

Za Powder River odbočil na západ, k horám Big Horn Mountains, v nichž se mohl skrýt před kavaleristickými patrolami a lidmi, kteří jeli po Bozemanské stezce.

Předpokládal, že Hyatt Manigo a Bliss Carter budou už dál na severu.

Slunce již stálo hluboko nad západním obzorem, když v podlouhlém údolí pod sebou spatřil dalekohledem karavanu mezků.

Armádní patrola se pohybovala dál na jihu. Latigo viděl sloupec zvířeného prachu.

Bylo jasné, že Hyatt Manigo brzy rozbije tábor. Nebyli ještě ani dvacet mil od Fort Connor a žádná karavana neputovala v noci. Potmě byly vystaveny záludným útokům malých indiánských band.

Latigo se nemýlil.

Nedlouho předtím než krvavě rudé slunce zašlo za Big Horn Mountains, uviděl, jak byli mezci sehnáni k sobě a jak muleros složili náklad. Z něj vytvořili jakýsi kruhovitý val, v jehož středu nahnali mezky do úzké lasové ohrady, načež si sami lehli.

Latigo věděl, že se nyní může k těm mezkům přiblížit, aniž by se vystavoval nebezpečí, že ho ti muži spatří. Rychle se setmělo.

Již brzy ležel za jedním balvanem a pozoroval tábor. Slyšel hlasy. Muži rozdělali několik ohňů.

Nad nimi na trojnožkách visely kotle. Z ohnišť stoupal dým.

Z jihu se ozývaly tiché zvuky.

Latigo napjatě naslouchal. Znělo to, jako kdyby někdo házel malé kaménky na plechovou střechu.

Věděl, že to jsou výstřely.

Že by patrola narazila na nějakou čejenskou bandu?

Muži v táboře tu střelbu museli rovněž uslyšet.

Latigo viděl pohyb. Z kruhu, v němž tábořili muleros, bylo vyvedeno půl tuctu mezků. Ačkoli byla tma, Latigo viděl, že na soumarských sedlech nesou náklad. Jezdci po dvojicích vedli vždy tři mezky.

Jeli poměrně rychle. Náklad na hřbetech mezků se houpal.

Latigo ostře vydechl.

To bylo ono.

Pochopil, že ta střelba jižně odtud patřila k plánu předání pušek rudokožcům.

Pinto tiše zafrkal, když Latigo nasedl a vydal se s ním do kopců. Byl si jist, že oba jezdci s mezky nebudou na cestě k místu setkání s indiány dělat velké okliky.

+ + + + +

Randy byl u vytržení.

Bylo to poprvé, co odjel z Denveru.

Fort Fetterman byl pro něho zcela nový svět po tolika zážitcích během dlouhé cesty z Denveru. Byl k neudržení, když spatřil první indiány, kteří svá tepee postavili za palisádami. Šlo o vychrtlé chudáky. Mike Wagner byl z pohledu na ně vyděšen. Byl rád, že už nenosí uniformu.

Držel Randyho za ruku.

Chlapec chtěl k tepee. Mike však zavrtěl hlavou a řekl: „Musím se postarat o vozy, Randy. Vrátíme se k tvé mámě.“

Chlapec protestoval, ale Wagner byl neoblomný.

Beverly Averellová stála u vozu, v němž s Randym cestovali, a prala. Když k ní Mike Wagner přistoupil, vzhlédla.

„Musíme Randyho přivázat,“ řekla s úsměvem, „jinak se ztratí a potom ho najdeme v nějakém indiánském tepee.“

„Chtěl jsem se na ně jenom podívat,“ řekl Randy.

„Teď zůstaneš tady,“ odvětila Beverly. „Strýc Mike na tebe nemůže dávat pozor celý den. Posaď se na vůz, Randy. Odtud všechno uvidíš.“

Hoch poslechl.

Mike Wagner se chtěl otočit, ale viděl, že Beverly má ještě něco na srdci. Hleděla určitým směrem. Otočil se a spatřil Dukea Averella, jak hovoří s nějakým malým mužem, který na sobě měl kabát z bizoní kůže a čepici s bobřím ocasem.

Wagner svraštil čelo.

„Kdo je ten muž, s kterým mluví Averell, Mikeu?“ tiše se zeptala Beverly.

„Neznám ho,“ zamumlal Mike Wagner.

Lhal. Znal toho malého muže velmi dobře. Každý, kdo jednou projel Bozemanskou stezku, Indiána Joea znal. Ten malý chlapík obchodoval s rudochy. Mnozí ho podezírali z toho, že Čejenům, Arapahům a Siouxům kromě věcí denní potřeby a cetek prodává i pušky a ohnivou vodu. Zatím se však ještě nikdy nenechal chytit.

Averell tam Indiána Joea nechal stát a vydal se k vozům.

Z komandatury se blížil jeden důstojník, byl to kapitán. Lehce se uklonil před Beverly, když dorazil k povozům, a kývl na Averella, když předtím vrhl chmurný pohled na Indiána Joea.

„Měl byste se před tím mužem mít na pozoru, majore Averelle,“ řekl kapitán. „Indián Joe byl před pár týdny na Crazy Woman Creeku, když tam banda Červeného jelena přepadla několik zlatokopů. Domnívám se, že pro Čejeny špehuje.“

Averell pokrčil rameny. „Jenom jsem se ho ptal, jestli neví, kde se potuluje Červený jelen.“

„A? Pověděl vám to?“

„Ne. Řekl, že nic neví.“

Kapitán se trpce zasmál. „Jestli to někdo ví, pak Indián Joe,“ řekl. Krátce pohlédl na Beverly a na chlapce na kozlíku. „Na vaše místě bych vaši ženu a toho chlapce nechal tady, majore. Nebo bych aspoň týden počkal. Pak z Fort Laramie do Fort Phil Kearney pojede oddíl kavalerie. Pod jejich ochranou by byli v bezpečí.“

Duke Averell se pousmál. „Jste příliš ustrašený, kapitáne,“ odvětil. „Máme skoro třicet mužů. Červený jelen se nám bude vyhýbat. Vylámal by si na nás zuby. Pojedeme ještě dnes.“ Obrátil se k Mikeu Wagnerovi. „Připrav všechno k odjezdu, Mikeu. Chci ještě urazit několik mil.“

Mike Wagner pohlédl na Averella. Instinktivně cítil, že jeho rozhodnutí souvisí s jeho rozhovorem s Indiánem Joem.

Kapitán pokrčil rameny, kývl na Averella a šel zpět ke komandatuře.

Mike Wagner polkl.

„Nechceš tu nechat Beverly a chlapce, Dukeu?“ chraplavě se zeptal. „Mohli by přijet později s kavaleristy.“

„Postarej se o vozy,“ odsekl Averell. Potom otočil hlavu a chraplavě řekl: „Přestaň s tím praním a sbal se, Beverly. Za půl hodiny vyrazíme.“

Sevřela rty a neodpověděla. Už několik dnů cítila vnitřní neklid, který byl stále silnější. Věděla, že to souvisí s krajem, kterým nyní měli projíždět.

Kdesi tam v Big Horn Mountains zemřel poručík Art Callister, když ho Duke Averell z pomsty degradoval a vyhnal na jistou smrt.

Už dlouho ji myšlenka na to, že je vinna smrtí Arta Callistera, netrápila tak jako v posledních dnech. A bylo to stále horší s tím, jak se blížili k Powder River a vypálené Fort McKinney.

Takřka tělesně cítila ďábelské zadostiučinění Dukea Averella. Věděl, co se v ní děje. Chtěl ji ponížit. Proto ji a Randyho vzal s sebou na cestu do Virginia City.

Měla poznat místo jeho pomsty. Místo, kde poručíka Arta Callistera, údajného otce jejího dítěte, poslal na smrt.

+ + + + +

Ten oheň nebylo z dálky vidět.

Hořel v malém údolí zhruba patnáct mil jižně od místa, kde karavana mezků strávila noc.

Latigo byl poněkud překvapen. Pomyslel na výstřely, jež slyšel za soumraku. Pravděpodobně byla patrola z Fort Connor přepadena nějakým houfem rudokožců, kteří ji chtěli odlákat od místa plánovaného předání zbraní.

Nechal svého pinta mezi několika stromy a poslední míli urazil pěšky. Nyní pod sebou viděl oheň.

Manigo a jeho společník uvolňovali provazy na podlouhlých bednách, jež byly přivázány k soumarským sedlům mezků.

Latigo poznal vysokého muže vedle míšence. Byl to Waldo Johnston, hromotluk se zjizvenýma, chlupatýma rukama.

Latigo se instinktivně přikrčil, když u ohně spatřil svalnatého čejenského bojovníka.

Červený jelen byl od pasu nahoru nahý a tvář měl pomalovanou barvami. Tak jako jeho bratři. To tedy znamenalo, že jsou na válečné stezce.

V údolí se zdržovaly přibližně dva tucty bojovníků. Ještě jednou tolik jich určitě bylo v boji s patrolou. Jak se zdálo, banda Červeného jelena byla stále větší.

Latigo sevřel rty. Počítal s tím, že dokáže zabránit předání zbraní, ale sám proti oběma bělochům a Čejenům neměl šanci.

Viděl, jak Johnston a Hyatt Manigo sundali ze soumarského sedla jednoho mezka první bednu a postavili ji na zem. Johnston kovovou tyčí vypáčil víko. Bylo slyšet praskání dřeva.

Rudokožci přišli blíž. Jejich tváře v záři ohně vypadaly démonicky.

Červený jelen si vzal jednu pušku. Podle jeho pohybů Latigo poznal, že Hyatt Manigo chce Čejenům prodat opakovačky.

Červený jelen kývl na své bojovníky.

Přiběhli k ostatním mezkům a během několika minut složili jejich náklad na zem.

Všechny bedny byly otevřeny. Čejeni zkontrolovali všechno, co jim Manigo přinesl.

Latigo si všiml pohybu na protilehlém svahu.

Objevili se tam koně, kteří se blížili k ohni.

Teprve když téměř dorazili k němu, Latigo uviděl, že je vedou ženy. Zvířata za sebou vlekla prázdné smyky.

Vítr přinesl k jeho uším hrdelní hlasy Čejenů.

Každý bojovník se vyzbrojil jednou opakovací puškou. Zbytek beden byl naložen na smyky. Hyatt Manigo Čejenům nepřivezl jen pušky a střelivo, ale i další věci.

Netrvalo to ani čtvrt hodiny a ženy se znovu vydaly na cestu. Odvedly s sebou i šest mezků. Latigo viděl, jak zmizely ve tmě.

Pak bojovníci přivedli své poníky. I zvířata byla pomalována symboly. Pinto Červeného jelena měl kolem očí černé kruhy. Na jeho zadku Latigo viděl červenou ruku.

Náčelník vyskočil na jeho hřbet.

Latigo si všiml, že v pravé ruce držel kožený váček, který teď hodil hodil Hyattu Manigovi.

Míšenec chytil váček, Červený jelen zaječel, Čejeni otočili své poníky a vyrazili.

Netrvalo to ani dvě minuty a byli pryč.

U ohně zůstali jen míšenec Hyatt Manigo a obr Waldo Johnston. Několik kroků od nich stáli se svěšenými hlavami oba koně.

Míšenec hleděl do koženého váčku, který právě rozvázal.

Latigo měl pocit, že i na těch sto yardů vidí úsměv, který se objevil na jeho obličeji.

Pomalu se stáhl a v bezpečné vzdálenosti vstal a rozběhl se.

Když urazil skoro půl míle, hvízdl. Nevěřil, že by to Hyatt Manigo a Johnston slyšeli, vítr vanul ze západu.

Ozval se dusot kopyt.

Ze tmy se vynořil vysoký pinto.

Latigo ho chytil, vyšvihl se do sedla a vydal se zpět k údolí.

Oba muži tam ještě byli. Seděli poblíž ohně, nad nímž stála trojnožka s hrncem.

Míšenec se očividně nemínil vrátit ke karavaně. Možná Manigo nechtěl riskovat, že by ho tam chytili se zlatem. Latigo předpokládal, že odtud pojede na jih, aby kožený váček se zlatem předal jeho novému majiteli v Denveru.

U ohně ležely v písku tři bedny, z nichž Čejeni vzali opakovací pušky.

Latigo uvažoval jen krátce.

Nesmí nechat Hyatta Maniga odjet. Musí ten váček se zlatem mít. Jinak by neměl v ruce žádný důkaz, kterým by mohl podepřít svá pozorování.

Povytáhl si bič, načež ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a položil si ji šikmo přes sedlo.

Pinto nervózně tančil. Zdálo se, že cítí, že se blíží boj.

Latigo sjel ze svahu.

Byl už jen padesát yardů od ohně, když jeden ze dvou koní zafrkal.

Hyatt Manigo, který si ještě pořád prohlížel zlato v koženém váčku, vyskočil a otočil se. V pravé ruce náhle držel kolt.

Latigo chtěl na míšence zavolat, aby kolt pustil na zem, ale v té chvíli Manigo vypálil. Zablesklo se a třeskl výstřel.

Latigo cítil, jak mu něco ožehlo levou ruku. Pak zmáčkl spoušť.

Viděl, jak to míšenec dostal do hrudi. Váček a kolt mu vypadly z rukou, pak klesl na kolena.

„Pusť ten revolver, Johnstone!“ ostře zvolal Latigo.

Obr vtáhl hlavu mezi ramena. Několik vteřin váhal, ale potom pustil kolt značky Patterson do trávy.

Latigo pobídl pinta a pomalu přijel k ohni.

Obr na něho hleděl vytřeštěnýma očima. Jako by teprve teď poznal, kdo to trefil Hyatta Maniga.

„Latigo!“ hlesl. „Sakra, myslel jsem si, že jsi na Tongue River.“

Latigo na to nic neřekl.

Slezl ze sedla a přišel k míšenci, který klečel v trávě. Winchestrovku volně držel pod paží a koutkem oka pozoroval Johnstona.

Pak stanul před Hyattem Manigem. Lehce ho kopl do ramene.

Hyatt Manigo se svalil na zem. Na mastné kožené košili měl temnou skvrnu. Oči měl široce otevřené a bez života.

Latigo se sehnul a zvedl váček. Byl poměrně těžký.

Waldo Johnston rychle oddechoval.

„Ty ses zbláznil, Latigo! Za to tě Crouch oddělá!“

Latigo se usmál. Ten hromotluk si myslí, že si to zlato chce nechat pro sebe.

„To se mýlíš, Johnstone,“ řekl. „Roscoe Crouch skončil. Toto mu zlomí vaz. Armáda už jde dlouho po muži, který dodává Čejenům pušky.“

„Ty - ty pracuješ pro modrokabátníky?“

Latigo přikývl.

„Doufám, že víš, co to pro tebe znamená. Buď se rozhodneš vypovídat proti Roscoeu Crouchovi, nebo budeš viset.“

Obr pomalu zavrtěl hlavou.

„Mě nedostanou, Latigo.“

Latigo byl ve střehu.

Šlehl bičem a odmrštil jím revolver, který ležel před Johnstonem, o několik yardů dál. Než se hromotluk vzpamatoval z šoku, byl Latigo vedle něj. Omráčil ho. Praštil ho pažbou winchestrovky do hlavy. Obr se zhroutil.

Latigo ho spoutal, zvedl ho na jednoho z koní a přivázal ho k sedlu. Potom vylil vroucí vodu do ohně a zbytek žhavých uhlíků zadupal. Trojnožku, hrnec a bedny tam nechal být.

Když na druhého koně přivázal mrtvého Hyatta Maniga, vyšvihl se na pinta, přivázal uzdy obou dalších koní k hrušce sedla a vydal se po stopách Čejenů na jih.

Hnala ho ho jistá předtucha.

Zneklidňovaly ho válečné barvy na tvářích Červeného jelena a jeho bojovníků.

To mohlo znamenat jen to, že náčelník chce ještě této noci nebo ráno provést nějakou loupežnou výpravu.

Pomyslel na karavanu Arnold Freight Company.

Ta musela té noci ještě být ve Fort Fetterman, do jejíž blízkosti se Čejeni neodvážili.

Latigo cítil tah v jizvách na tváři.

Instinktivně vybídl svého velkého pinta, aby jel rychleji.

+ + + + +

Jeli i po soumraku a urazili více než dvacet mil.

Mike Wagner měl náladu pod psa. Dukeu Averellovi nerozuměl. S tím mužem něco bylo.

Mike měl pořád před očima, jak Averell ve Fort Fetterman mluvil s tím tajuplným Indiánem Joem. Náhle už nevěřil, že se obchodníka ptal pouze na Červeného jelena.

Vozy postavili do kruhu.

Duke Averell vysvětlil mužům že jim nic nehrozí. Rudoši prý nezaútočí, třicet pušek, které muži z karavany měli, by znamenalo jejich konec.

Mike Wagner přesto bez Averellova vědomí rozestavil hlídky. Hlídalo vždy pět mužů, kteří se po hodině střídali.

Když vypráhli koně a zahnali je do lasové ohrady, uslyšel Mike Wagner pláč malého Randyho. Vycházel z Averellova vozu.

Hned věděl, že Duke Averell a Beverly se hádali, ačkoli to se dělo jen zřídka, protože Beverly vždy všechno mlčky strávila.

Mike Wagner zavrtěl hlavou. Jak toto může dopadnout?

Jake Arnold nevypadal dobře, když opouštěli dvůr Arnold Freight Company v Denveru. Mikeovi se při pohledu na něj stáhlo hrdlo a nemohl se zbavit pocitu, že bělovlasého muže, s nímž se v posledních dvou letech spřátelil, už nikdy neuvidí.

Mike věděl, že by svůj džob ztratil, kdyby byl bossem Duke Averell bossem.

Zůstal vzhůru i po půlnoci a ještě jednou upozornil hlídky, aby se měly na pozoru.

Muži ho znali dost dobře, takže jeho varování brali vážně.

Mike si lehl a usnul.

Trápily ho divoké sny. Viděl se v dešti na execírplace Fort McKinney, jak poručíku Artu Callisterovi strhává vyznamenání z hrudi. Poručíkova tvář náhle získala rysy toho zjizveného muže, jehož Wagner viděl v Crouchově kanceláři. Chtěl ho udeřit pěstí, protože ten pohled nemohl snést, ale vtom ho někdo chytil za rameno.

Mikeovi to nějakou dobu trvalo, než se probral z toho neklidného spánku, a pochopil, že mu kdosi třese ramenem.

Rozespalý se posadil.

Stál u něj Isham McCoy.

„Co se děje?“ zamumlal Mike. „Indiáni?“

McCoy zavrtěl hlavou. „Boss,“ tiše řekl.

„Co je sním?“

„Odešel z tábora.“

Mike pohlédl na toho malého, houževnatého Skota. „Možná musel na záchod.“

„To by si asi těžko bral koně.“

Mike vyskočil na nohy.

„Jsi si jistý?“ Nečekal na McCoyovu odpověď. Ta otázka byla zbytečná. McCoy by ho nebudil, kdyby jeho slova neodpovídala pravdě. „Probuď ostatní, Ishame,“ hlesl. „Ať si vezmou náboje a kryjí se. Kolik může být hodin?“

McCoy ukázal na východ, kde se již nad obzorem klenul šedý pás oblohy.

Mike se vyděsil. Spal skoro pět hodin. Přitom mu to připadalo, že to bylo jen několik minut. Také se tak cítil.

Topornými kroky šel k povozu, v němž spali Beverly Averellová a Randy. Vylezl naň a nahlédl dovnitř. Slyšel klidné oddechování. Váhal. Potom slezl. Nechtěl Beverly a chlapce zbytečně budit.

Proč Duke Averell opustil tábor?

Chtěl se porozhlédnout po okolí? Objevil něco?

Ale proč o tom nikomu neřekl?

Mike Wagner šel k dalším vozům.

Isham McCoy všechny probudil. Nyní leželi pod vozy, v rukou drželi opakovací pušky a vedle sebe měli krabičky s náboji.

Mike Wagner zachmuřen přikývl. Vlastně neměl důvod proč být neklidný. Kdyby indiáni zaútočili, zastavila by je olověná zeď.

Přesto měl nedobrý pocit. Moc by dal za to, kdyby věděl, co to znamená.

Pomyslel na zohavenou tvář zjizveného muže, která se mu zjevila ve snu, a přeběhl mu mráz po zádech.

+ + + + +

Šedý pruh na východním obzoru byl jen o trochu širší, když jeden z mužů spatřil postavy plazící se vysokou travou k táboru. Vykřikl a v následujícím okamžiku třeskly první výstřely.

Mike Wagner se rozběhl k Averellovu povozu.

Beverly vystrčila hlavu zpod plachty.

„Indiáni!“ zvolal. „Dělej, vylez z vozu! Podej mi Randyho!“

Zmizela a po několika vteřinách se zase objevila s Randym v náručí. Chlapec si ospale mnul oči.

Mike Wagner ho vzal pod levou paži a pomohl Beverly přes bočnici.

Přikrčeni potom běželi k neklidným koním v lasové ohradě. Neustále se ozývaly výstřely. Mike Wagner čekal jekot útočících indiánů, ale ten nepřišel.

Uprostřed tábora nechal Mike postavit z vozů obdélník, do kterého nyní Beverly a chlapce poslal. Dubové dřevo bylo dost silné na to, aby zastavilo i velkorážní kulky.

„Posaď se na zem, Beverly,“ hlesl. „A dávej pozor, aby Randy nevystrčil hlavu!“

„Kde je Averell!“ zeptala se.

„To nevím,“ odvětil Mike Wagner, otočil se a rozběhl se k ostatním vozům.

Střelba již nebyla tak intenzivní.

Mike Wagner slyšel podivné cvakání, které se ozývalo ze všech stran.

Muži kleli.

Vedle McCoye se vrhl na zem a vlezl si pod jeden vůz.

„Co se děje?“ zamumlal.

Viděl, že několik indiánů vyskočilo. Jejich obrysy mizely v šeru. Zvedl winchestrovku a vystřílel celý zásobník. Indiáni se s jekotem vrhli k zemi.

Byl skoro jediný, kdo ještě střílel.

Všude se z trávy zvedaly stíny, které se blížily k vozům.

Mike Wagner sáhl po krabičce s náboji, která ležela vedle Ishama McCoye.

McCoy odhodil svou winchestrovku stranou a vytáhl kolt. „Na náboje zapomeň!“ zavrčel. „Někdo nás napálil. Ty náboje jsou slepé!“

Zvedl kolt a vypálil. Potom zařval na ostatní: „Vezměte si kolty, chlapi!“

Mike Wagner tomu nechtěl věřit. Dal několik nábojů do komory winchestrovky a zmáčkl spoušť. Ozvalo se jen cvaknutí. Zkusil to čtyřikrát, ale pokaždé to dopadlo stejně.

Ozývaly se ječivé výkřiky.

Mikeu Wagnerovi se hrůzou postavily vlasy.

Ty náboje obstarával Averell, blesklo mu hlavou. A Averell krátce před útokem zmizel!

Mike Wagner tomu nechtěl věřit. Bylo to šílené, ale muselo to tak být. Duke Averell spolupracoval s rudokožci a obětoval celou karavanu i se svou ženou a dítětem!

Mike tlumeně vykřikl. Ani ne pět yardů před ním se objevil pomalovaný indián. Milce tasil kolt a zmáčkl spoušť.

Bojovník se skácel k zemi.

Náhle se tam však objevili další.

Mike vystřílel bubínek svého koltu, načež sáhl po winchestrovce, jež ležela vedle něho v trávě, odplazil se kousek zpět a vyskočil na nohy. Viděl, jak Isham McCoy sebou trhl a oběma rukama chytil ratiště šípu, které mu trčelo z hrudi.

Potom znovu třeskly pušky. Nebyly to však zbraně jeho mužů, nýbrž pušky útočících rudochů.

Mezi povozy proskočili dva Čejeni a na zemi se převalili. Než se stačili zvednout, vrhl se k nim Mike Wagner a zabil je pažbou winchestrovky.

Ránem zněla střelba a jekot indiánů.

Mike všude kolem viděl ležet své muže.

Jeden z šípů ho jen těsně minul. Kulka mu z hlavy srazila klobouk. Ucítil palčivou bolest a bezděky se přikrčil.

Ze tří stran k němu přibíhali pomalovaní indiáni. Zadýchán ustupoval k vozové hradbě.

Je konec, pomyslel si.

Zařval jméno Dukea Averella a vrhl se na Čejena, který na něho mířil winchestrovkou.

+ + + + +

Pintoví a hnědákovi, v jehož sedle seděl zachmuřený Waldo Johnston, kapala od huby pěna. Zvíře s mrtvým Hyattem Manigem Latigo pustil, když uslyšel první výstřely.

Pod sebou v širokém údolí, kterým vedla Bozemanská stezka, viděl tmavé siluety uprostřed stojících vozů. Mezi nimi se blýskalo.

Latigo za jízdy naslouchal, ale neslyšel jekot, s nímž rudoši obvykle útočili.

Napravo od sebe viděl tmavé stíny.

Tam bylo stádo koní.

V tom okamžiku se tam zablesklo a Latigo slyšel, jak těsně kolem něj hvízdla kulka. Otočil pinta a vyrazil ke koním.

Johnstone za ním zařval. Jelikož měl spoutané ruce, nedokázal hnědáka otočit.

Latigo v plném cvalu zvedl winchestrovku a vypálil.

Postava před koňmi se skácela na zem a zůstala bezvládně ležet.

Pinto vtrhl doprostřed stáda.

Indiánští poníci vyděšeně řehtali. Trhali uzdami, jimiž byli přivázáni k lanu.

Latigo ho přeřízl nožem. Nečekal, až se poníci rozutečou, otočil pinta a vyrazil k vozovým hradbám.

Johnston pořád řval, ale Latigo se o něho nestaral. Viděl před sebou dva jezdce. Okamžitě poznal, že to nejsou indiáni. Přesto na něho ten menší z nich vypálil.

Latigo pomyslel na ženu a dítě tam dole. Neváhal ani na vteřinu a vystřelil na toho malého muže. Ten se s výkřikem skácel z koně a několikrát se převalil. V následujícím okamžiku byl Latigo u druhého jezdce a rozmáchl se na něj pažbou winchestrovky.

Muž se přikrčil, ale nedokázal uhnout ráně. Zkroutil se, v sedle se však udržel.

Pinto proběhl kolem něj.

Latigo ho otočil a znovu přijel k němu. Chytil ho za ruku a zvedl ho.

Zatajil se mu dech, když spatřil jeho zkřivenou tvář.

Duke Averell!

Major chraplavě vykřikl.

Střelba u vozů už byla jen sporadická.

Latigo se ohlédl. V ranním šeru viděl, jak rudokožci útočí na tábor. Trhl uzdou Johnstonova hnědáka, přijel k němu a vzal z Johnstonova sedlového pouzdra winchestrovku. Hodil ji Averellovi a zvolal: „Dělejte, Averelle! Zachraňte svou ženu a svého syna!“

V následujícím okamžiku se vydal k vozům.

Za sebou slyšel dusot kopyt.

Averell tedy jel za ním.

Před ním se objevili čejenští bojovníci. Pálili na něho.

Jedna z kulek ho trefila do levého ramene. Hned věděl, že ji nevystřelili Čejeni, nýbrž Averell, který jel za ním. Spadl na hrušku sedla, ale hned se zase vzpamatoval. Těsně nad ním zasvištěl šíp, načež třeskla winchestrovka v jeho levé ruce a další indián šel k zemi.

Pinto pronikavě řehtal, když ho jeho jezdec otočil. Užaslý Latigo viděl, jak kolem něj běží Averellův kůň. Bez jezdce.

Duke Averell se zvedl z trávy a vrávoravým krokem se vydal k Latigovi. V rukou svíral ratiště šípu, které mu trčelo z hrudi. Udělal několik kroků a pak se zhroutil.

Latigo měl pocit, jako by v něm v tom okamžiku něco odumřelo.

Potom uslyšel nějaký řev.

Vykřikl, otočil pinta a kopl ho do slabin. Zvíře zařehtalo a vyrazilo k povozům. Latigo držel jeho uzdu mezi zuby. Winchestrovku měl v levé ruce. Pravou vytáhl z pouzdra revolver. Pálil na všechny strany. Mezi výstřely se ozýval křik Čejenů.

Kdosi ječivě zvolal jeho jméno.

„Latigo!“

Musel vypadat jako sám ďábel, když pinto proskočil mezi dvěma povozy.

Latigo viděl zarputile bojující muže.

Jeden vysoký bojovník se otočil.

V ranním šeru byla vidět jeho zkřivená a bílými a černými pruhy pomalovaná tvář.

Červený jelen vykřikl. Uhnul pintoví, chytil Latiga za nohu a strhl ho ze sedla.

Latigo letěl vzduchem.

Prohnul se jako kočka a ztlumil náraz tak, že se převalil přes rameno. Přesto vykřikl. Levým ramenem, do kterého ho trefil Averell, mu projela bolest. Na zlomek vteřiny se mu zatmělo před očima. Pak se opět vzpamatoval a otočil se. Winchestrovka mu při pádu vypadla z rukou.

Červený jelen svou pušku také odhodil. Držel nyní v ruce tomahavk. Zjizveného muže nechtěl zjevně zastřelit, ale mínil napravit to, co neudělal před třemi lety, když vrah jeho pokrevního bratra Zabijáka medvědů stál u mučednického kůlu.

Latigo nezmáčkl spoušť revolveru. Jeho zbraň bleskově zmizela v pouzdře a v následujícím okamžiku se mu v ruce objevil bič. Kožený řemen zasvištěl vzduchem a omotal se Čejenovi kolem ruky, v níž držel tomahavk.

Latigo uskočil.

Červený jelen klopýtl. Chtěl se vrhnout stranou, ale Latigo ho zatáhnutím za bič otočil.

Náhle se vedle Latiga objevil nějaký vousatý muž. V ruce držel kolt. Namířil na Červeného jelena a vypálil.

Náčelník sebou trhl a skácel se na zem.

Okolo se ozývaly výkřiky. Slyšel řehtání koně, kterému odpověděl další.

Latigo poznal svého pinta.

Z lasové ohrady vyrazil další kůň. S řehtáním se vzepjal a kopaje předními kopyty se po zadních blížil k vysokému pintovi, který se okamžitě postavil k boji.

Latigo pronikavě hvízdl.

Oba koně sebou trhli. S chvějícími se slabinami odstoupili a zůstali stát.

Muži křičeli. Padlo ještě několik výstřelů, načež někdo vykřikl: „Utekli! Ti zatracení rudí parchanti už mají dost!“

Latigo hleděl na buckskina, který se nemohl rozhodnout, jestli má znovu napadnout pinta, nebo pozdravit svého starého pána.

Latigo šel k němu. Slyšel, jak pinto za ním divoce frká, ale po několika ostrých slovech se odmlčel.

Buckskin se dotkl hlavou Latigovy hrudi.

Vysoký muž tiše zasténal bolestí.

„Ne tak zhurta, koníku,“ zamumlal. „Mám v rameni kulku.“

Vedle sebe ucítil pohyb. Tři kroky od něho stál seržant Mike Wagner. Jeho široká tvář byla bledá. Leskly se mu oči. Hleděl na Latigovu zjizvenou tvář zarostlou světlým vousem.

Nechápal to, ale buckskinovo chování bylo výmluvné.

Ten z jizvený muž, kterému říkali Latigo, nebyl nikdo jiný než poručík Art Callister, jehož všichni považovali za mrtvého.

„Poručík Callister,“ hrdelně zašeptal.

Latigo se ohlédl, protože uviděl pohyb za buckskinem.

Zpoza vozů postavených do čtverce vyšla žena. V náručí držela malého světlovlasého chlapce, jehož oči se rozšířily zděšením, když spatřil ty mrtvé kolem.

Latigo viděl, že žena hledí na něho.

Okamžitě ji poznal, přestože Beverly Arnoldová za poslední tři roky velmi zestárla. Obličej měla úzký a propadlý, oči otupělé.

Nyní se v nich však objevil život. Rozzářily se. Musela slyšet to, co zašeptal Mike Wagner.

Pomalu kráčela blíž.

Jeho z jizvená tvář byla v ranním Šeru dobře vidět. Chtěl se otočit, aby před ní skryl svůj obličej, ale něco ho přinutilo, aby zůstal stát.

Viděl, jak se jí rozšířily zorničky. Pak v její tváři spatřil zděšení, když uviděla ty hrozné jizvy, které ho tak zohyzdily.

Chlapec se k ní přitiskl, sevřel jí ruku a rozplakal se.

Mike Wagner k němu šel, vzal ho za ruku a chraplavým hlasem řekl:

„Nemusíš plakat, Randy. Tento muž nám všem zachránil život. Zahnal indiány, kteří nás přepadli. Kvůli těm jizvám vypadá hrozně, ale je to ten nejlepší a nejstatečnější muž, kterého znám.“

Chlapec přestal plakat. Stydlivě pohlédl vysokému muži do obličeje. Pak se v jeho dětské tváři objevil úsměv, i když se pro jistotu pořád držel Mikea Wagnera kolem krku a tiskl se k jeho neholené tváři.

Odkudsi se ozval dusot kopyt. Jeden muž zvolal: „Vojáci!“

Tábor ožil. Přeživší se začali starat o raněné a mrtvé.

Mike Wagner odnesl hocha k vozu.

Latigo ještě pořád stál jak solný sloup.

I tehdy, když Beverly Averellová pomalu přišla k němu a krok před ním zůstala stát. Pohlédla mu do očí a on viděl, jak se snaží nedívat na jeho jizvy.

„Arte,“ zašeptala. „Můj Bože, ty nejsi mrtvý…“ Po tvářích se jí kutálely slzy.

Viděl, jak se její oči náhle zamlžily, a v následujícím okamžiku se zhroutila. Latigo ji jen tak tak stačil chytit.

Držel ji v náručí a připadal si podivně bezmocný.

Pak ji odnesl k vozu, kam předtím Mike Wagner odnesl chlapce.

Dorazil tam právě ve chvíli, kdy kavaleristická patrola zastavila před vozovými hradbami.

+ + + + +

Felčar Latigovi vytáhl z ramene kulku a ránu mu ovázal.

Několik jezdců z patroly bylo raněno. Výstřely, které Latigo slyšel v noci, padly severně odtud u Salt Creeku. Několik Čejenů si tam počíhalo na vojáky a došlo k přestřelce.

Poručík, který velel, se jmenoval Mark Clayton. Po cestě chytil spoutaného Walda Johnstona. Ten jel na sever. Pravděpodobně se chtěl přidat k Blissu Carterovi a ostatním muleros.

Clayton se zadostiučiněním pohlédl na mrtvého Červeného jelena.

„Honili jsme ho už dva roky, Latigo,“ zamumlal. „Za to, že jste ho konečně poslal k čertu, vám propůjčí řád, Latigo.“

Latigo se jen pousmál. Na řád kašlal.

Podal poručíkovi kožený váček se zlatem, který dostal Hyatt Manigo za pušky od Červeného jelena. Clayton vyslal několik mužů, aby našli koně s mrtvým míšencem.

Dva vozkové mezitím k vozům přivlekli obchodníka Indiána Joea a Dukea Averella.

Latigo s údivem sledoval, jak Mikeovi ztvrdly rysy ve tváři, když před sebou na zemi spatřil mrtvého Averella. Potom pohlédl na Latiga a tichým hlasem mu pověděl o slepých nábojích, které jim Averell dal.

Latigo pochopil. Takovýmto příšerným způsobem se chtěl Duke Averell zbavit své ženy a dítěte.

„Nic jí o tom neříkejte,“ zamumlal bývalý seržant. „Za poslední roky si prožila své tak jako vy, poručíku, to mi můžete věřit.“

Latigo pomalu přikývl.

„Co budete dělat, Mikeu? Poručík Clayton říká, že ve Virginia City řádí bandité. Prý kontrolují celé město.“

Mike Wagner přikývl.

„Vrátíme se do Laramie a tam počkáme, než dostaneme pokyny od Jakea Arnolda,“ zamumlal. „Budete nás doprovázet, poručíku?“

„Neříkejte mi poručíku, Mikeu,“ opáčil Latigo. „Na staré manýry zapomeňte. Poručík Art Callister je mrtev. Stal se ze mě jiný člověk, Mikeu.“

Wagner přikývl a Latigo viděl, že i jeho starý přítel se nerad dívá do jeho zohavené tváře.

Pohřbili mrtvé.

Poručík Mark Clayton jel se svou patrolou zpátky do Fort Čonnor.

Latigo chtěl v Laramie uvědomit armádu o tom, že za obchodem se zbraněmi stojí Roscoe Crouch.

Po dvou hodinách vyrazila karavana na jih.

Beverly Averellová nechala osedlat koně a několik mil jela vedle Latiga. Na buckskinovi jel znovu Mike Wagner, ale měl s ním takové potíže, že si po pár mílích nechal osedlat jiné zvíře.

Beverly Averellová strnule hleděla před sebe. Jen váhavě začala mluvit.

„Všemu jsem vinna já, Arte,“ zašeptala. „Přála bych si, aby indiáni zabili i mě.“

Pohlédl na ni.

„Tenkrát - kdyžs odjel z Denveru…“ Po tvářích jí tekly slzy. „Napsala jsem dopis Averellovi. Napsala jsem mu, že tě miluju, a prosila jsem ho, aby mě nechal být. Prosila jsem ho, aby se ti nemstil, že za to nemůžeš…“ Ke konci už jen přidušeně šeptala.

Latigo slyšel ta slova, ale nic necítil. Necítil nenávist k Dukeu Averellovi, ani vztek na ni.

Tiše se otázal: „Ten chlapec…“

Tentokrát mu pohlédla do očí. „Je to Averellův syn, Arte. Přišel na svět o měsíc dřív. On tomu nikdy nevěřil, protože Randy měl oči a blond vlasy po mně.“

Latigo mlčky přikývl.

Cítil zvláštní úlevu.

Od té chvíle už se nemohl dočkat, až konečně přijedou do Laramie.

+ + + + +

V Laramie čekaly na Beverly Averellovou a Mikea Wagnera špatné zprávy.

Jake Arnold v Denveru podlehl infarktu.

Latigo o den později slyšel od kavaleristů, že Blisse Cartera a jeho lidi u Tongue River do posledního muže pobili Čejeni. Mezci beze stopy zmizeli v Big Horn Mountains.

Po tom, co Latigo učinil výpověď, šel k Mikeu Wagnerovi, který zboží i s vozy prodal jednomu obchodníkovi, protože chtěl s Beverly Averellovou a hochem zpátky do Denveru.

Mike Wagner mu předal buckskina. Latigo mu chtěl za to zvíře zaplatit, ale bývalý seržant mu řekl, že by si raději nechal useknout ruku, než by si od Latiga vzal jediný dolar.

„Jak se vede Beverly?“ tiše se zeptal Latigo.

„Je neuvěřitelně statečná,“ řekl Mike. „Od té doby, co s vámi mluvila, se změnila. Možná byste s námi měl jet do Denveru. Časem se možná…“

Latigo se pousmál a mávl rukou.

„Řekla mi, že je to Averellův syn. A to je dobře. Člověk s takovou tváří jako já nemůže žít s ostatními.“

Nečekal na odpověď, vylezl do buckskinova sedla a odjel, aniž se jedinkrát otočil.

Po týdnu, již v Laramie Mountains, před sebou spatřil chatu.

Stál před ní osedlaný kůň. K jeho sedlu byl připevněn smyk, na kterém byl velký ranec.

Latigo polkl a přišel blíž.

Když byl jen dvacet kroků od chaty, vyšla ze dveří Žena dvou cest. Ještě pořád jí v duchu říkal jejím čejenským jménem, když na ni pomyslel.

Strnula. Děvče vedle ní vykřiklo:

„Tati!“

Rozběhlo se k němu, Latigo seskočil ze sedla a chytil ho do náruče. Mělo rozzářené oči. Věděl, že vidí jeho jizvy, ale nevnímá je. Pro ni to byl její otec.

S děvčátkem v náručí pomalu kráčel k Ženě dvou cest, která se ještě stále nepohnula.

Pohlédla na něho velkýma očima, když se zastavil před ní.

„Ty chceš odjet?“ tiše se zeptal.

Přikývla.

„Přišel čas, kdy už nemůžu být bez muže,“ odpověděla. „Čekám totiž dítě.“

Latigo natáhl ruku a jemně se dotkl její tváře.

„Už nikdy nebudeš sama, Ženo dvou cest.“