John Kirby

Colorado western 140. Temný stín smrti

Všechno začalo tím, že lovec divokých koní Kid Sheridan zachránil jednoho cizince před lynčem. Od té doby jeli on a Hank Plummer společně. Plummer byl, jak se zdálo, tvrdý, ale čestný chlapík. Zdání však klame. Ve skutečnosti šlo o nemilosrdného zabijáka, kterému byli v patách lovci lidí. Nic netušícího Kida chtěl obětovat, aby si zachránil vlastní kůži. Již brzy se nad oběma tak různými muži vznášel stín smrti…

Kid Sheridan elegantně sklouzl ze svého hnědáka a odvedl ho pod převislou skalní stěnu.

Do levé ruky si vzal Sharpsovu karabinu a přikrčen se rozběhl k nízkému svahu, z něhož se mu naskýtal pohled na řeku. Věděl, že by to byl jeho poslední den, kdyby ho v těch horách chytili Apači.

Těsně před hřebenem se vrhl k zemi a začal se plazit. Nekonečně pomalu zvedl hlavu.

Viděl před sebou potok a pak se mu zatajil dech.

To, co zavětřil jeho kůň, nebyli Apači.

Tam dole u potoka klečela žena a nabírala do dlaní vodu. Její šaty, které by se víc hodily do saloonu než do těch drsných hor, byly na mnoha místech roztrhané. Její zrzavé vlasy byly slepené špínou, ramena měla spálená.

Kid se rozhlédl kolem. Nevypadalo to tak, že by ta žena byla návnada. To by se chovala jinak, kdyby byla zajatkyní Apačů.

Přesto Kid Sheridan ještě několik minut počkal. Ptáci v ocotillech za potokem se chovali normálně. Ta žena byla očividně sama.

Kid Sheridan vstal a přešel hřeben. Neustále se rozhlížel, ale kromě té bílé ženy tam žádný člověk nebyl.

Uslyšela ho, teprve když byl deset yardů od ní. Ohlédla se a Kid Sheridan na jejím uštvaném pohledu poznal, že se bála, že ji překvapili Apači.

Celá se rozechvěla, když poznala, že to je běloch.

Ztěžka vstala. Po špinavých tvářích jí tekly slzy. Chraplavým hlasem řekla: „Díky Bohu…“

Kid Sheridan rychle přišel k ní, když viděl, že začala vrávorat. Chytil ji, vzal ji do náruče a odnesl ji za hřeben, k převislé skále, pod níž čekal jeho hnědák.

Uložil ji do stínu, vytáhl láhev s vodou a mokrým šátkem jí utřel obličej.

Pomalu se probrala. „Díky,“ zašeptala.

Kid Sheridan ji nechal, ať se vzpamatuje. Nalezl trochu dřeva a rozdělal oheň tak, aby z něho nestoupal dým. Chtěl uvařit kávu. Když byl hotov, otočil se k ní.

„Kdo jste?“ zeptal se. „A co děláte v horách bez koně a bez výbavy?“

Viděl, že si ho prohlíží. Podle všeho již překonala počáteční šok. Dívala se na jeho svaly a on věděl, že se jí líbí.

„Byla jsem se svým mužem na cestě do Prescottu,“ řekla. „Apači nás přepadli a zabili ho. Přikázal mně, abych se schovala do jedné jeskyně. Proto mě nenašli. Vzali s sebou všechno, co jsme měli.“

„Vy jste nevěděla, že se to tu jen hemží apačskými bandami?“

Přikývla. „Ano. Ale neměli jsme na vybranou. Můj muž byl hráč a měli jsme v patách šerifa z Camp Verde, protože několik mužů tvrdilo, že je podvedl.“

Kid Sheridan mlčel. Myslel na to, že i pro něho je to v Sycamore Mountains životu nebezpečné. Honil tam však jednoho černého hřebce, kterého chtěl za každou cenu chytit, a proto podstoupil toto riziko.

Věděl, že tu ženu nemůže ponechat jejímu osudu. Musel ji odvézt do Prescottu. Pak mohl pokračovat v hledání toho černého hřebce.

„Vezmu vás do Prescottu, slečno…“

„Virginia Garfieldová,“ řekla.

„…slečno Garfieldová. Jmenuju se Kid Sheridan. Jsem lovec mustangů a dobře se vyznám v horách. Doufám, že se vyhneme Apačům.“

Přikývla a on jí dal horkou kávu, kterou lačně vypila.

Náhle zvedl hlavu. I ta žena sebou trhla. Slyšela třesk výstřelů, který se tlumeně odrážel od úbočí hor. Byly to výstřely z pušky.

Vstala, když jí hodil uzdu svého morgana.

„Zůstaňte tady, než se vrátím,“ řekl. „Vy chcete dál jet beze mě, pane Sheridane?“ otázala se. V jejím hlasu nebyl strach, chtěla jen vědět, na čem je.

Výstřely utichly a rozhostilo se ticho. Hrozivé ticho.

„Vrátím se, až se dozvím, co se stalo,“ odvětil a vyšvihl se do sedla. Ze sedlového pouzdra vytáhl sharpsku. „Zůstaňte pod skalou, slečno Garfieldová, než se vrátím.“

Lehce se dotkla jeho ruky.

„Buďte opatrný, Kide,“ tiše řekla.

+ + + + +

Podkovy jeho hnědáka cinkaly na oblázcích arroya. Voda cákala vysoko, když se kůň brodil kdruhému břehu.

Jel opatrně, s uzdou v levé ruce, s pravou dlaní na závěru sharpsky a hlavní pušky v levém podpaží. Napjatě čekal, že se zableskne - ale nic se nedělo.

Obezřetně projížděl mezi šumícími keři, zatímco se rozhlížel po okolí a pátral po podezřelých stínech a pohybech.

Ta přestřelka netrvala ani minutu. Nyní panovalo ticho. Kid Sheridan viděl jen kousek té úzké pěšiny, většinu z ní zakrývaly skály a husté, trnité křoví. Místo, kde padly výstřely, nemohlo být dál než půl míle.

Hnědáka zastavil mezi skalami. Ty výstřely mohly znamenat, že Apači jsou někde před ním. Pokud to bylo tak, jak předpokládal, tedy že Apači narazili na osamělého jezdce, pak mu nemohl pomoct. Znal styl Apačů. Vždycky, když někoho zabili, čekali, zda se neobjeví někdo další.

Musel přemýšlet o dalším postupu. Dokud se nehýbal, byl v bezpečí. Dokonce ani Apači nemohli v tom labyrintu skal, kmenů a křovin spatřit jezdce.

Několik minut čekal, potom kopl koně patami do slabin a jel dál. Jediným zvukem, který ho doprovázel, bylo cinkání podkov. Teď držel sharpsku v obou rukou. Hnědák si volil cestu bez pomoci jezdce. Náhle zůstal stát a trhl hlavou.

Kid Sheridan seskočil a omotal si uzdu kolem ruky. S puškou u boku tiše kráčel dál.

O dvě sta yardů dál uviděl mrtvolu koně, který na hřbetě neměl sedlo.

Kid zůstal stát za skalou. Rozhlížel se po okolí. Přestože nikde neviděl žádný zrádný pohyb, čekal celou minutu, než ten úkryt opustil a přiblížil se k mršině koně.

Zvíře bylo zasaženo více ranami. Jeho kůže ještě byla teplá. Mezi jeho nohama se v ranním slunci leskly nábojnice.

Za tím koněm se někdo kryl a střílel odtud. Na písku bylo vidět tmavé místo. Kid Sheridan nemusel dlouho přemýšlet, aby věděl, že to je krev.

Hnědák zafrkal a trhl hlavou. Pach mršiny ho znervózňoval.

Kid se rozhlédl. Stopy kopyt vedly na severozápad. Podle všeho to nebyli apačští koně. Kopyta byla okována. Viděl hluboké otisky v písku.

Nasedl a jel dál. Svůj starý kavaleristický stetson si posunul dál do čela. Potom otočil sharpsku a strčil ji do sedlového pouzdra. Vytáhl druhou pušku, která byla v jiném pouzdře, dvouhlavňovou brokovnici s uřezanými hlavněmi. Natáhl kohoutky a opřel si pažbu o stehno. V té změti skal upřednostnil tuto zbraň, protože byla kratší a snáze ovladatelná.

Terén se svažoval. Světlé, zakrslé topoly prozrazovaly blízkost vody. Pak se před ním objevilo arroyo. Musel to být ten samý vodní tok, u kterého zanechal Virginii Garfieldovou.

Hnědák zavětřil vodu a zafrkal. Kid Sheridan přijel ke strmému břehu - a potom spatřil muže na druhé straně.

Bylo jich pět. Čtyři z nich stáli v půlkruhu. Za zády měli mohutný topol, z jehož větve viselo laso. Oprátka se houpala ve větru.

Pátý jezdec měl vepředu svázané ruce. Muž vedle něho přijel k němu, natáhl se a chytil smyčku lasa, aby ji tomu muži dal na hlavu.

Jezdec, který měl teď smyčku kolem krku, byl bledý jak stěna. Vlasy mu padaly do čela a oči měl napůl zavřené.

Muž, který mu nasadil smyčku, vzal z hrušky sedla své vlastní laso. Chtěl jím udeřit koně pod tím nešťastníkem.

V tom okamžiku spatřili Kida Sheridana, jenž stál za arroyem. Jeden z jezdců položil ruku na pažbu koltu, ale Kid zvedl brokovnici a ten muž strnul. Číhavě na něho hleděli a čekali.

Snědí, neoholení jezdci chladně pozorovali Kida Sheridana. Jeden z koní tiše zafrkal a potřásl hlavou. Zacinkalo udidlo.

Muž s oprátkou na krku zvedl hlavu a přivřenýma očima pohlédl na Kida. Měl hlavu stáhnutou mezi ramena, jako by ta smyčka byla z rozžhaveného železa.

Kid Sheridan věděl, že nemá moc času. Ti čtyři muži byli překvapení - aspoň zatím. Brokovnice je držela v šachu. Ale byli čtyři a kdyby sáhl po koltu jeden z nich, udělali by to i ostatní. Všechno viselo na vlásku a on nemohl čekat, až se ten vlásek přetrhne.

Pomalu zvedl pušku do výše hrudi. Ukazováček měl na spoušti.

„Sundejte mu tu smyčku,“ řekl tak nahlas, že to ti muži mohli slyšet.

Jezdec vedle spoutaného muže se jednou rukou opíral o hrušku sedla, zatímco druhou měl položenou na pouzdře.

„Bylo by lepší, kdybyste jel dál, cizinče,“ řekl hlubokým, tvrdým hlasem. „Jestli chcete přihlížet, jak ho věšíme, tak můžete zůstat, ale pak schovejte tu flintu.“

Kid Sheridan mířil právě na něj. Ten muž měl propadlý obličej s hlubokými vráskami a tvrdými rysy, úzkými rty, jež vypadaly jako jizva, a zlomeným nosem.

„Řekl jsem, že mu máte sundat tu oprátku,“ opakoval Kid. „A potřetí vám to už říkat nebudu.“

Výraz ve tváři toho muže se změnil. Už pochopil.

Kůň s tím spoutaným chlapíkem udělal jeden krok dopředu a laso se napnulo. Muž zavřel oči a zaklonil se. Jeho tvář pokryl pot.

„Schovejte tu pušku,“ řekl jezdec vedle něho. „Jestli to zmáčknete, ten kůň se splaší a ten chlápek bude viset. Mohl byste nedopatřením vystřelit.“

Kid cítil, že ztrácí čas, čas, který byl drahocenný. Aniž by sklonil pušku, přikývl. „To je možné. Ale vy byste už z toho nic neměl. Ve chvíli, kdy se laso napne, vypálím - a mířím přímo na vás.“

Ten muž si pohrával s pažbou koltu. Pak ji ale pustil a Kid věděl, že pro tuto chvíli má vyhráno. Ten chlapík byl vůdcem té skupiny. Vybral si toho správného.

Jezdec se pomalu postavil ve třmenech, uvolnil smyčku a přetáhl ji svázanému muži přes hlavu. Pak se zase posadil.

Kandidát lynče rychle pobodl koně ostruhami do slabin a rozjel se k arroyu. Přitom jel tak, aby se nedostal mezi ty jezdce a Kida Sheridana.

Ten ho ztratil z očí, ale slyšel dusot v arroyu a frkání koně, který zdolával svah.

Jeden z mužů pod topolem sáhl po koltu, ale jeho druh mu chytil ruku.

„Nech ho,“ zamumlal. „Nedostane se daleko.“

Kid Sheridan věděl, na co čekají. Na okamžik, kdy otočí hnědáka a obrátí se k těm mužům zády. Pak by tasili. Vzdálenost nebyla na rychlou ránu z koltu velká.

S prstem na spoušti čekal, až se poblíž ozvalo vrzání sedla.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, aniž by spouštěl z očí ty čtyři jezdce. Nepočkal na odpověď, zvedl brokovnici a zároveň zmáčkl obě spouště.

V arroyu to zadunělo a sekané olovo se zavrtalo před kopyta koní.

Kid Sheridan obrátil hnědáka a pobodl ho ostruhami do slabin.

V jedné ruce držel pušku, v druhé uzdu a tak cválal podél potoka. Za sebou slyšet dusot cizincova koně.

Nyní třeskly první výstřely. Kid Sheridan slyšel hvízdání kulek, jež se odrážely od skal. Aniž by se otáčel na cizince, hnal se mezi skalami tudy, kudy tam přijel.

Mířil k místu, kde zanechal Virginii Garfieldovou.

Ta čekala pod skalou. Seskočil ze sedla, podal jí hnědákovu uzdu a otevřel komory brokovnice. Vyhodil kouřící nábojnice a ze sedlové kapsy vytáhl dva nové náboje, zatímco cizinec se spoutanýma rukama sklouzl ze sedla a ztěžka oddechujíc se opřel o svého koně.

Ani ne o minutu později se ozval dusot kopyt. Mezi skalami se objevili jezdci. Kid viděl, jak projeli kolem. Virginia Garfieldová a ten cizinec chytil koně za nozdry, aby nefrkali. Pronásledovatelé zmizeli, zůstal po nich jen oblak zvířeného prachu.

Kid Sheridan naslouchal. Panovalo tam ticho. Otočil se a pohlédl na muže, kterého zachránil před šibenicí.

Nemohl být o moc starší než on. Měl na sobě bavlněnou košili s tmavými skvrnami od potu a ošoupaný, mastný kožený kabát bez rukávů. Boty měl špinavé. Neměl kolt, ale v sedlovém pouzdře jeho koně byla henryovka.

Kid Sheridan si ho prohlédl a jeho pohled ulpěl na úzké, opálené tváři toho muže. Křečovitě se usmíval. Kapky potu vytvořily proužky v prachu, jímž byla ta tvář pokrytá.

„Všechno v pořádku?“ otázal se Kid, zatímco strkal brokovnici do sedlového pouzdra.

Muž si spoutanýma rukama promnul obličej.

„Všechno v pořádku,“ řekl a dal před sebe své řemenem svázané ruce. „Musíme odtud zmizet. Vrátí se, až jim dojde, že nejsme před nimi.“

Kid Sheridan si sáhl do zátylku a vytáhl nůž, který nosil v pochvě mezi lopatkami. Přeřezal řemen a zase nůž schoval.

„Díky. Přijel jste v hodině dvanácté. Smyčka už se začala utahovat.“

„Proč vás ti chlápci chtěli pověsit?“

„Protože jsem jednoho z nich zastřelil. Byl jsem rychlejší s revolverem než on. To je všechno.“ Jeho úsměv se rozšířil, načež dodal: „Jmenuju se Plummer, Hank Plummer.“

Kid Sheridan se vyšvihl do sedla.

„Musíme odtud zmizet, Plummere,“ řekl. „Jmenuju se Sheridan. Toto je slečna Garfieldová.“

Plummer se otočil. Teprve nyní spatřil Virginii Garfieldovou. Výraz jeho tváře se okamžitě změnil. Zmizel z úsměv. Přivřel oči.

„Madam,“ řekl. Už seděla v sedle. Kid Sheridan na ni pohlédl a uviděl, že i v jejím obličeji se něco změnilo.

„Toto není vhodné místo pro ženy,“ řekl Plummer. „Kam máte namířeno, madam?“

„Jedu s ní do Prescottu.“ Kid Sheridan vzal uzdu. „Jestli chcete, můžete nás doprovodit, Plummere.“

„Musím tu ještě něco vyřídit,“ zamumlal Plummer. „Ale jen několik mil odtud táhne karavana mířící z Flagstaffu do Prescottu. Chtěl jsem k ní. Jenže když mi zastřelili koně, byl jsem vyřízený. Ta žena možná bude ve větším bezpečí, když pocestuje s karavanou, než když pojede s vámi přes hory. Viděl jsem stopy Apačů.“

Kid Sheridan zachmuřeně přikývl. Něco se mu na Plummerovi nelíbilo, ačkoli nenosil kolt. Byly to jeho světlé oči, jež se leskly jako říční led? Nebo to byla potlačovaná divokost, která z něj vyzařovala?

„Víte, kde ta karavana je teď?“ zeptal se ho.

„Už ne. Mohu vás přivést - vás a tu dámu. Pojďte. Bude lepší, když tu už nebudeme, než se Victor vrátí se svými lidmi.“

Otočil svého zpoceného koně a vyjel. Kid Sheridan vysadil Virginii Garfieldovou na koně za sebe. Neměl tušení, jak daleko byla ta karavana, ale zapletl se do té hry a už nemohl vystoupit. Vytáhl ze sedlového pouzdra brokovnici, hlaveň si opřel o levé předloktí a nechal hnědáka klusat.

Mlčky jeli téměř hodinu skalami, až se před nimi otevřelo široké údolí. Teď jeli vedle sebe. Kid Sheridan zřetelně viděl koleje po vozech. Daly se rozeznat také stopy koní a mezků.

„Kdo byli ti muži, kteří vás chtěli pověsit,“ zeptal se Kid, jenž přijel k Plummerovi.

„Sam Victor a jeho lidé. Jsou to lovci bizonů z Texasu. Teď v horách loví divoké koně, aby je prodali armádě Unie.“

„Dříve či později se zase objeví, jakmile najdou naše stopy.“

„Když budu zase mít revolver, tak jen ať přijedou. Do pasti už nevjedu. Ale ti nebudou riskovat boj. Kromě toho se tu všude potulují malé apačské bandy. Ne, nemyslím, že bychom se - až budeme u karavany - Victorových mužů měli obávat.“

„Proč jste nechal pušku v sedlovém pouzdře?“

„Není to má puška. Patří muži jménem Clay. Dostal jsem ho, když zastřelili mého koně. Mohli mě zastřelit, ale chtěli mě pověsit. To od nich byla chyba.“

Kid Sheridan se za jízdy ohlédl.

„Podruhé už ji neudělají!“ zvolal a brokovnicí ukázal ke kopcům po jejich levé ruce.

Na hřebeni se objevili čtyři jezdci. Jeden z nich se předklonil, vytáhl ze sedlového pouzdra pušku a opřel si ji o rameno. Z ústí její hlavně se vznesl kouř a údolím zazněl výstřel. Před kopyty Kidova koně vytryskl gejzír písku. Jezdec nabil a znovu vypálil. Kulka se odrazila od kamene.

Plummer švihal svého koně koncem uzdy. Kid se hnal za ním.

Třeskla třetí rána. Kid se ohlédl a uviděl, že ze svahu cválají čtyři jezdci. Za nimi se zvedal oblak prachu. Výkřikem pobídl hnědáka a kůň zrychlil. Virginia Garfieldová se ho pevně držela.

Victor a jeho lidé dorazili do údolí a zabočili. Sheridanův náskok byl nějaké čtvrt míle. Za jízdy se otočil v sedle, zvedl pušku a vypálil z obou hlavní. Vzdálenost však byla na výstřel z brokovnice příliš velká. Olovo se zarylo do písku daleko před pronásledovateli.

Plummer se přikrčil v sedle a poháněl svého koně.

Kid Sheridan pochopil, že to už déle nevydrží. Kdyby se zvířata zhroutila, byl by to jejich konec. Vykřikl na Plummera a zkrácenou brokovnicí ukázal na úbočí po jejich pravé ruce, kde se mohli skrýt za skalami. Plummer změnil směr jízdy, aniž by zvolnil. Zamířil k těm skalám.

Kid Sheridan k nim dorazil hned po něm. Seskočil ze sedla a pomohl dolů Virginii. Jedna z kulek se nedaleko odrazila od skály a vmetla mu do tváře její úlomky. Ucítil krátkou, ostrou bolest. Přivedl hnědáka do bezpečí, hodil uzdu Virginii Garfieldové, dal brokovnici do sedlového pouzdra a z druhého vytáhl sharpsku. Přikrčen přiběhl k Plummerovi a vedle něj se přitiskl ke skále.

Victor a jeho muži cválali vedle sebe ke skalní bariéře. Kid Sheridan si utřel líci a uviděl, že má zakrvácený hřbet ruky. Dva kroky vedle Plummera natáhl kohoutek pušky a lokty se opřel o teplou skálu. Přes hlaveň pušky hleděl na jezdce. Namířil jednomu z nich na hruď.

Pažbu si opíral o rameno a ukazováček měl položený na ocelové spoušti. V té chvíli jezdci zastavili. Událo se to tak rychle, že koním se podlomily spěnky. Ještě byli mimo dostřel. Několik vteřin hleděli na skály, potom otočili koně a jeli zpátky.

Kid Sheridan slyšel, jak Plummer vztekle zaklel. Vstala a zvedl pušku. Pálil tak rychle, jak to jen šlo, ale karabina měla malý dostřel. Pomalu sklonil kouřící pušku, když Victor a jeho lidé zmizeli v oblaku prachu.

„Kdyby přijeli jenom o padesát yardů blíž, takbych Victora oddělal,“ řekl. Jeho hlas zněl nenávistně a v očích se mu jiskřilo. „Měl jsem ho na mušce.“

Kid Sheridan stáhl kohoutek sharpsky a položil si její pažbu na rameno. Údolím se vznášel oblak prachu, jenž se pohyboval k jihu.

Kid na něj kývl bradou. „To je zahnalo.“

Plummer strnul. Přišel ke svému koni, vytáhl ze sedlové kapsy hrst nábojů a nabil karabinu. Vrátil se ke skalám a pohlédl na ten rychle se blížící oblak prachu.

Vynořili se z něj jezdci. Mířili ke skalám. Kid Sheridan a Plummer stáli za nimi a mířili na ty jezdce.

To nebyli lovci koní. Jeden z nich, vysoký, ramenatý muž v koženém oděvu s krátkým vousem, přijel těsně ke skalám. Na sedle měl položenou těžkou sharpsku. I ostatní drželi v rukou zbraně. Jezdci a koně byli pokryti vrstvou prachu. Na tvářích se jim černala strniště.

„Slyšeli jsme výstřely,“ řekl chlapík s šedým vousem, který si prohlédl oba muže a nyní hleděl na Virginii Garfieldovou, která opodál držela uzdy obou koní. „Proto jsme se vrátili. V horách jsou všude stopy apačských kom.“

„Přijeli jste v pravou chvíli,“ řekl Kid Sheridan. „Jedeme za karavanou, ke které asi patříte.“

Muž v koženém přikývl, zatímco zkoumavě hleděl na Kida Sheridana.

„Cestuji s několika povozy do Prescottu. Jestli chcete, můžete jet s námi. Pro tu ženu to každopádně bude bezpečnější.“ Opřel se o hrušku sedla. „Jmenuju se John Bannock. Apači se zatím ještě ani nepokusili ukrást nám některého z našich mezků. Jak silná byla horda, která vás napadla?“

„Byla to jen malá banda,“ řekl ostrý hlas za Kidem. Ten se otočil a pohlédl Plummerovi do očí. „Pravděpodobně se chtěli zmocnit našich zbraní.“ Zatímco hovořil, upřel pohled svých ledových očí na Kida Sheridana.

„Naše vozy stojí asi jednu míli odtud v údolí. Můžete jet s námi.“

Kid mlčky přišel ke koním a strčil karabinu do sedlového pouzdra. Plummer prošel kolem něj ke svému koni.

„Jim je jedno, kdo nás sem nahnal,“ řekl a kývl na jezdce před skalní bariérou. „Nechte je, ať si myslí, že to byla nějaká apačská horda. Nebo chcete, aby se nás začali vyptávat?“ Vylezl do sedla. „Vypadají tak, že by mi nevěřili. Nemějte strach, naše cesty se brzy rozdělí. Všechno, co potřebuju, je kolt, potraviny a pár láhví vody.“

Usmál se na Kida. Byl to široký úsměv, ale Kid cítil, že to je jen maska, která má něco zakrýt. Toto nebyla skutečná Plummerova tvář.

„Kde si chcete obstarat kolt?“ zeptal se ho.

„U těch povozů se k nějakému dostanu - i k ostatnímu, co potřebuju.“

Na Plummerově zaprášené, zpocené tváři byl úsměv, když projížděl kolem Kida.

+ + + + +

Bannock nalezl tu studánku, když slunce stálo jen dlaň nad obzorem. Ležela poblíž jednoho houští. Na hladině se odrážela rudá večerní obloha. Z fialových stínů údolí čněly vrchy. Panovalo bezvětří. Suché listí kreosotových keřů jako by zkamenělo.

Povozy utvořily kruh poblíž studánky. Koně a mezci byli napojeni ze soudků a pak byli nahnáni do provizorní lasové ohrady. Zvířata hleděla na ohýnky mezi povozy.

Slunce zapadlo, šeřilo se.

Kid Sheridan přivedl hnědáka k ostatním koním a přinesl své sedlo k jednomu povozu. Tam ho pustil na zem a rozprostřel přikrývky. Odepnul si revolverový opasek a hodil ho ke kabátu a klobouku. Potom šel k nejbližšímu ohni, u něhož seděl Bannock, a vzal si šálek horké kávy. K jasné večerní obloze stoupal dým.

„Bude to chladná noc,“ zamumlal, zatímco se rozhlížel. „Jsme vysoko vhorách. Ráno bude na kraji studánky led.“

Bannock vzhlédl k obloze. Něco hledal.

„Vy asi patříte k těm lovcům bizonů, kteří sem přijeli z Texasu lovit koně?“ otázal se, aniž by na Kida pohlédl.

„Ne,“ odvětil Kid, „ale i já lovím divoké koně. Co jsou zač ti chlápci z Texasu?“

„Neznám je. Jenom jsem slyšel, že jsou drsní.“ Bannock usrkl kávy. „Ale když tak nad tím přemýšlím, tak vypadáte méně jako Texasan než váš společník.“

„Plummer?“ Kid se rozhlédl, ale nikde ho neviděl. „To není můj společník.“

„Jestli to není váš společník, tak byste si na něho měl dávat pozor. Má divné oči. Takové oči už jsem jednou viděl.“

„Kde?“

„U jednoho vlka, kterého jsem zastřelil v zimě v horách. Byl postřelený a téměř šílený bolestí a hladem. Bylo to obrovské zvíře. Napadl mě, než jsem stačil zvednout pušku. Stopy jeho zubů nosím ještě dneska. Musel jsem ho zabít nožem. Měl stejné oči jako váš společník, Sheridane.“

Vstal, vylil zbytek kávy do ohně, sáhl po bizonobijce, která ležela vedle něj, a šel k jednomu z vozů. Kid Sheridan pohlédl na něj, načež se ohlédl na své sedlo a přikrývky. Plummer seděl poblíž na svém sedle.

Kid vstal a šel k němu. Plummer vzhlédl. Na jeho tváři byl tenký, vlčí úsměv. Na kolenou mu visel revolverový opasek, v pravé ruce držel kolt. Plummer měl v levé ruce několik nábojů, které vkládal do bubínku. Kid ještě nikdy neviděl někoho tak rychle nabít revolver.

„Koupil jsem ho od jednoho muže, který ho levně dostal ve Flagstaffu. Prý patřil jednomu člověku, který tam byl zastřelen. Musel to být rychlý střelec.“ Hodil Kidovi tu zbraň. Byl to perfektně naolejovaný kolt ráže 45. Muška a spoušť byly upilované a to, jak byla ta zbraň ošoupaná, svědčilo o častém používání.

Plummer ji chytil, když mu ji Kid hodil zpátky, a strčil ji zpět do pouzdra. Při tom pomalu řekl: „Ta žena, Sheridane, co jede s vámi, ta Virginia Garfieldová - kdo to je? Odkdy člověk může takové ženy potkat v horách?“

Kid se posadil a začal hledat váček s tabákem. „Jedu s ní do Prescottu, to je všechno. Nic mezi námi není, jestli máte na mysli toto. Ztratila muže, k němuž patřila. Nemyslím, že to je ta pravá chvíle se jí ptát, zda potřebuje partnera.“

„Ženy jsou jako koně, Sheridane. Když jsou dlouho bez pána, zdivočí.“

Odmlčel se, když na ně padl stín. Kid vzhlédl a pohlédl Virginii do očí. Dokonce ani plátěné kalhoty, holínky a kožešinou podšívaný kabát, který nyní nosila, nemohly zakrýt fakt, že to je žena. Její velké, tmavé oči byly upřeny na Plummera. V ruce držela láhev s vodou.

„Jestli chcete tu láhev naplnit, tak mi ji podejte,“ řekl Kid. „Držte se mezi povozy, když je tma, slečno Garfieldová.“

„Je to jen pár kroků,“ řekla, aniž by odtrhla zrak z Plummera.

Oba muži na ni hleděli, když zmizela za povozy. Kid se vrátil ke svým dekám a když znovu vzhlédl, uviděl v temnotě kráčet Plummera.

Kid si vzal revolverový opasek a pověsil si ho na levé rameno. Pomalu se vydal k místu, u něhož ti dva zmizeli. Nikdo si ho nevšímal. Většina mužů a žen se zdržovala poblíž ohňů.

S rukou na koltu stál ve stínu jednoho povozu a hleděl ke studánce. Před ní viděl dvě postavy. Virginia klečela na břehu a nabírala vodu. Plummer stál za ní.

Ozvaly se kroky. Kid Sheridan se otočil. Objevil se tam stín, který se blížil k němu. Ve tmě se zaleskla hlaveň pušky.

Ke Kidovi přistoupil Bannock a opřel pažbu své sharpsky o osu povozu.

„Neměl byste ty dva pouštět ven, Sheridane. Není vám divné, jak je ticho?“

Kid zvedl hlavu, aniž by spouštěl z očí obě postavy před stříbřitě se třpytící studánkou. Cikády v houštinách přestaly cvrkat. K ocelovému nebi se pochmurně tyčily topoly.

„Cítil jsem to, už když jsme vypřahali mezky,“ zamumlal Bannock, který si pohrával s kohoutkem pušky. „Obloha byla prázdná. Nikde ani jediný pták. Je podivné ticho. Když jsem v Texasu honil bizony, bylo v noci takto ticho, když se Komanči plížili k vozům s kůžemi, aby si ukradli koně nebo mezka. Občas se plazili pod osami vozů. Nejednoho jsme zastřelili pod povozy. Jejich stíny byly vidět mezi koly vozů, protože ta byla osvětlena plameny. Jestli jsou venku Apači, tak rozhodně nepřišli kvůli mezkům.“

Kid Sheridan viděl, že Virginia Garfieldová a Plummer už se vracejí od studánky. Spolu s Bannockem šel k ohňům.

„Uhaste ohně, až na jeden!“ zvolal Bannock. Pak naházel na plameny hlínu. Oheň zhasl a k nebi se vznesl modrý dým.

„Jestli to jsou Apači, pak to je malá horda bojovníků,“ řekl Kid. „Kdybych ji bylo dost, už by na nás dávno zaútočili.“

„Malé hordy jsou nebezpečné. Ty nikdy neútočí v otevřeném boji, vždycky v temnotě.“

Muži a ženy zmizeli v temnotě u svých povozů. Jen Kid Sheridan a Bannock zůstali u vyhaslého ohniště. Kid se sehnul a nalil si do hrnku kávu, když uviděl, jak Virginia Garfieldová a Plummer přelézají přes oj jednoho povozu.

Plummer přišel ke svým dekám. Kid viděl, že Virginia Garfieldová kráčí k jedinému ještě hořícímu ohni. „Běžte do tmy!“ zvolal na ni, přičemž rozhořčeně gestikuloval.

Zastavila se a otočila se k němu. Mihotavá zář ohně osvítila její tvář.

Kid zaklel, odhodil hrnek a vyskočil. Vtom se ozvalo zasvištění a tupý náraz. Virginia Garfieldová vykřikla. Láhev s vodou jí vypadla z rukou. Oběma rukama se chytila za krk, udělala dva vrávoravé kroky dozadu a u ohně se skácela na zem.

Kid již přiběhl k ní. Konvici s kávou vylil do ohně. Plameny se syčením vyhasly. Kid chytil Virginii Garfieldovou pod paži a odvlekl ji stranou. Nehýbala se, bezvládně mu ležela v náručí. Přivlekl ji k jejím přikrývkám. Byla taková tma, že skoro nic neviděl, ale prsty cítil krev a ratiště šípu, které jí trčelo z levého ramene těsně vedle krku. Z hrdla se jí vydralo zasténání, když se dotkl ratiště.

Třesklo několik výstřelů, potom ta sporadická palba ustala. Ozval se Bannockův hlas, načež se rozhostilo ticho. U Kida se objevili Plummer a Bannock.

„Co je s ní?“ zeptal se Plummer, který v levé ruce držel kolt a v pravé pušku.

„Šíp pronikl příliš hluboko. Nemůžu ho vytáhnout. Zapalte sirku.“

Někdo škrtl sirkou o železný ráfek kola a zaplál tam plamének. Virginia Garfieldová byla bledá. Oči měla pevně zavřené. Dýchala nepravidelně.

Kid Sheridan vytáhl z pochvy mezi lopatkami nůž a rozřezal jí kabát a blůzu na rameni.

Potom chytil ratiště a prudkým tlakem ho protlačil na druhou stranu. Virginia Garfieldová se mu vzepjala v rukou. Plummer jí dal dlaň na ústa, takže nemohla křičet. Kid odřezal hrot šípu, který trčel z rány, a vytáhl ratiště.

Zakrvácené ruce si otřel o písek, potom rychle pohlédl na Bannocka a řekl: „Vyplížím se ven. Noc je ještě dlouhá a jestli nebudeme jednat, připlazí se sem Apači za několik hodin pod vozy.“

„Zešílel jste?“ zamumlal Bannock. „Jestli teď vylezete ven, Sheridane, pak vás ráno uvidíme viset hlavou dolů na některém stromě v okolí.“

Plummer se usmál. „Jdu s vámi, Sheridane.“

Rychle si odepnul chrániče a ostruhy, načež si sundal revolverový opasek, vytáhl z pouzdra kolt a strčil si ho za opasek kalhot.

Kid Sheridan na něho pohlédl lesknoucíma se očima.

„Dobrá, pojďte se mnou,“ řekl. „Podplazíme se pod vozy a pak se rozdělíme. Vy půjdete doprava, já doleva. Nemyslím, že tam je víc než pět nebo šest Apačů. Vezměte si nůž, Plummere. S revolverem byste toho moc nepořídil.“

Plummer přikývl. Kid ukázal na Virginii, která nehybně ležela mezi nimi.

„Ovažte ji a uložte do nějakého povozu, Bannocku,“ řekl. „Rána silně krvácí.“

„Nemějte obavy. My už se o ni postaráme. Až se vrátíte, Sheridane, tak se ohlaste. Lidé jsou nervózní a já bych nerad, kdyby vás omylem zastřelili.“

Kid Sheridan přikývl, dal Plummerovi znamení a podplazil se pod vozem. Byla tam tma jak vpytli. Cítilkolomaz. Lehce se dotkl Plummera a s nožem mezi zuby se rychle a neslyšně začal plížit mezi nízkými keříky.

Plummer zmizel. Kid byl nyní sám. Kolem něj panovalo ticho, hrozivé ticho. Zůstal ležet mezi keříky ocotilla. Koně a mezci frkali a dupali v ohradě.

Kid se pokusil proniknout zrakem temnotou, ale viděl jen houf zvířat za lasem ohrady.

Pomalu se plazil k ohradě. Když se měkkými mokasínami zapíral o písek, způsobil sotva slyšitelný šramot, ale čím byl blíž ohradě, tím víc bylo slyšet frkání a dupání zvířat.

Kid se připlazil až k lasu, pak vstal a vzal nůž do ruky. Koně a mezci otočili hlavy k němu. Věděl, že by ho to mohlo prozradit, kdyby byl poblíž nějaký Apač.

Přikrčen udělal několik kroků. Vtom se mezi mezky objevil jeden Apač. Podlezl laso. Byl nahý až na bederní roušku a vysoké mokasíny. Na jeho těle pomalovaném bílou barvou se leskly zkřížené nábojové pásy. V ruce držel armádní karabinu.

V té chvíli vyhlédl zpoza korun černých borovic měsíc. Údolí bylo rázem zalito měsíčním svitem.

Kid Sheridan mokasínem narazil do kamene. Ten zvuk skoro nebyl slyšet - ale jen skoro. Apač se otočil. Zvedl karabinu, ale už bylo pozdě.

Kid mu levým ramenem vrazil do hrudi. Puška spadla pod kopyta mezků. V následujícím okamžiku se oba muži začali zaklesnuti do sebe válet v písku.

Apač byl mrštný jak kočka. Zatímco jednou rukou vykryl útok nožem, jenž ho měl zasáhnout pod zkřížené nábojové pásy, bleskově trhl pravačkou. Kid ji chytil za zápěstí. Hrot nože byl jen dlaň od jeho obličeje.

Apač ležel nad ním. Jeho černé vlasy mu padaly do tváře. Kid cítil jeho dech. A pak to tělo nad ním strnulo v křeči, když se Apač pokusil nůž stlačit dolů a probodnout mu hrdlo.

Prudce se otočil a Apač se převalil na bok. Kid ho kopl. Indián s výkřikem pustil nůž a zkroutil se. Kid se vrhl na něj.

Apač ječivě vykřikl, vzepjal se a potom pustil Kida a zůstal bezvládně ležet.

Zadýchaný Kid se z něj odvalil. Skoro minutu ztěžka oddechuje seděl vedle toho pomalovaného bojovníka a pak se začal po čtyřech plazit podél ohrady.

Dorazil ke křoví a sáhl si na obličej. Byl mokrý. Otřel si ruku o písek a naslouchal. Chtěl vědět, zda je poblíž Plummer.

Nalevo od něj ležel na zemi vyvrácený strom s rozpukanou kůrou, napravo bylo suché, trnité křoví. Přikrčen se plazil kolem kmenu a na úrovni jeho trčících kořenů se zastavil.

Věděl, že ostatní Apači, kteří museli být blízko, ten výkřik slyšeli. I Plummer ho musel slyšet. Jenže ani Plummer ani indiáni se neukázali. Zrádný měsíční svit ukazoval stíny a pohyby tam, kde nebyly.

Opatrně se naklonil. V tom okamžiku za sebou uslyšel tlumenou ránu. Otočil se. V ruce se mu leskl nůž.

Mezi kořeny vyvráceného stromu viselo tělo. U ocotill se objevil stín.

„To jsem já, Plummer, Sheridane,“ ozvalo se šeptem.

Hank Plummer stáhl Apače na zem a Kid uviděl mezi jeho lopatkami rukojeť nože. Plummer jej vytrhl a zarazil do země, aby ho očistil.

„Od chvíle, co jste vyřídil toho Apače v ohradě, jsem se plazil za vámi,“ řekl. Hovořil tak tiše, že Kid mu skoro nemohl rozumět. „Ten chlápek ležel za kmenem. O vteřinu později by vás probodl.“

Dřepěli vedle sebe ve stínu stromu. Plummer opsal rukou, v níž držel nůž, půlkruh.

„Mají koně za kopci. A nechali tam jenom jednoho muže. Jsou tam čtyři koně. To znamená, že tu jsou ještě dva Apači.“

Přikrčen přeběhl přes prostranství zalité zrádným měsíčním svitem. Kid Sheridan ho následoval. Zmizeli ve stínu, aniž by se něco stalo. Plummer hledal místo, kde by se mohli prodrat mezi keři. Třetí Apač nebyl nikde vidět, ale Kid tušil, že je poblíž. Kdyby je viděl, měl by je na mušce. Nic se však nestalo.

Za vysokými jukami, jejichž široké, trnité listy se leskly v měsíčním svitu, si Plummer klekl. Čepelí nože ukázal před sebe.

Tam, kousek pod nimi, v dolince napůl zalité měsíčním svitem, napůl ve stínu, stáli čtyři koně se skloněnými hlavami. Dva z nich měli na hřbetě kavaleristická sedla, dva pouze deky.

Hlídač stál těsně vedle nich. Měl na sobě uniformu a černý kavaleristický klobouk, zpod nějž mu čouhaly vlasy. V rukou držel pušku.

Plummer zvedl hrst písku a nechal jej prosypat mezi prsty. Pak si sáhl pod košili a vytáhl revolver. Apač pomalu chodil kolem koní. Plummer počkal na okamžik, kdy se k nim otočil zády, potom vstal a neslyšně jako stín se mezi jukami vydal k rudochovi.

Kid se zvedl. V té chvíli se z temnoty napravo od nich vynořil čtvrtý Apač a okamžitě je spatřil. Varovně vykřikl a zvedl karabinu.

Plummer a hlídač koní se otočili. Kid vystřelil třikrát za sebou, tak rychle, jak jen dokázal palcem obsluhovat kohoutek. V záblescích plamenů se Apač otočil, pak se zhroutil a zůstal viset v trnitém keři.

Hlídač koní vypálil. Těsně vedle Plummera proletěla sprška kaktusových listů. Apač stáhl pákové nabíjení a posunul náboj ze zásobníku do komory.

Právě když zvedl hlaveň, Hank Plummer ho zastřelil. Apač stál s rozkročenýma nohama vedle koní, kteří vyděšeně trhali uzdami. Snažil se zvednout pušku, ale už to nedokázal. Skácel se na zem a svalil se na těžkou karabinu.

Plummer sešel do doliny a Kid Sheridan se vydal za ním. Koně s vypoulenýma očima ustupovali. Pach krve a střelného prachu je vyděsil. Kid jim plácal po krku a mluvil na ně. Jeho hlas je uklidnil.

„Vezmeme koně do tábora,“ rozhodl a odvázal jim uzdy.

Plummer vzal dva z nich. Ještě stále se mu v obličeji zračilo napětí.

„Věděl jsem, že nás pronásledují,“ chraplavě řekl. „Ale chvíli jsem si říkal, že to…“ Odmlčel se a přivřenýma očima pohlédl na Kida.

„Chvíli jste si myslel, že to možná je Victor,“ dopověděl Kid Sheridan tu větu.

Plummer na to nic neřekl. Vzal uzdy a zmizel v temnotě.

Kid kráčel za ním. Věděl, že Plummer je nebezpečný. Viděl jeho tvář, když zastřelil Apače u koní. Nyní věděl, že Plummer se opájí zabíjením.

Dorazili k vozům a zavolali, aby je někdo omylem nezastřelil. Koně přivázali k jednomu povozu. Kid krátce pověděl Kidu Bannockovi, co se stalo.

„Jak se daří slečně Garfieldové?“ otázal se potom.

„Odnesli jsme ji do jednoho z vozů. Ještě není při vědomí, ale stará se o ni jedna žena.“

Přišli k tomu povozu a Kid Sheridan odhrnul plachtu stranou. Vevnitř na několika dekách ležela Virginia Garfieldová. Ve svitu lucerny, jež visela na střeše povozu, byla její tvář bledá. Pod dekou, která jí sahala až po bradu, byly vidět obrysy jejího těla.

Plummer na ni pohlédl, přivřel oči a olízl si rty. Když ucítil, že ho Kid Sheridan pozoruje, usmál se.

Kid pustil plachtu.

„Promluvím si s ní, až bude při vědomí,“ řekl Bannockovi. „Může teď jet s karavanou do Prescottu?“

„Vy ji chcete opustit?“

„Musím ještě něco vyřídit v horách.“

Bannock pokrčil rameny a Kid odešel ke svému loži.

Přestože již apačský útok nehrozil, hořel jen jeden oheň uprostřed tábora. Bannock rozestavil hlídky. Plachty vozů byly osvětlené měsíčním svitem. Zvedl se vítr, který ševelil v křoví a zvedal prach.

Kid si lehl na přikrývky. Očistil si nůž o písek a strčil si ho do pochvy, načež si zapálil doutník a zády se opřel o kolo.

Ani ne dva kroky od něj seděl Plummer. Mezi koleny držel revolverový opasek a nabíjel kolt. Náhle vzhlédl na Sheridana.

„ Co chcete dělat v horách?“ otázal se.

„Chci ulovit jednoho koně - divokého hřebce.“

„Toho vraníka?“

Kid na něj pohlédl. „Vy jste o něm slyšel?“

„Honil jsem ho. Dlouho jsem ho honil. Překvapilo vás to?“ Tiše se zasmál.

„Ne, nejsem překvapený. V horách je několik tuctů mužů a každý z nich hledá toho hřebce. Viděl jsem muže, kteří zemřeli proto, že toho koně chtěli chytit. Tvrdí se, že každý, kdo na něho hodí laso, musí zemřít.“

„Má ďábla v těle. Ten, kdo ho chce chytit, musí být rychlý s koltem a musí to být schopen kdykoli prokázat. S tím hřebcem je to jak se ženou. Musíte o něj bojovat a být připraven zabíjet, jestli si ho chcete udržet. Když něco mám, pak jsem vždycky připraven o to bojovat.“

„Vy celou dobu mluvíte o Virginii Garfieldové - já o tom mustangovi.“

Plummer opsal revolverem půlkruh a namířil Kidovi na hruď. „Mezi koněm a ženou není rozdílu, když si na ně činíte nárok, Sheridane.“

Kid ukázal žhavým koncem doutníku na jeho kolt.

„Vy si na ni chcete činit nárok takto?“ suše se otázal.

Plummer pohlédl na zbraň, rychlým pohybem ji otočil a strčil ji do pouzdra, načež hodil opasek na deku.

„Ne,“ odvětil. „Nebýt vás, tak bych teď visel. Chtěl jsem tím jen říct, že ta žena mi patří. Podobáme se, Sheridane.“

„A kdyby se někdo postavil mezi vás a tu ženu, tak byste ho odklidil z cesty, že ano?“ Kid na něho hleděl přes kouř stoupající z doutníku.

Plummer takřka láskyplně pohladil kostěnou pažbu revolveru, který ležel vedle něho.

„Uhádl jste, Sheridane.“ V jeho přivřených očích se odrážela zář plamenů.

Kid opět pocítil, že v Hanku Plummerovi se skrývá nebezpečí. Neodpověděl. Potáhl si a zahleděl se na kouř doutníku.

+ + + + +

Ráno se zvedl studený vítr. Když se Kid probudil, již hořely ohně. Převalil se na bok a přivřenýma očima pozoroval ruch v táboře.

Přišel k němu Bannock. Mezi dlaněmi držel hrnek s kávou. Posadil se k němu. Usrkával a mlčel.

„Rozmyslel jste si to?“ náhle se zeptal po chvíli zamyšleného ticha. „Nechcete s námi přece jen jet do Prescottu?“

Kid se posadil a odhrnul deky. Pohlédl na povoz, v němž ležela Virginia Garfieldová, a uviděl, jak Plummer vylezl na kozlík vozu a zmizel pod plachtou.

„Ne,“ odpověděl. „Chci chytit jednoho koně.“ Vstal a sroloval si deky. Zatímco byli mezci vyváděni z lasové ohrady, přivázal svého koně ke kolu vozu a osedlal ho.

Chvatně snědl talíř fazolí s rýží a hovězím a vypil dva šálky kávy. Potom se vyšvihl do sedla a vydal se k povozu Virginie Garfieldové.

Plachta byla vytažená. Virginia Garfieldová seděla a zády se opírala o srolovanou deku. Ještě byla bledá ve tváři a měla kruhy pod očima, ale usmívala se, když pohlédla na Kida.

Vedle ní klečel Plummer. Revolverový opasek měl volně přehozený přes rameno. Na tváři měl úsměv, jeho oči však byly chladné.

„Jak se vám daří, Virginie?“ zeptal se Kid. Předklonil se a opřel se rukama o hrušku sedla. „Máte ještě bolesti?“

„Mám pocit, jako bych měla druhé srdce v rameni,“ odpověděla. „Ale bolestmi už netrpím. Pan Plummer tvrdí, že pojedete zpátky do hor.“

„To je pravda. O mě si nemusíte dělat starosti. Uzdravíte se a v pořádku přijedete do Prescottu. A za dva týdny budete moct hýbat rukou tak jako dřív.“

„Byla bych ráda, kdybyste jel do Prescottu se mnou, Kide. Asi nějakou dobu zůstanu v Prescottu. Jestli tam pojedete, tak se na mě ptejte v hernách. Hodně štěstí, Kide.“

Pohlédl do jejích tmavých očí, jako bych chtěl ještě něco říct, ale potom si jen sáhl na krempu svého starého kavaleristického stetsonu a kývl na ni. Pak otočil hnědáka a vyjel k Bannockovi, který pomáhal při zapřahání mezků.

Cítil, že ho Virginia a Plummer pozorují, ale neotočil se.

Bannock s klením zapřáni vzpurného mezka a potom vzhlédl. Díval se Kidovi do očí.

„Vy tedy opravdu chcete jet zpátky do hor?“ zeptal se a hřbetem ruky si utřel pot z čela. „Pak mi asi nezbývá nic jiného než vám popřát hodně štěstí, Sheridane. V těchto horách ho budete potřebovat.“

„Kam máte namířeno z Prescottu?“

„Do Agua Fria.“

„Dobrá. Tam dole je dobrá země pro osadníky. Jenže jsou tam Apači. Mějte to na paměti, až pojedete podél řeky, Bannocku.“

„Já jsem tímto krajem projížděl, když vy jste se ještě podělával do plenek, Sheridane,“ řekl Bannock s úsměvem. „Možná se zase někdy uvidíme. Budu se těšit.“

Podal mu ruku. Byla tvrdá a mozolnatá a měla pevný stisk.

Sheridan nechal koně klusat a vyjel z tábora. Mimo Bannocka si ho nikdo nevšímal. Všichni měli plné ruce práce se zapřaháním.

Bannock na něho pohlédl přivřenýma očima, odplivl si do písku, pokrčil rameny a otočil se. Táborem se ozvaly jeho pokyny.

Sheridan se po nějaké době ještě jednou ohlédl.

+ + + + +

Pomalu jel dál směrem, odkud včera přijeli.

Když vyšlo slunce, dorazil ke konci údolí. Vyjel do strmého svahu a mezi ocotilly a jukami se vydal na sever.

Kolem poledne dorazil k malé studánce, přírodní nádrži, v níž se shromažďovala dešťová voda.

Napojil hnědáka a uvolnil řemínky své láhve, která visela na hrušce sedla. Vytáhl špunt, zaklonil hlavu a přiložil si hrdlo láhve k ústům.

V tom okamžiku uviděl, jak ptáci, kteří se s lehce se chvějícími křídly vznášeli nad ním, rychle odletěli na západ. Ruka, ve které držel láhev, strnula uprostřed pohybu, protože zároveň uslyšel cinknutí podkovy o kámen.

Sklonil láhev a naslouchal. Opět to cinklo. Zacpal láhev a pověsil ji na hrušku. Jako by automaticky vytáhl ze sedlového pouzdra brokovnici. Rozhlížel se po okolí.

Po jeho pravé ruce se z kručinkového houští zvedaly dvě skály. Švihl koně uzdoupozadkua vjel do toho křoví. Za skalami zastavil. Seděl tak, že viděl na studánku, aniž by sám byl viděn O levé předloktí si opíral brokovnici.

Náhle spatřil jezdce, který se prodíral mezi chollami a jukou za studánkou. Okamžitě ho poznal. Byl to Hank Plummer.

Pohyboval se rychle, ale opatrně. Uzdu držel v levé ruce. Pravou měl položenou na koltu. Ponechal to na koni, aby si hledal cestu, a sám se rozhlížel po okolí.

Kid Sheridan ho nechal projet kolem studánky. Když byl deset yardů od něj, hnědák trhl hlavou a zafrkal.

Plummer sebou vyděšeně trhl, jako by ho někdo švihl bičem. Hlaveň koltu již měl povytaženou z pouzdra, když mezi skalami spatřil Kida Sheridana. Brokovnicí mířil na něj.

Plummer se zašklebil a poposedl si. Sundal pravou ruku z revolveru a řekl: „Mám zvednout ruce?“

Měl to být žert, ale Kid na ten tón nepřistoupil. „Proč za mnou jedete?“

„Kdybyste na mě počkal dole u vozů, tak jsme mohli jet společně.“

„Proč bych měl na vás čekat? Chtěl jste přece s Virginií Garfieldovou do Prescottu, abyste si tam vydělával u karetních stolů, jestli si dobře vzpomínám.“

„To je pravda. A myslím, že mi to přinese štěstí, když budeme hrát spolu. Ale zatím nemůže pohybovat rukou. Takže nemůže hrát. Pojedu do Prescottu, až bude v pořádku. Zatím může koupit hráčskou licenci v nějakém saloonu,“

Kid na něho stále mířil. „Ještě jste mi pořád neřekl, z jakého důvodu jste jel za mnou, Plummere. Vymyslete si něco rozumného, pokud možno něco, co vám uvěřím. Bylo by to pro vás dobré.“

Plummer se usmál. „Musím v horách ještě něco vyřídit, Sheridane.“

„Victora?“

„Ano. Raději jsem vlkem, který pronásleduje kořist, než kořistí, která je pronásledována. Chci vědět, co dělají moji nepřátelé.“

Sheridan stáhl kohoutky brokovnice, otočil se a strčil tu zbraň do sedlového pouzdra.

„Jinou odpověď bych vám neuvěřil,“ zamumlal. „Ale já nechci být zatažen do vašich záležitostí, Plummere.“

„V Texasu se říká: Nikdo nepojede kvůli tomu, aby se namočil do nějakého sporu, víc než šedesát mil. Vy už jste se namočil, Sheridane. Vytáhl jste mě z Victorovy oprátky. Bojoval jste za mě. To vám Victor nikdy nezapomene. Jestli vás dostane do rukou, udělá s vámi to samé, co se mnou. Dohromady máme čtyři oči a dva kolty. To je lepší, než kdyby na Victora narazil někdo z nás o samotě. Kromě toho lovíte v horách koně. Já také. Proč bychom to nezkusili spolu? Zisk si můžeme rozdělit. Potřebuju počáteční kapitál, abych měl v Prescottu co vsadit.“

„Já nelovím koně. Hledám jednoho zcela určitého mustanga,“ nevlídně opáčil Kid.

„Hory jsou plné apačských band. Když pojedeme spolu, budou naše šance větší.“

„Umíte zacházet s mustangy?“ zeptal se Kid. Zahnal hnědáka mezi skály a zůstal stát vedle Plummera.

„Již jsem krotil koně. A toho hřebce, kterého chcete chytit, dostaneme. Ve dvou už se nám to nějak podaří. V horách mám tábor, který by nenašli ani Apači.“

„I já mám tábor,“ řekl Kid.

„Můj je lepší,“ trval Plummer na svém. „Je skrytý jak medvědí jeskyně - a má ještě jednu výhodu. Nejsem v něm sám. Je tam jedna žena.“

„Žena?“ Kid přivřel oči. „Vy jste do hor vzal ženu?“

„Jde všude, kam jdu já. Kromě toho mám v táboře odpočaté koně.“

„Tak dobrá!“ Kid Sheridan přikývl. Neměl při tom dobrý pocit. Byl by radši, kdyby mohl jet sám, ale něco ho nutilo přistoupit na Plummerův návrh. Nevěděl, co to je, ale cítil to nutkání.

„Potřebujeme ještě potraviny a střelivo. V horách je malá obchodní stanice…“

„Znám ji,“ poznamenal Kid.

„Zrovna jsem tam jel, když se objevil Victor a jeho smečka. Odřízli mi cestu a než jsem mohl dorazit ke karavaně, měli mě v hrsti. Je možné, že narazíme na Victorovy lidi, až přijedeme do té stanice. Ale tentokrát jim sklapne.“

„Když si myslíte, že tam budou problémy, nebude lepší, kdybychom se té stanici vyhnuli obloukem?“

„Máte strach?“ Plummerův úsměv působil ostře a ztrhaně. „Je to prostě tak, Sheridane, že nikde jinde v horách nemůžeme koupit potraviny a střelivo. A lovit nemůžeme, protože pak bychom měli v patách Apače. Vidíte, nemáme na vybranou.“

Kid Sheridan se nadechl k odpovědi, ale potom ji smlčel. Plummer měl zřejmě pravdu. Potřebovali jídlo a náboje, pokud se chtěli vrátit do hor, a existovalo pouze jediné místo, kde to mohli sehnat.

Plummer na něho hleděl s úsměvem, když otáčel koně. Pobodl ho ostruhami a vyjel.

Kid Sheridan se vydal za ním. Projeli mezi houštinami, které je švihaly do nohou, a zmizeli v divočině, která měla v paprscích slunce rudou, žlutou a šedou barvu.

+ + + + +

Slunce stálo dlaň nad horami na západě, když oba jezdci před sebou spatřili stanici. Byla postavená z pálených cihel. Zdi byly ve sluneční záři rudé a jasně bylo vidět dveře a okna.

U zábradlí stálo mnoho koní. Podle způsobu, jak byli osedlaní, a podle krátkých brokovnic, které všechna zvířata měla v sedlových pouzdrech, Kid poznal, že to jsou koně lovců mustangů.

Ta jízda byla dlouhá a obtížná. Oba jezdci i jejich koně byli pokrytí prachem.

Přišli ke studně. Zatímco se koně napájeli, Kid si smyl prach z tváře. Utřel se rukávem košile. Když vzhlédl, všiml si muže, jenž stál ve dveřích a hleděl na ně. Potom rychle zmizel.

Pohlédl na Plummera a poznal, že i on toho muže viděl.

Plummer strnul. Připomínal pumu připravenou ke skoku. Chvatně si otřel mokré ruce o kalhoty a pravačku přiblížil ke koltu. Rychle si upravil pouzdro.

„To byl Victorův člověk?“ zeptal se Kid.

„To nevím,“ přidušeně řekl Plummer. Omotal uzdu svého koně kolem tyče zábradlí a pak šli společně dovnitř.

Kid si všiml napjatého ticha, když tam vstoupil po Plummerovi.

V obchodě byly přibližně dva tucty mužů. Seděli u dvou stolků poblíž okna. V jednom rohu seděl opilý indián s pokrčenýma nohama a špinavým kloboukem na obličeji.

Plummer položil ruku na pouzdro s koltem, když s cinkáním ostruh přišel k baru, za nímž stál podsaditý Mexičan v modrobílé, pruhované košili. Nad špinavou zástěrou, do níž si otíral ruce, se mu kulatilo břicho.

V jeho malých, černých očích se zračila nedůvěra, když si prohlížel oba jezdce. Muži, kteří seděli u stolů, mlčky hleděli na nově příchozí.

„Potřebujeme potraviny a náboje. Rýži, fazole, sušené maso, mouku, sůl a kávu,“ řekl Plummer. „A náboje do henryovky a sharpsky. A pár krabiček revolverových nábojů ráže 44. Postav sem láhev whisky, než to všechno zabalíš, Chamaco.“

Barman k nim mlčky posunul zpola plnou láhev s whisky a dvě sklenice, načež zmizel v sousední místnosti za závěsem.

Plummer nalil obě skleničky až po okraj. Nedíval se však na ně. Jeho pohled byl upřen na zaprášené, zpola rozbité zrcadlo, které viselo nad výčepním pultem ve zlaceném barokním rámu. V tom zrcadle mohl pozorovat muže za svými zády. Pohyboval jen levou rukou, druhou měl svěšenou poblíž koltu.

Kid Sheridan slyšel, jak nějaký muž řekl: „Kdyby tu byl Victor, tak by se té whisky už nenapil.“

Plummer nehnul ani brvou. Zůstal však ostražitý, když zvedl sklenici a napil se.

„Určitě by ho zabil,“ řekl kdosi další. „Kdyby se mně stalo to, co Victorovi, tak by se nenapil už vůbec ničeho.“ Plummerovi začalo cukat ve tváři, ale ovládl se.

Pomalu postavil sklenici na pult a otočil se. Opíral se o mosazné pažení pultu. Chladnýma očima pohlédl na přítomné.

„Copak, McCalle?“ otázal se tichým hlasem. „Ty přece patříš k Victorovým lidem. Victor by ti zaplatil vysokou odměnu, kdybys mu přinesl můj skalp.“ Jeho hlas teď zněl energicky. „Tak co, nemáš chuť si vydělat tu odměnu? No? Došla ti řeč?“

Muž, kterého oslovil, se neklidně opřel o opěradlo židle. Zbledl a kolem koutků úst mu začalo trhat. Viděl, že Plummer drží ruku na pažbě koltu. On sám měl ruce položené na stole.

„Vždyť víš, jak to myslím, Plummere,“ řekl chraplavým hlasem.

„Jednous Victorovi unikl. Podruhé se ti to nepodaří. Příště nebude čekat, až budeš mít na krku smyčku. Příště ti rovnou provrtá hlavu kulkou.“

„Můžeš mu tu práci ušetřit, McCalle.“ Plummerův hlas zněl klidně a tak nějak lhostejně.

Druhému muži cukalo ve tváři.

„Mě nevyprovokuješ, Plummere,“ řekl. „Jestli chceš přestřelku, tak se mnou nepočítej.“

„Podívejme se na něj, Sheridane,“ vysmíval se Plummer. „Ani není sám. Ti dva, co sedí nalevo a napravo od něj, také patří k Victorovi. Ale nemají dost odvahy na to, aby si to rozdali s jedním jediným mužem.“

Kid Sheridan neodpověděl. Měl pocit, že Plummer jen čeká na to, že jeden z těch mužů sáhne po zbrani. Jenže to se nestalo. Jenom ho pozorovali pohledem, jakým lidé pozorují hada, který je tak nevypočitatelný, že nikdo neví, co udělá.

„Victor je hlupák, jestli si myslí, že mu ještě jednou vběhnu do náruče,“ řekl Plummer. „Jestli ho uvidíte, tak mu povězte, že na něho čekám. Ale tentokrát to budu já, kdo určí čas a místo.“

McCall na něho hleděl, aniž by se pohnul. Byl to vysoký, hubený muž, který nevypadal tak, že by se vyhýbal boji. Před Hankem Plummerem však couvl jak před vzteklým psem.

Pomalu přiblížil dlaně k okraji stolu. Plummer se předklonil.

„Co je s tebou, McCalle? Chceš to zkusit?“ chraplavě se zeptal.

Stál u pultu jako přikovaný a ruku měl svěšenou nad koltem.

Kid měl na okamžik pocit, že McCall sáhne po zbrani. Napjal se. Věděl příliš dobře, že se ocitl na Plummerově straně a že jeho osud je v následujících minutách závislý na Plummerově osudu.

Nevěděl, o co jde. Pokud však mělo dojít k boji, musel stát po Plummerově boku, jestli se z toho chtěl dostat živý. Pro muže u stolů to byl nepřítel. Viděl jim to na očích.

Potom se však McCall uvolnil.

„Řekl jsem, že se nenechám vyprovokovat. Vezmi si své věci a zmiz, Plummere. Jestli jsi dost chytrý, tak se zastavíš až za hranicí. Victor po tobě půjde, dokud tě nedostane.“

Zpoza závěsu přišel barman a postavil těžký pytel na pult. Potom přišel k druhému konci pultu. Kid koutkem oka viděl, jak něco hledá pod pultem.

„Nech to být!“ řekl. „Jestli tam máš revolver, tak ho tam nech ležet.“

Barman na něho pohlédl a otřásl se. Pak zpod pultu vytáhl prázdné ruce.

Plummer si sáhl do levé kapsy vesty a vzal odtud několik zlatých mincí. Hodil je na mosaznou misku na pultě, načež se chopil pytle a přehodil si ho přes levé rameno. Kráčel s ním ke dveřím tak, že měl pod kontrolou celou místnost.

Muži na něj nenávistně hleděli. Kid šel jeden krok za ním. I on měl ruku položenou na koltu. Zmocnilo se ho podivné vzrušení. Náhle si byl jist, že se něco přihodí.

Plummer už byl téměř u dveří, když se to stalo. Onen McCall se bleskově pohnul. Plummer pohlédl na dveře a na okamžik přestal sledovat McCalla a ostatní.

Otočil se, když uslyšel šramot nohy židle na podlaze. Zároveň zvedl kolt a namířil směrem, odkud ten zvuk přišel.

McCall odstrčil židli a vstal. Kolt měl zvednutý. Kid uviděl jeho tvář nad hlavní své zbraně, když ji zvedl. Chtěl vystřelit, ale Plummer byl ještě rychlejší.

Ve chvíli, kdy McCall chtěl pustit kohoutek koltu, ho Hank Plummer zastřelil. Budova se zachvěla výstřely. V přítmí Kid viděl dva záblesky v ústí hlavně Plummerova revolveru.

McCall zavrávoral a skácel se na podlahu. Židli strhl s sebou. Kulka z jeho koltu vytrhla prst dlouhou třísku z podlahy.

Muž, který seděl vedle McCalla, i se svou židlí uskočil stranou. Židle narazila do stěny, muž se převalil a pak se opřel o levé předloktí. Nosil kolt po kansaském způsobu vysoko u pasu. Když tu zbraň vytáhl a zvedl ji, Kid zmáčkl spoušť. Jeho kulka zasáhla toho chlapíka do pravého ramene. Zařval a opřel se o zeď.

Přes kouř Kid viděl, jak ostatní vyskočili ze židlí. Plummer ještě jednou vypálil a pak vyběhl pryč. Kid ho následoval. Viděl, jak Plummer s těžkým pytlem přes rameno běží ke koním. Kopnutím zavřel dveře, otočil se a rovněž se rozběhl. U koní se ještě jednou obrátil a vystřílel všechny kulky, které měl v bubínku koltu, do dřevěných dveří. Prostřílel je jak papír.

Vyšvihl se do sedla a Plummer mu hodil pytel. Nato se sklonil a vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku.

Kid neměl čas pytel zavázat. Jednou rukou ho držel u hrušky sedla, zatímco druhou pobídl hnědáka do cvalu.

Mezi skalami ještě jednou zastavil a ohlédl se na Plummera, který cválal za ním. Když dorazil k němu, zatáhl za uzdu a zvíře si málem zlomilo zadní nohy. Nervózně hrabalo kopyty v písku.

Několika švihnutími uzdou ho Plummer uklidnil, postavil se ve třmenech a zvedl henryovku k rameni.

Dveře domu se otevřely a muži vyběhli ven. Kid a Plummer je viděli jen jako malé postavičky. Chvatně se pohybovali.

Plummer vypálil a jeho kulka se zavrtala kousek od nich. Druhou střelou trefil jednoho z uvázaných koní. Zvíře se s řehtáním skácelo na zem. Válelo se po zemi a kopalo kolem sebe.

Jeden z mužů přiběhl ke koním a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku, zatímco další se kryli za stanicí a za žlabem. Vzdálenost byla na přesnou ránu z revolveru příliš velká. Kulky se zavrtávaly do země.

Plummer ještě pořád seděl na neklidně tančícím koni a nekryl se. Namířil na muže, který s puškou v rukou běžel ke žlabu. Když zmáčkl spoušť, muž se skácel na zem, převalil se a po čtyřech se plazil ke žlabu. Pušku táhl za sebou.

Plummer vypálil ještě dvakrát, ale malorážní střely z jeho karabiny silnou dřevěnou stěnu žlabu nedokázaly provrtat.

„Musíme dál!“ vykřikl Kid, který zastavil svého hnědáka za jednu skalou, aby mohl přivázat vak s potravinami k sedlu.

Nad okrajem žlabu se objevila osmihranná hlaveň těžké sharpsky. Zadunělo to a mezi skalami se několikrát odrazila ozvěna.

Kulka ráže padesát se s hvízdnutím odrazila od skály vedle Plummera, na něhož se snesla sprška kamenných úlomků.

Teprve tehdy Plummer otočil svého valacha. S karabinou ve výši ramen se hnal za Kidem.

+ + + + +

Panovalo ticho. Ohýnek, jenž rozdělali po setmění mezi chollami a kaktusy, tiše praskal. Oba muži seděli na svých sedlech a hleděli do plamenů.

Kid Sheridan vytáhl z ohně hořící větev a zapálil si doutník. Pak ji hodil zpět do ohně. Pohlédl na Plummera, jehož tvář se podobala masce.

„Jak dlouho to bude trvat, než přijedeme do vašeho tábora?“ otázal se. Doutník si točil mezi prsty.

„Kolem poledne tam budeme, jestli včas vyrazíme,“ odvětil Plummer, aniž by se pohnul. „Proč na mě tak civíte?“

Kid se chopil konvice s kávou. „Rád bych věděl, co je mezi vámi a Victorem, Plummere.“

„Řekl jsem vám přece, že jsem zastřelil jednoho z jeho lidí. Bude mě honit tak dlouho, dokud jeden z nás nedostane dřevěný spacák. Vlk, který je hladový, musí být zabit, pokud před ním lidé mají být v bezpečí. Dokud žije, je nebezpečný.“

„Kdo byl ten muž, kterého jste zastřelil?“

Plummer vzhlédl. V očích se mu odrážela zář plamenů. Seděl shrbeně, s hlavou vtaženou mezi rameny, a mezi dlaněmi držel hrnek.

„To je jenom mezi mnou a Victorem,“ odtušil nevrle. „Co si teď myslíte, Sheridane? Že by bylo lepší, kdybyste se mnou nejel? Pomůžu vám chytit toho hřebce. Sám byste ho nikdy nedostal. To je to, co pro vás můžu udělat. Až přijede Victor se svou smečkou, pak budeme společně bojovat. A to je to, co můžete vy udělat pro mě.“

„A když to neudělám? Mohl bych si teď osedlat koně a jet pryč. Jak mi v tom chcete zabránit, Plummere?“

Plummer na něho pohlédl zpod těžkých víček, které mu téměř zakrývaly oči. „Vůbec vám nebudu bránit, Sheridane. Ale pak byste byl zatraceně sám, kdybyste narazil na Victora. Pak byste byl vyřízený. Ksakru, myslel jsem si, že jsme přátelé. Když jste se plížil do temnoty, abyste zneškodnil Apače, tak jsem se vás neptal, proč to děláte. Neptal jsem se vás vůbec na nic. Šel jsem s vámi. Ale na to už jste asi zapomněl.“

„Já nezapomínám tak snadno,“ tlumeně odvětil Kid. „Je pozdě. Bude lepší, když si lehneme, pokud zítra chceme vyrazit před úsvitem.“

„Něco mě napadlo,“ pomalu řekl Plummer.

„Co?“

„Ti lidé, kteří táhnou s karavanou do Prescottu.“

„Co je na nich zvláštního?“

„Nevím. Když jste stál mezi nimi, Sheridane, tak jste k nim patřil. Já ne.“

Kid se napil silné, horké kávy. „Jak jste na to přišel?“

Plummer na něj vrhl zamyšlený pohled. „Měl jste někdy pocit, Sheridane, že jiní lidé mají něco, co vy nemáte? Že vám chybí něco, co jiní mají, aniž byste mohl říct, co to je? Jsou lidé, kteří nevidí zelenou barvu. Dokud jsou sami, tak nevědí, že jim něco chybí, protože to nikdy neměli. Když ale potkají jiné lidi, tak od nich uslyší, že jim něco chybí. Měl jste někdy ten pocit?“

„Ne,“ řekl Kid.

Plummer pohlédl do ohně.

„Já mám ten pocit často,“ poznamenal klidným hlasem.

„Vy jste přece věděl, že na stanici narazíme na Victora nebo na jeho muže,“ řekl Kid. Koutkem oka pozoroval Plummera.

Plummer duchem nepřítomně hleděl do ohně. „Vždycky je lepší, když máte nepřítele před sebou než za sebou,“ zamumlal. „Nepřítel není nebezpečný, když se mu díváte do očí.“

To však nebyla pravda. Kid to věděl. Plummer prostě vyhledával boj. Chtěl střílet a zabíjet.

Kida se zmocnil podivný pocit. Znal pistolníky Plummerova zrna a vždy vůči nim cítil odpor.

„Je pozdě,“ zamumlal. „Uhasme oheň a přiveďme koně sem. Pak nebudeme muset hlídat.“

Plummer neodpověděl. Sáhl po láhvi whisky, která stála vedle něho, zuby vytáhl špunt a nalil si do plechového hrnku. Zaklonil hlavu a napil se.

Kid vstal a přivedl koně. Přivázal je k jednomu seschlému keři. Potom si odepnul revolverový opasek, strčil ho pod sedlo, jež mu sloužilo jako polštář, a zalezl do teplých dek, aniž by Plummerovi věnoval jediný pohled. Obličej si zakryl kloboukem. To poslední, co viděl, byla Plummerova tvář v záři plamenů. Rychle usnul.

+ + + + +

Neprobudil se pomalu. Náhle se probral a naslouchal tichému frkání koní, kteří se pohybovali v temnotě. To bylo to, o co mu šlo, když tam ta zvířata přivedl. Věděl, že při prvním zafrkání se probudí. To frkání bylo varovným signálem.

Nehybně ležel na boku. Nevěděl, co se stalo, ale každý pohyb teď mohl být životu nebezpečný, pokud tam nebyli sami.

Zpod klobouku pohlédl na Plummerovo lože. Nezřetelně viděl deku. Velmi pomalu otočil hlavu a tak mohl vidět na vyhaslé ohniště. Tábořiště bylo zalito zsinalým měsíčním svitem.

Opět jeden z koní zafrkal a trhl hlavou, až to zacinkalo.

Kid nenápadně strčil pravou ruku pod sedlo. Když nahmatal pažbu koltu,uslyšel tiché křupání písku. Spatřil nezřetelnou postavu, která se pohybovala k ohništi, kde zůstala stát a pohlédla na oba spáče. Kid viděl v její ruce lesknoucí se pažbu koltu.

Pomalu vytáhl svou pětačtyřicítku z pouzdra. Nespouštěl toho muže z očí. Potom uviděl, jak jeho ruka s koltem opsala půlkruh, načež se ozvalo cvaknutí kohoutku revolveru.

„Plummere!“

Jeho varování znělo jako výstřel. V tom samém okamžiku se převalil z přikrývek a zvedl kolt. Viděl, jak se ten neznámý otočil a pokusil se namířit svou zbraň na něj.

Kid pustil kohoutek koltu. V záblesku uviděl tvář toho chlápka, než ji zase pohltila temnota.

Oslepen tím zábleskem vypálil ještě jednou a převalil se na bok. Zároveň uslyšel několik dunivých ran z pušky a tlumené žuchnuti. Potom se rozhostilo ticho.

Byl napjatý jak struna. Ruku, v níž držel kolt, měl horkou a vlhkou. Jeho oči si postupně zvykaly na temnotu. S koltem v ruce se pomalu zvedl na kolena. Zůstal klečet a pak se otočil, když za sebou uslyšel kroky.

Ještě než v měsíčním svitu spatřil Plummerovu tvář, poznal ho podle jeho loudavého pohybu. Plummer pomalu přišel k němu.

Ve svěšené pravé ruce držel henryovku. U vyhaslého ohniště Kid viděl dvě postavy.

„Slyšel jsem je už předtím,“ zamumlal Plummer. „Představovali si to příliš jednoduše.“

Kid si strčil kolt za opasek kalhot.

„Kdo to byl?“ zeptal se.

Namísto odpovědi Plummer přišel k ohništi, hodil na popel suché dřevo a sirkou jej zapálil.

S praskáním vzplanuly plameny.

Plummer přišel k těm dvěma ležícím mužům a nohou je převrátil na záda. Jejich strnulé tvář zalila zář plamenů.

„To byli ti dva, co seděli u stolu s McCallem,“ řekl. „Jeden má prostřelené rameno. Toho jste trefil vy.“

Hodil henryovku na své přikrývky a rukávem košile si otřel obličej.

„Jejich koně stojí za kopcem tam vzadu,“ dodal. „Slyšel jsem, když lezli přes kopec.“

„McCallovi přátelé…“

„Victorovi lidé. Chtěli získat odměnu, kterou Victor vypsal za můj skalp.“

Plummer zmizel v temnotě. Když se vrátil, Kid uslyšel vrzání sedel dupání okovaných kopyt. Přivedl do kruhu osvětleného plameny dva koně, černobílého pinta a vysokého tmavého morgana. V sedlových pouzdrech byly strčené pušky.

„Vezmeme si ta zvířata s sebou,“ řekl Plummer. „Zkrocení koně se dají dobře prodat kavalerii. Ta platí i padesát dolarů za kus.“

Kid vyhodil prázdné nábojnice z bubínku koltu.

„Jak vás ti muži musejí nenávidět, Plummere,“ řekl, „že se vás pokoušejí odprásknout jak psa.“

Plummerovi se leskly oči. „Nežene je nenávist, ale strach, Sheridane. Nemají dost odvahy na to, aby se mi postavili v otevřeném boji. Zkoušejí to v noci jak banda prašivých Apačů. Chtěl bych vědět, kolik jim Victor slíbil za to, když mě oddělají.“

Posadil se na své sedlo a začal nabíjet henryovku. Druhý muž, kterého zastřelil, byl zasažen nejméně čtyřmi nebo pěti kulkami. Plummer však musel vypálit víckrát, protože do zásobníku opakovači pušky vložil nejméně tucet nábojů.

Strnule hleděl na bezvládná těla a usmíval se.

„Odpovíte mi na jednu otázku, Plummere?“ zeptal se Kid, který široce rozkročen stál vedle něj.

Hank Plummer na něho pohlédl a přivřel oči. „Proč ne?“

Opřel si pažbu karabiny o bok, takže její hlaveň mířila Kidovi na přezku opasku. „Ptejte se.“

„Kdo byl ten muž, kterého jste zastřelil a kvůli kterému vás Victor honí?“

„Byl to hlupák. To je všechno, co se k tomu dá říct, příteli.“

„Nechcete mi odpovědět?“

„Odpověděl jsem vám. Byl to hlupák. Ale to je věc, která se týká jen mě a Victora.“

Kid Sheridan přikývl. Těžkopádně přišel ke svému loži, připnul si revolverový opasek a začal si balit přikrývky. Plummer zůstal sedět a pozoroval ho.

Po chvíli se otázal: „Kam chcete jít?“

Kid zvedl své těžké, ošoupané sedlo a vyšvihl se na hřbet koně. „Naše cesty se tu rozdělí. Nerad bych se zapletl do cizích sporů.“

Plummer se díval, jak přitahuje podbřišník. „Hledáte toho vraníka, Sheridane. Já vím, kde je. viděl jsem jeho stádo.“

Kid se zarazil a ohlédl se. „To vám nevěřím.“

„Je to tak. Jeho úkryt leží hluboko v horách, nedaleko mého tábora. Sám ho nikdy nenajdete. Ano, viděl jsem toho hřebce, tu obrovskou černou bestii, která je větší než všichni mustangové, které jsem kdy spatřil. Takový kůň ještě po prériích Západu neběhal. A já - já vám můžu ukázat, kde je a jak se dá chytit.“

Kid spatřil číhavě jiskry v jeho očích. Nevěděl, zda Plummer mluví pravdu, ale zmínkou o tom hřebci trefil do černého.

„Jak mám vědět, že to, co mi říkáte, je pravda, Plummere?“ řekl.

„Ukážu vám ten kaňon, ve kterém je ukryté to stádo. Je to jako past. Když se uzavřou obě ústí kaňonu, tak se to stádo nedostane ven.“

„Může být zatraceně těžké hnát tak velké stádo a my ho budeme muset hnát, jestli ho budeme chtít prodat.“

„To vůbec není těžké. V tom stádu je mnoho zkrocených klisen, které ten černý ďábel ukradl. Většina stáda jsou krotká zvířata, která se nechala strhnout - a ostatní se podřídí.“

„A - ten hřebec?“ skoro váhavě řekl Kid. Věděl, že v horách není jediný lovec koní, který by nebyl ochoten zabít své soky, jen aby se dostal k tomu vraníkovi.

„Já na něj nevznáším žádné nároky,“ odvětil Plummer „Ten vraník patří vám, jestli ho chytíme.“

Kid si opřel obě ruce o revolverový opasek. „A co za to po mně požadujete?“

„Až se objeví Victor, budete stát po mém boku. Za to vám bude patřit polovina stáda - a ten vraník.“

„A vy opravdu víte, kde je to stádo?“

„Viděl jsem ho na vlastní oči. Je to padesát zvířat nebo dokonce i víc, Sheridane. Když je prodáme, může nám to vynést spoustu peněz. Jen Victor pro nás znamená nebezpečí. S ním se musíme vypořádat - společně.“

Kid si olízl oschlé rty. Měl pocit, že právě dělá chybu. Přesto přikývl. „Tak dobrá, pojedeme společně.“

„A ještě něco.“ Plummer vstal a položil si pažbu karabiny o rameno. „Victor patří mně, tak jako ten vraník patří vám, Sheridane. Štval mě jako psa a já se mu za to pomstím. Ten zaplatí za to, že se mě pokusil pověsit. Ta zatracená, špinavá banda lovců bizonů…“

„Myslel jsem si, že i vy jste v severním Texasu lovil bizony.“

„Ano. Ale nenávidím tu práci. Odstřelování bizonů, to ano. Držet v ruce pušku a cítit moc, kterou člověku propůjčuje zbraň, to ano. Ale a špína a smrad a krev na bizoních kůžích - to ne. Střílel jsem bizony, ale nikdy jsem si o ně nezašpinil ruce. Nepatřil jsem k takovým, jako je Victor a jeho mužstvo špinavých…“

„Musíme ty dva pohřbít,“ skočil mu Kid do řeči.

Plummerovi se uvolnily rysy v obličeji, které byly ztrhané, když hovořil.

„Ne,“ přidušeně řekl. „Na to nemáme čas. Výstřel je v horách slyšet na míle daleko. Možná je poblíž několik Victorových lidí nebo Apačů. Ne, Sheridane, nechejte je tu ležet. Postarají se o ně supi. Až tudy pojede Victor, aspoň uvidí, co čeká ty, které za mnou posílá.“

„Nemůžeme je tu přece nechat ležet.“

„Proč ne? Co myslíte, co by s námi udělali oni, kdybych je nepředešel?“ Chvatně začal sedlat koně.

Kid si zapálil doutník a potom uhasil oheň pískem.

Plummer svázal uzdy obou cizích koní, nasedl a přivázal je ke hrušce svého sedla.

Kid se vyšvihl na svého hnědáka a zvedl si límce kabátu. Ledový vítr vanoucí z vrcholků hor zesílil.

„Dělejte!“ řekl Plummer a pobodl koně ostruhami.

Zmizeli v temnotě. V měsíčním svitu keře a skály vrhaly ostré stíny.

Krokem jeli po nerovném terénu. Později dorazili do jednoho vyschlého koryta. Plummer do něj sjel a vydal se jím dál. Podkovy cinkaly na oblázcích.

Na březích rostly cholly a křoviny. Zvenčí je nikdo nemohl vidět. Hustá křoviska je dokonale kryla.

Kid jel s dlaní na revolveru několik kroků za Plummerem. Ostražitě pozoroval okraje arroya. Noc však byla tichá, až na cvrkání cikád.

Až do svítání jeli náročným terénem. Za rozednění vítr zesílil a Kid si dal před ústa a před nos šátek, aby mohl lépe dýchat.

Už dávno opustili koryto a nyní jeli po úbočí skalnatého svahu, na němž byla půda tak tvrdá, že na ní nezanechávali stopy. Na úpatí svahu rostly zakrslé duby se seschlými, křivými kmeny.

„To je můj tábor,“ řekl náhle Plummer a hlavní pušky ukázal před sebe.

+ + + + +

Ten tábor byl srub, jehož zadní stěna hraničila s jeskyní ve skále. Byl dobře ukrytý a nebyl nijak hlídán.

Před srubem bylo ohniště obložené kameny. Kousek odtud byla ohrada, v níž se pohybovalo několik koní.

Přišli k brance, když se jezdci přiblížili. Tiše frkali. Z ohniště stoupal dým. Celý tábor působil opuštěným dojmem.

„Lilly, pojď sem!“ zvolal Plummer.

Kid pohlédl na svah táhnoucí se nad srubem. Mezi kručinkami se tam klikatila úzká stezka. Někdo na ní stál.

Kid potřeboval několik vteřin na to, aby poznal, že to je žena. Měla na sobě mužskou košili, ošoupané, mastně se lesknoucí džíny a plátěné boty. Dlouhé černé vlasy jí sahaly až pod ramena.

V jedné ruce držela dřevěné vědro, V druhé sharpsku s krátkou hlavní.

„Pojď už dolů!“ zvolal Plummer a seskočil ze sedla.

Kid ho napodobil a přivázal svého hnědáka k brance.

Děvče opatrně sešlo dolů, postavilo vědro na zem, opřelo pušku o stěnu srubu a otírajíc si ruce o kalhoty přišlo blíž.

Měla opálený obličej se zapadlýma očima, velkými ústy a vystouplými lícními kostmi. Nejprve pohlédla na Kida a potom na Plummera.

„To je Kid Sheridan,“ řekl Plummer. „Budeme společně lovit divoké koně, Lilly. Udělej nám něco k snědku. Přinesl jsem zásoby. Tam, v tom pytli. Máme hlad.“

Takřka zkoumavě pohlédla na Kida, potom přikývla a odvázala vak ze sedla.

Plummer si všiml Kidova tázavého pohledu. Když dívka odvlekla pytel k chatě, řekl: „Koupil jsem ji v Texasu od Komančů - za dvě pušky a sto nábojů. Komanči často unášejí bílé ženy a dívky, aby je potom vyměnili za věci, které mohou potřebovat. Od té doby mě všude doprovází jak pes. Jak se vám líbí, Sheridane?“

„Víte, kdo to je?“ „Ne. To neví nikdo, ani ona sama. Já jí říkám Lilly. To jméno je dobré jako každé jiné. Je ještě mladá. U Komančů si zvykla na tvrdý život. Proto to v horách vydrží.“

Dívka zmizela ve srubu. Měla měkký, kolébavý krok, při kterém pohupovala boky. Pod zpocenou bavlněnou košilí se rýsovala malá, pevná prsa.

Kid přivedl hnědáka do ohrady a sedlo hodil na vrchní tyč. Jeden z koní tam přišel a začal olizovat třmen, jenž byl slaný od koňského potu.

„Tady jsme v bezpečí,“ řekl Plummer a rozhlédl se. „Ani Victor, ani žádný Apač to tu nenajde. Pojďte se mnou dovnitř. Ukážu vám, kde můžete spát..“

Vešli do srubu. Byl uklizený. U delších stěn byly dvě postele vyrobené z větví. Na stěnách visela sedla, pušky - mezi nimi i těžká, dlouhá bizonobijka Sharps - přikrývky, vlčí kožešiny a jiné věci.

„Můžete si lehnout tam na tu postel,“ řekl Plummer. „Lilly bude spát venku.“

„Jsem zvyklý spát pod širým nebem. Nevadí mi to,“ odpověděl Kid.

„Považovala by vás za hlupáka, kdybyste spal venku. U Komančů se naučila, že má dělat to, co jí řekne její pán. Bude vás ctít, jen když se budete chovat jako Komanč.“

„Budu spát venku,“ opakoval Kid rozhodným hlasem. „Ale něco bych pojedl. Mám hlad jak vlk.“

„Lilly hned udělá jídlo.“ Plummer vzal z poličky láhev whisky a dva hrnky. „Tady, zatím se napijte pálenky.“

Kid to udělal. Ten bourbon byl starý a dobrý. Cítil, jak se mu v útrobách rozlévá teplo. Proniklo mu až do špiček prstů.

„Whisky chutná nejlépe, když se pije nalačno,“ řekl Plummer. „To pak vynikne její chuť. Pojďme ven. Vezmu tu láhev k ohni.“

Slunce stálo vysoko a údolí bylo zalito jeho svitem. Kid a Plummer se posadili k ohni a pustili se do jídla. Mlčky pojedli a zapili to kávou, do které Plummer nalil whisky.

Kidovi neuniklo, že děvče ho pozoruje. Seděla stranou od ohně, opírala se o jednu z tyčí ohrady, nohy měla přitažené k sobě a ruce měla položené na kolenou. Upřeně na něho hleděla.

Teprve, když postavil talíř na zem, vstala a zmizela v chatě.

„Nejlepší bude, když se pár hodin vyspíme,“ řekl Plummer. „Jeli jsme půlku noci.“

Kid dopil kávu. „Co to stádo mustangů?“

„Několik mil na západ odtud je hluboká rokle, v níž se to stádo zdržuje nejraději. Tam je najdeme. Máme v ohradě dostatek odpočatých koní. Ale teď se musíme trochu vyspat.“

„A jestli Victor mezitím našel své lidi a vydal se po našich stopách? Pak je tu za pár hodin.“

„Vítr naše stopy zametl. Kromě toho je půda v okruhu jedné míle tak tvrdá, že na ní nezůstávají žádné stopy. Přesto si dejte kolt pod sedlo, až si lehnete. Uklidňuje to, když člověk ví, že má zbraň po ruce. Dodává to jistotu a spí se lépe.“

Sáhl po láhvi whisky a vstal.

„Zítra, až se rozední, pojedeme na západ. Ukážu vám rokli, ve které se skrývá ten černý Satan se svým stádem.“

Lokl si z láhve a podal ji Kidovi. Ten zavrtěl hlavou. Plummer pokrčil rameny a šel zpátky k chatě, zatímco Kid si vzal sedlo a přikrývky a utábořil se ve stínu skalní stěny, kam nedosáhly sluneční paprsky. Odepnul si revolverový opasek, vytáhl z pouzdra kolt a strčil si ho za opasek kalhot.

Potom hodil klobouk k sedlu a lehl si na deky.

Měl tak strnulé svaly, že se mu tvrdá zem zdála být měkká. Whisky v kávě a pocit, že je sytý, ho uspaly…

Otevřel oči teprve, když na něj padl stín. Před ním stála ta dívka.

+ + + + +

Ruku, kterou už sahal po koltu, dal zase dolů, když ji poznal.

„To jsi ty,“ řekl. „Co chceš?“

Musel přivřít oči, aby proti slunci viděl její tvář. Upřeně na něj hleděla.

„Běžte odtud pryč,“ náhle řekla. Bylo to vůbec poprvé, co uslyšel její hlas. Byl hluboký a trpký. „Jestli jste rozumný, tak teď osedláte koně a pojedete pryč, dokud leží ve srubu a zpíjí se.“

„Plummer?“ Kid se opřel o lokty.

„Ano, Hank Plummer,“ odpověděla a v jejím hezkém obličeji se objevila hořkost. „Jestli chcete, osedlám vám koně - teď hned. Chcete?“ „Jsem tu, abych chytil jednoho hřebce,“ opáčil. „Potřebuju Plummerovu pomoc.“

„Ten nikdy nic nedá zadarmo.“

„To je pravda. Potřebuje mou pomoc, tak jako já potřebuju jeho.“

„To není tak. On nepotřebuje pomoc. On nepotřebuje jiné lidi. On nikdy nic nepotřebuje. Je to ďábel.“

„Ale ten ďábel tě vysvobodil z rukou Komančů,“ řekl Plummer od srubu. Kid se prudce ohlédl.

Plummer stál ve dveřích chaty. Byl opilý. V levé ruce držel láhev. I on odložil revolverový opasek a kolt teď měl za pásem kalhot. Jeho tvář vypadala zpustle. Měl kruhy pod očima, na čele se mu leskl pot, který mu stékal po spáncích a lících až k bradě.

„Dal jsem za tebe dvě pušky a náboje,“ dodal. „A každý, kdo má všech pět pohromadě, ví, že to je zatraceně vysoká cena, protože Komanči většinou za ženu, jako jsi ty, požadují jen několik dek nebo měděný hrnec.“

Její tvář se zkřivila do hněvivé grimasy. Zatnula pěsti.

„Chtěla jsem, abys mě nechal u Komančů!“ procedila mezi zuby.

Plummer na ni vrhl podivný pohled. Pak k ní pomalu přišel, zůstal stát před ní a uhodil ji do tváře. Ta rána byla tak tvrdá, že udělala krok dozadu. Rukou si otřela rty a pohlédla na něj.

Kid se zvedl z dek.

„Už to v mé přítomnosti nikdy nedělejte, Plummere,“ řekl.

Plummer se otočil a mrštil proti němu prázdnou láhev od whisky. Kid ji bezděky chytil, ale než to učinil, ozvalo se cvaknutí kohoutku Plummerova koltu.

Kid pohlédl do ústí jeho hlavně. Svíral tu láhev, jako by ji chtěl rozdrtit mezi dlaněmi.

Plummer se tiše zasmál a stáhl kohoutek. Opsal zbraní oblouk a strčil si ji za opasek kalhot.

„Lilly patří mně a já si s ní můžu dělat, co se mi zachce,“ řekl. „Komanči ji bičovali, když neudělala to, co jí přikázali. To je to jediné, čemu rozumí, Sheridane.“

Ohlédl se na ni, ale dívka už tam nebyla. Zmizela ve srubu.

„Co vám řekla, než jsem přišel?“ zeptal se Plummer.

„Nic zvláštního. Řekla, že by bylo lepší, kdybych odtud zmizel.“

Plummer se sklonil. Jeho oči byly nedůvěřivé a zarudlé alkoholem. Rukávem si utřel tvář.

„Nechte ji na pokoji, Sheridane,“ řekl. „Koupil jsem ji a tak patří mně. Je mým vlastnictvím. A já si s ní budu dělat, co se mi zachce, rozumíte?“

„Přestaňte mi vyhrožovat,“ odsekl Kid a hodil mu láhev.

„Vyhrožovat?“ Plummer se zasmál. „Já nemám zapotřebí někoho zastrašovat hrozbami.“ Ohlédl se. „Vidíte tam ten kámen? Nosíte revolver. Zkuste ho trefit!“

Ten kámen měl velikost pěsti a ležel v písku více než dvacet kroků odtud. Kid se pokusil něco vyčíst z Plummerovy tvář, ale ta se už znovu podobala masce. Jen v jeho očích se jiskřilo.

Jediným bleskurychlým pohybem Kid tasil pětačtyřicítku a rychle a bez míření vypálil. První kulka se zavrtala do písku vedle něho, druhá trefila ten kámen a několik kroků ho odmrštila, třetí jej rozstřelila.

Kid zvedl hlavu a pohlédl na Plummera. Všiml si, jak mu trhá okolo koutků úst.

Plummer šel do chaty. Když se vrátil, přinesl další dvě prázdné láhve. Šel tam, kde ležel ten kámen, a položil je do písku tak, že jejich hrdla mířila na Kida. Potom se s úsměvem na rtech vrátil a utřel si pot z očí.

Usmál se na Kida a pak se náhle otočil. Jeho tělo se zkroutilo, když sáhl po koltu. Jeho pohyb byl rychlejší než stín. Vypadalo to, jako by mu kolt sám skočil do ruky.

Kid ještě nikdy neviděl někoho tak rychle vystřelit. Plummer natahoval kohoutek malíkovou hranou levé dlaně. Třesk tří výstřelů se odrážel od skalních stěn a nesl se údolím.

Kromě něj se ozvalo ještě i řinčení skla. Potom se rozhostilo ticho. Plummer sklonil ruku s revolverem a pohlédl na Kida. Pak se rychle vydal k místu, kde v písku ležely flašky. Jedna z nich byla rozbitá.

Strčil si kolt za opasek, sklonil se a zvedl zbylé dvě láhve. Hodil je Kidovi, který je obratně chytil.

Kulky proletěly hrdly láhví, aniž by je roztříštily, a provrtaly jejich dna. Dírky po nich zely přímo uprostřed.

Plummer kopl do střepů.

„Jsem opilý,“ řekl. „Kdybych se neopil, tu třetí flašku bych nerozstřelil.“ Pohlédl Kidovi do očí. „Chtěl jsem vám ukázat, proč nemám zapotřebí někomu vyhrožovat.“ Položil Kidovi ruku na rameno. „Nechci vám vyhrožovat, Sheridane. Jenom chci, abyste byl mým přítelem - nejen proto, že bojujeme na stejné straně, ale proto, že na vás je něco, co se mi líbí. Nemáte strach. Vidím vám na očích, že nemáte strach. Já zabiju každého, kdo se mi postaví do cesty. Věříte mi to?“

„Ano, to vám věřím,“ řekl Kid. „Dokázal jste mi, že jste s koltem rychlejší než já. Co mám teď dělat? Mám odtud zmizet?“

Plummer na něho vrhl podivný pohled. „Proč byste odjížděl, Sheridane?“

„Protože bych si vás podal, kdybyste se toho děvčete ještě jednou dotkl.“

„Proč? Není zvyklá na nic jiného. Měl jste ji vidět, když jsem ji koupil od Komančů. Nedržím ji, může odjet, jestli chce.“

„Jo, jenže pak byste jel za ní a přivlekl ji zpátky na lasu,“ odvětil Kid.

Plummerovi jako by alkohol vyprchal z očí, když vyhrkl: „Patří mi. Koupil jsem ji a můžu si s ní dělat, co chci.“

„Jste opilý,“ řekl Kid.

„Ano, jsem opilý. Ale dokonce i opilý střílím rychleji a přesněji než kdokoli druhý. To je také důvod, proč se Victor nikdy neodváží mi postavit v otevřeném boji.“

„Možná si říká, že dalekonosná puška na nějakém osamělém místě je pro jeho účely stejně tak dobrá.“

„To je jediný způsob, jak by mě mohl oddělat. Ale já se mám na pozoru. Cítím blízkost nepřítele, tak jako dravec větří kořist.“

Otočil se a vrávoravě se vydal zpět ke srubu. Kid chvíli hleděl na něj, potom se sklonil a ještě jednou zvedl obě láhve od whisky. Plummerovy výstřely byly naprosto přesné. Mrštil těmi flaškami o skalní stěnu. S řinčením se roztříštily.

Nemohl spát. Šel k ohradě a pomalu a metodicky začal hřebelcovat hnědáka. Cítil, jak se chvěje.

Po chvíli uslyšel tiché kroky v písku. Ještě než se otočil, věděl, že to je ta dívka. Sklonila se a prolezla mezi tyčemi. Pak pohlédla ke srubu a přišla k němu teprve, když se ujistila, že Plummer není poblíž.

„Spí,“ řekla. „Je opilý a spí. Pomůžu vám osedlat koně.“

Kid držel v ruce hřeblo.

„Já neodjíždím, Lilly,“ poznamenal.

Mezitím vzala jeho sedlo z tyče. Ohlédla se a náhle se v její tváři objevil strach.

„Musíte pryč,“ vyhrkla. „Než se probere, budete už několik mil daleko.“

Pustil hřeblo na zem, vzal sedlo a znovu ho přehodil přes tyč.

„Já se s ním vypořádám, jestli to bude nutné, Lilly. Ale nemůžu odjet. Hledám jednoho mustanga a Plummer mi pomůže ho najít.“

„Opravdu tomu věříte? Vím, proč si vás sem přivedl. Potřebuje vaši pomoc proti lidem, kteří ho pronásledují. Ale jednoho dne vás už potřebovat nebude. A lidé, které nepotřebuje, pro něj znamenají nebezpečí.“

„Jakto?“

„To nevím. Uvažuje chladnokrevně. Hodnota člověka pro něho spočívá v tom, co ten člověk pro něj může udělat.“

Kid Sheridan se opřel o jeden ze sloupků ohrady.

„Poslouchej,“ řekl. „Proč ho pronásleduje Victor se svými lidmi? Víš o tom něco?“

„Nevím nic, ale dokážu si ledacos dát dohromady. Té noci…“

„Co bylo té noci?“

„Několik dnů předtím přijeli pro Hanka dva jezdci. Vzal si plátěný pytel se zásobami a sedlové kapsy naplnil náboji. V sedlových pouzdrech měl dvě pušky.“

„Kdo byli ti muži?“

„Neznám jejich jména. Jeden byl mladý, se světlými vlasy. Pak odjeli. Hank se o několik dnů později vrátil. Jeho kůň se před chatou zhroutil a musel ho zastřelit. On sám byl na konci svých sil, navíc byl raněný a ztratil hodně krve. Měl kulku v rameni a hluboký šrám na boku. Nevím, co se té noci stalo. Nikdy jsem se ho na to neptala a on o tom nikdy nemluvil. Ale od té doby si dává kolt pod srolovanou deku, kterou má místo polštáře. Změnil se. Je jako vlk, který je neustále připraven ke skoku.“

„A opravdu nevíš, kdo byli ti muži, kteří přijeli za ním?“

„Ne. Už jsem je nikdy neviděla. Ale mnohokrát jsem si přála, aby mě od Komančů nikdy nekoupil.“

„Proč ho neopustíš? Můžeš si osedlat koně a potmě odjet.“

„Ne,“ řekla. „Nemůžu ho opustit. Někdy je má nenávist k němu tak silná, že si myslím, že už nemůžu dýchat. Ale vím, že ho nemůžu opustit. Je to jediné, co mám.“

Kid opět zvedl hřeblo a pokračoval v péči o hnědáka.

„Jak ses dostala ke Komančům?“ otázal se, aniž by vzhlédl z koně.

„Už si na to nevzpomínám. Musela jsem být ještě dítě, když se to stalo. Žila jsem u Komančů, dokud nepřijel Hank. Byl tenkrát lovcem bizonů a obchodoval s Komanči. Kupoval od nich koně a mezky, které kradli. Jednoho dne uviděl mě. Ten Komanč, kterému jsem patřila, mě nechtěl prodat, ale Hank mu nabídl dvě pušky a náboje a tak mě přece jen prodal. Tehdy jsem byl ráda, že jsem mohla odjet ze špíny komančského tábora.“

„Proč tě Komanči neprodali už předtím?“

„Mnoho bílých žen je vykoupeno jejich příbuznými. Jenže nevědí, co je čeká za život mezi bělochy, až se ukáže, že žily v komančském táboře. Mnoho žen upřednostnilo smrt před vykoupením, aby nemusely snášet tu potupu, kdyby se vrátily ke své rase.“

„Ty se nechceš vrátit do nějakého města?“

„Ne,“ odvětila a v jejích očích se zajiskřilo. „Nesnesla bych to. ženy, které žily mezi Komanči, jsou vyvrheli. Všichni vědí, co Komančové dělají s bílými ženami.“

„Možná bys mohla jít někam, kde tě nikdo nezná a kde bys mohla začít od začátku.“

„Nějak by se to tam už dozvěděli. Ne, nemá to smysl, kdybych utekla. Tady jsem v bezpečí a proto tu i zůstanu.“

„Mohl bych ti obstarat práci v Prescottu. Nikdo by se nikdy nedozvěděl, co se stalo. Ve městě tě nikdo nezná.“ Položil hřeblo na sloupek a otázal se: „Ví Plummer, proč se nechceš vrátit k bílým?“

Zajiskřilo se jí v očích. „Ví to. Ano, ví to velice dobře. To mě váže k němu - a proto si se mnou může dělat, co chce. Je to ďábel. Ano, Plummer je ďábel!“

+ + + + +

Vyrazili, když začalo svítat. Na východním obzoru byla obloha světlá. Panovalo bezvětří a chlad. Ani lístek se nepohnul. Jakoby vše strnulo.

Se zvednutými hrnci projížděli horami. Pak vyšlo slunce a objevily se ostré stíny. Začalo být vedro. Svlékli si kabáty a přivázali je za sedla.

Hank Plummer jel jako první. Slunce jako by zadusilo všechny zvuky, až na dusot jejich koní. Hory byly pusté, slunce se občas odráželo od slídových žil.

V poledne dorazili do údolí, o kterém předtím Plummer hovořil. Bylo podlouhlé a hluboké. Sesedli a poslední úsek šli pěšky. Za yard vysokými chollami se plazili až k okraji srázu.

Údolí bylo prázdné, ale Kid Sheridan mohl z místa, kde ležel, vidět nesčetné stopy koní. To byl tedy vraníkův oblíbený úkryt. Hřebec si ho vybral, aby tam byl se svým stádem v bezpečí. Údolí bylo tak skryté, že mohlo být objeveno jen náhodou. Vedly z něj dvě cesty.

„To stádo přichází většinou v podvečer,“ řekl Plummer. Sešli ze svahu a vrátili se ke svým koním. Plummer vzal obě sekery, které tam přivezl.

„Musíme být hotovi, než přijdou.“ Podal Kidovi těžkou sekeru a pak šli kousek dál, tam, kde rostly topoly, duby a černé borovice.

Celé hodiny se pustými horami ozývaly rány. Oba zpocení, od pasu nahoru nazí muži poráželi stromy.

Kid Sheridan občas pohlédl na Plummera, který ani při rubáni dřeva neodkládal zbraňový opasek. Zdálo se, že již vystřízlivěl. Pracoval neúnavně. Ostří seker se leskla na slunci, když se jimi rozmachovali. Kolem létaly třísky a kousky kůry.

Odpočívali jen jednou, ve stínu topolu. Mlčky pojedli pár soust, napili se teplé, poloslaně chutnající vody z láhví a pak pracovali dál, dokud neporazili dost kmenů.

Potom je společně odtáhli ke srázu, kde je shodili dolů do údolí. Kmeny s rachotem narážely do skal v ústí údolí.

Podle stop poznali, že toto ústí údolí téměř není používáno. Sloužilo stádu jako jakýsi únikový východ. Právě zde vybudovali hradbu z kmenů a las, dostatečně vysokou na to, aby ji koně nemohli přeskočit.

Pak začali budovat past na druhém konci údolí. Lasy přivázanými k sedlům koní vytáhli těžkou bránu z kmenů na skálu a lasa přivázali tak, že je mohli rychle přeřezat nožem, až by stádo bylo v údolí.

Když byli hotovi, slunce se již sklánělo k západu. Po jasném večerním nebi poletovali draví ptáci.

Kid Sheridan si oblékl košili, vzal láhev s vodou z hrušky sedla a napil se.

Plummer seděl u ústí údolí a nechával si větrem sušit zpocenou košili. „Teď můžeme jen doufat, že koně neobjeví tu bránu dřív, než budou v údolí.“

Kid mu podal láhev s vodou. Plummer se napil jeden doušek a zbytek si nechal vytéct na obličej. Pak mu prázdnou láhev podal zpět.

„Jestli tu past některý z těch koní pozná, pak ten hřebec,“ řekl Kid Sheridan. „Málo mustangů hledí nahoru, když běží do rokle. Pokud nám někdo z nich může být nebezpečný, potom on.“

„Možná by bylo lepší ho zastřelit,“ zamumlal Plummer a pohlédl na Kida.

Ten si ho změřil pohledem. „Nechte tu pušku tam, kde je, Plummere. Dostaneme ho i to stádo, jestli na poslední chvíli neobjeví tu past.“

„Ten hřebec je také jenom kůň. Mluvíte o něm, jako by to byl opravdový Satan.“

„Nikdo, kdo nebyl tak blízko něj, že na něho mohl hodit laso, ho nezná. Ten hřebec zaútočí na každého, ať už je to člověk nebo kůň. Je hrdý a statečný jako málokteré zvíře. Myslím, že kdyby si měl zvolit mezi smrtí a zajetím, pak se zabije.“

Plummer se tiše zasmál. „Mluvíte o něm, jako by měl lidský mozek.“ Kid se mlčky otočil a šel ke svému hnědákovi. Vzal z hrušky sedla revolverový opasek a připnul si ho, načež vytáhl brokovnici a přesvědčil se, že v obou komorách jsou náboje.

Lov koní byl nebezpečný a Kid to věděl. Dvě dávky sekaného olova z brokovnice byly často jedinou možností, jak se ubránit útočícímu mustangovi. Strčil brokovnici zpět do sedlového pouzdra a zapálil si doutník.

„Sám by to ani jeden z nás nedokázal,“ řekl Plummer, zatímco oblékal košili. „Ještě nikdy jsem nepracoval se společníkem. Ale s vámi bych to zkusil.“

„Vy jste ještě nikdy nepracoval se společníkem?“

Tón Kidova hlasu přiměl Plummera, aby vzhlédl. Úsměv zmizel z jeho tváře.

„Co tím myslíte?“

„Byla to jen otázka.“

„Kladete otázky, které znějí zatraceně divně. Řekl jsem vám přece, že jsem ještě nikdy neměl společníka. Zatím jsem vždycky pracoval sám.

Ale jeden člověk chytí vždy jen jednoho koně.“ Opět se usmál. „Spolehlivého druha bych potřeboval, Sheridane. Proč bychom spolu nevyšli?“

Cosi v jeho hlasu a možná i v očích Kida zneklidňovalo. „Můžeme si o tom promluvit.“

„Kdy?“

„Až budeme mít to stádo.“

„Dobrá.“

Plummer přikývl. Náhle pohlédl za Kida a výraz jeho tváře se změnil.

„Tam! „řekl jen.

Kid se otočil. Plummer pravou ukazoval na sotva viditelný oblak prachu, který se pohyboval na západ. Byl tak malý, že vypadal jako cár mlhy, ale Kid pobýval v horách dost dlouho na to, aby věděl, co to znamená. K rokli se blížilo stádo.

Plummer se vyšvihl do sedla a Kid ho napodobil. Sjeli ze svahu a cválali přibližně sto yardů daleko, než se schovali v křoví. Prach, který zvířili, se pomalu rozplýval.

Hory byly zahaleny mlčením. Trvalo to skoro půl hodiny, než uslyšeli tlumený dusot kopyt, který se k nim blížil.

Kid vytáhl brokovnici ze sedlového pouzdra, postavil se ve třmenech a pohlédl na úzkou cestu, která vedla k rokli. V následujícím okamžiku uviděl první mustangy, kteří klusali mezi skalami.

Za nimi se objevili další. Šlo o appaloosy i pinty, hnědáky i plaváky, klisny i hřebce. S široce otevřenými nozdrami otočenými proti větru, běželi k hrdlu údolí. Jejich hřívami povíval vítr, jenž vanul roklí.

Kid cítil, jak se potí, když pozoroval, jak přední zvířata běžela kolem něj k ústí rokle.

Nečekal, že to bude tak jednoduché. Sevřel pušku, když spatřil černého hřebce, jenž se objevil mezi ostatními zvířaty.

Skály byly zality rudou září, ve které se vraníkova hladká kůže leskla.

Se zvednutou hlavou se blížil k rokli. Ocas měl tak dlouhý, že se jím dotýkal země. Hříva mu visela až po plece, která se mu pohybovala jako svaly kočkovité šelmy.

Kidovi přeběhl mráz po zádech, když ten hřebec proběhl tak blízko kolem něj, že mohl vidět, jak mu kape pěna od huby. Jeho pohyby byly plynulé jako vlnění v moři.

Kid cítil, že jeho hnědák je neklidný. Pohladil ho po krku.

V okamžiku se vraník prudce zarazil, trhl hlavou, až mu vzlétla hříva, a varovně zafrkal. Stádo zpomalilo.

Zatímco se zvířata zastavila, odběhl hřebec od stáda a běžel dál k ústí rokle. Potom se zastavil, znovu trhl hlavou a vzhlédl na bránu, která visela na skále nad ním a houpala se na lase.

Rozhlédl se, jako by hledal nepřítele. Z široce otevřených nozder se ozvalo zafrkání, pak se otočil a rozšířily se mu oči.

„Zatracená herka!“ procedil Plummer mezi zuby a pak pobodl svého koně do slabin. Zvíře vyrazilo ze stoje do cvalu a prodralo se mezi šustícími keři.

Kid vykřikl na svého hnědáka a s brokovnicí v ruce se vydal za Plummerem.

Vraník se vzepjal a s řehtáním začal kopat předníma. Znělo to jako nenávistný výkřik. Potom dopadl a zamířil k Plummerovi.

To ho však již strhlo splašené stádo s sebou. Kid viděl, jak vraník bojuje proti mase koní, aby pak černého mustanga zakryl oblak prachu zvířený stádem.

Jako vše strhávající vlnobití stádo proudilo do rokle. Dusot kopyt přehlušil všechny další zvuky a podobal se hřmění.

Plummer tasil kolt a vypálil do vzduchu, načež se otočil v sedle a zvolal na Kida: „Laso!“

Kid otočil hnědáka a vydal se k místu, z něhož oba muži sjeli dolů. Kid se vrhl ze sedla a přispěchal k úzkému skalnímu žlabu. Byl celý zadýchaný, když dorazil nahoru.

Zahodil pušku a vytáhl z pochvy na krku nůž. Klekl si k napnutému lasu a chvatně ho začal přeřezávat. Laso drnčelo. Pokaždé když přeřezal jedno vlákno, ozvalo se tiché rupnutí.

Prach se rozplynul a on tak mohl pohlédnout do údolí. Stádo toho černého ďábla se přehnalo k druhému ústí údolí a nyní se tísnilo před hradbou.

Kid viděl, jak se vraník oddělil od stáda a rozběhl se k ústí, kterým stádo vběhlo do údolí. Běželo za ním ještě jedno zvíře, velký pinto.

Kid rychle přeřezával laso. Viděl pod sebou Plummera, jenž seděl na tančícím koni, a pak ucítil, jak laso pod čepelí nože povolilo. Poslední vlákna praskla a těžká brána spadla dolů.

Oba hřebci proběhli pod padající branou, která těsně za nimi dopadla na zem.

Plummer se narovnal v sedle, když uviděl ty dva koně. Na zlomek vteřiny Kid spatřil jeho zkřivenou tvář, potom Plummera zahalil prach.

Třesk výstřelů se odrážel od skal. Pinto se vzepjal, podlomily se mu zadní nohy a skácel se na zem. Nato se z prachu vynořil vraník. Plummer se otočil v sedle, ale už bylo pozdě.

Hřebec vrazil plnou rychlostí do Plummerova koně a povalil ho na zem. Plummer v posledním zlomku vteřiny vytáhl nohu ze třmenu. Pak se jeho kůň svalil těsně vedle něj. Vrhl se stranou, aby ho nezavalil. Při tom ztratil revolver.

Když vzhlédl, uviděl vraného hřebce, který cválal k němu. Odvalil se stranou a hned v následujícím okamžiku těsně se těsně vedle jeho hlavy do země zaryla ostrá, vražedná kopyta. Jednou rukou si chránil obličej, druhou hledal revolver, který mu spadl na zem. Potom vysoko nad sebou uslyšel ránu a hned po ní další. Vedle vraníka vytryskla fontána prachu.

Hřebec se s divokým řehtáním otočil a vyrazil pryč.

Plummer se převalil na bok. V prachu uviděl kolt, natáhl ruku a chopil se ho. Zadýchán se zvedl na kolena. Revolver se mu chvěl v ruce, když hleděl tam, kde v oblaku prachu zmizel vraník.

Teprve po chvíli vzhlédl. Kid sjel strmý skalní žlab po podrážkách svých mokasín. Plummer strčil kolt do pouzdra a oběma rukama si promnul obličej. V očích měl zlostné jiskry, když pohlédl na Kida.

„Ta zatracená bestie,“ procedil mezi zuby. „Jestli ho ještě jednou uvidím, tak ho oddělám.“

Kid otevřel závěr pušky a vyhodil obě prázdné nábojnice.

„Teď víte, jaký ten vraník je,“ řekl. „Je jako vichřice, jako prérijní požár. Proč jste zastřelil toho druhého hřebce? Ten by vás nenapadl.“

Plummer mu neodpověděl. Zvedl svůj klobouk, oklepal si prach z šatů a topornými kroky se vydal k bráně, jež stála v úzkém hrdle údolí.

„Máme to stádo,“ řekl. Jeho hlas zněl nepřirozeně a přidušeně. Rozhlédl se po zvířatech, jež se tísnila uprostřed údolí. „Teď se musíme pokusit zkrotit tolik koní, kolik to jen půjde.“ Opřel se o bránu. „A až s tím budeme hotoví, najdu toho hřebce.

Najdu ho a vyřídím ho - kulkou.“ Hleděl na Kida, jako by čekal, že bude proti. Když nedostal odpověď, otočil se a šel zpátky ke svému hřebci.

„ Čím více zvířat zkrotíme, tím vyšší bude cena stáda,“ zamumlal a utáhl podbřišník. „Vezmeme si z tábora zásoby a zůstaneme poblíž stáda. Budeme tu, dokud se se stádem nevydáme do Prescottu. Musíme se ještě dohodnout o tom, jak si rozdělíme zisk.“

„Já jedu pryč,“ řekl Kid Sheridan. „Jel jsem do hor kvůli tomu hřebci. Pojedu za ním a pokusím se ho někde vypátrat.“

„To má čas,“ odtušil Plummer. „Pomůžu vám ho chytit. Myslím, že vím, jak bychom ho mohli najít.“

Kid věděl, že zůstane. Plummer ho už jednou přivedl k tomu vraníkovi a mohl to udělat i podruhé. Věděl ale, že nikdy nezapomene na pohled Plummerových očí, když zastřelil toho hřebce. Střílel, protože ho vzrušovalo zabíjet. Pociťoval při tom zadostiučinění.

+ + + + +

Během následujících dnů vybudovali ohradu u ústí rokle a začali krotit divoké koně. Skoro polovinu stáda tvořily klisny, jež vraník uloupil z táborů lovců koní. Ty již byly zkrocené.

Ostatní zvířata museli zlomit. Pokaždé to byl tvrdý boj. Kid Sheridan a Plummer se střídali. Pracovali až do vyčerpání. Utábořili se u skalní stěny. Lilly zůstala ve srubu.

Když zkrotili dobrý tucet mustangů, osedlali jednoho rána své vlastní koně, aby se vydali hledat vraníka. Kid ve skalách nad sebou za ranního šera uslyšel nějaké zvuky. Když tam vylezl, objevil stopy neokovaných kopyt. To znamenalo, že vraník je poblíž a že hledá možnost, jak stádo dostat z rokle.

Oba muži zabezpečili bránu tak, že ji zapřeli dvěma tyčemi. Pak opustili tábor a vydali se po stopách hřebce.

Kolem poledne narazili na studánku, která ležela mezi skalami a topoly. Půda tam byla měkká a písčitá. Na okraji studánky, kde bylo bahno, nalezli vraníkovy stopy.

„Sem se přišel napít,“ řekl Plummer, jenž sesedl a začal prsty ohmatávat stopy. „Byl tu před svítáním. Slunce ty stopy vysušilo. Pravděpodobně přišel kvodě, když se setmělo, a přes den se zdržoval mezi skalami. Ta bestie je prohnaná jako člověk.“

Vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku, otevřel závěr a přesvědčil se, že v zásobníku je náboj. Potom vzal koně za uzdu.

„Počkáme na něho tam,“ řekl a ukázal hlavní karabiny na dolinu mezi skalami. „Tam nás nebude moct vidět, až bude u vody.“

„Nechte tu pušku tam, kde je, Plummere,“ varovně řekl Sheridan. „Chci ho živého.“

„Co si s ním chcete počít?“ zeptal se Plummer. „Ten hřebec na sebe nikoho nepustí. Bude bojovat, dokud mu někdo nevpálí kulku do hlavy.“

Kid neodpověděl. V dolině přivázali koně a skryli se do stínu jedné skály. Panovalo tam vedro, špatně se jim dýchalo. Kid cítil, jak se potí.

Slunce se začalo sklánět k západnímu obzoru, stíny se prodlužovaly. Zdálo se, že nebe i země jsou rozžhavené.

„Co si počnete s tím děvčetem, až pojedete do Prescottu?“ zeptal se Kid, který kouřil doutník.

Plummer si hrál s pákovým nabíjením henryovky. „Nechám ji běžet. To se jí bude líbit. Nenávidí mě jak prašivého psa.“

„Má proč. Ale myslím, že je na vás závislá, Plummere. Možná vás svým způsobem miluje.“

„To není má vina. Koupil jsem ji, tak jako si člověk koupí koně, který se mu líbí. Když koně nepotřebuju, tak ho prodám, nebo zastřelím. Ji nemůžu ani prodat, ani zastřelit - takže ji nechám běžet.“

„Zůstane trčet tady v horách, dokud neumře hlady, nebo dokud ji neoddělají Apači, Plummere. Už se nikdy nevrátí k lidem, když nebude moct jet s vámi.“

„Už ji nepotřebuju. Můžete ji mít, jestli chcete, Sheridane. Daruju vám ji. Jenom ještě potřebuju peníze za to stádo. Potřebuju počáteční kapitál, do Prescottu. Už mám plné zuby toho zatraceného života v horách. Jsou příjemnější způsoby, jak si vydělávat peníze.“

„S tím?“ Kid ukázal bradou na jeho kolt.

„Ano, i s tím, když to musí být. Já…“

Vtom se ozvalo klapnutí kopyta, které odvalilo kámen. Při tom sotva slyšitelném zvuku oba muži strnuli.

Plummer prudce vstal. V rukou držel karabinu. Kid sklonil její hlaveň a mlčky zavrtěl hlavou.

Tiše přišel ke svému koni a odvázal laso z hrušky sedla. Pak se přikrčen vydal k okraji doliny.

Slunce již zmizelo za horami a po obloze plul bledý měsíc.

Vraník tiše frkal a se skloněnou hlavou běžel mezi skalami ke studánce. Zdálo se, že si je zcela jistý, že mu nehrozí žádné nebezpečí. Vítr je nemohl ohrozit, protože vanul proti nim.

Hřebec přišel k tinaje, jak takovým studánkám říkají Mexičané. Ukousl několik květů z keřů, pak zůstal stát u studánky a sklonil hlavu, aby se napil.

Kid cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Ohlédl se na Plummera. Ten seděl ani ne pět kroků od něj a hrál se s lasem. Tak jako všichni lovci koní nosil rukavice, aby si neporanil ruce, kdyby mu laso, do něhož by chytil koně, projelo mezi dlaněmi.

Zatímco si Kid prohlížel toho velkého vraného hřebce, přilezl Plummer k okraji doliny. Neslyšně a přikrčen se blížil tínaje. V pravé ruce držel laso připravené k vrhu.

Smyčka se lehce houpala.

Kid se přikradl na druhou stranu. V tom okamžiku se vraník otočil. Možná ho varoval zvuk, který byl příliš slabý na to, aby ho zachytilo ucho člověka - možná to byl jen instinkt.

Otočil se a pohlédl na Plummera, jenž byl necelých dvacet yardů od něj. Vteřinu tam stál nehybně, s rozšířenými nozdrami, aby pak mocně zařehtal.

Kid mu hodil přes hlavu smyčku lasa. Provaz se svištěním letěl vzduchem a dopadl koni přímo na hlavu. Ten byl rychlý. Laso se se svištěním napjalo a kus ho projel Sheridanovi mezi rukama, než ho zase dostal pod kontrolu. Tah koně ho strhl k zemi. Přesto se lasa nepustil. Držel ho oběma rukama a byl smýkán po zemi.

S vypětím všech sil se otočil a zapřel se nohama o zem. Potom hřebci přistála na krku Plummerova smyčka. Plummer se též zapřel nohama o písek.

Hřebec se vzepjal a pokoušel se kopnout svého protivníka. Pak dopadl na přední, opět se vzepjal a zařehtal. Vycenil zuby, zvedl hlavu a znovu trhl napnutými lasy.

Zpod jeho kopyt se zvedal prach, jenž se mu usazoval na zpocených slabinách. Zarputile bojoval o svou svobodu. Od huby mu kapala pěna.

Oba muži při jeho zoufalých pokusech vrávorali.

Kid spíš ležel, než stál. Každé trhnutí ho strhlo na zem. Převaloval se v oblaku prachu a ztěžka oddechoval. Do očí mu stékal pot. Zalapal po dechu, vstal a opět byl stržen.

Omotal si laso kolem zápěstí, aby mu nemohlo vyklouznout z prstů. Oslepen prachem a potem se potácel sem a tam a bez ustání s hřebcem zápolil.

Náhle tah povolil. Uslyšel takřka sténavý zvuk, načež se ozvalo tlumené žuchnuti. Laso sebou trhlo a pak spadlo do písku.

Kid tam stál s rozkročenýma nohama a ztěžka oddechoval. Laso měl ještě stále omotané kolem zápěstí. Hleděl na hřebce, jenž bezvládně ležel mezi ním a Plummerem. Oblak prachu, zvířeného během toho urputného boje, se pomalu rozplýval.

Kid pustil laso a opatrně se přiblížil k hřebci. V dlani svíral pažbu revolveru. Byl připraven na to, že hřebec náhle vyskočí jako kočka a napadne ho. Ale nic se nestalo.

Hřebec bezvládně ležel v písku. Slabiny měl pokryté prachem a slaným potem, díky čemuž se matně leskl. Oči měl otevřené a zdálo se, že hledí na Kida Sheridana. Sípavý dech vycházející z jeho rudých nozder zviřoval prach na zemi.

Kid se sklonil k němu. Vraník vycenil zuby a zapoulil očima, ale nepohnul se.

Přišel tam Plummer a pohlédl na to zvíře.

„Je vyřízený,“ řekl. „Dorazte ho.“

Vytáhl kolt.

Když ho namířil nad hřebcovo pravé oko, uslyšel cvaknutí.

Ohlédl se. Na jeho tvář hleděly tři oči. Dvě Sheridanovy, v nichž byl tvrdý výraz, a třetí bylo ústí hlavně Kidovy pětačtyřicítky. Lehce se chvěla.

Kid chladně řekl: „Oddělám vás, Plummere, jestli ho zastřelíte.“ Plummer měl v očích stejný pohled, jako onoho dne, kdy v rokli polapili stádo a Plummer zastřelil pinta, který unikl z pasti.

Plummer váhal. Dosud byl jeho revolver ještě stále namířen na vraníka. Náhle zbraň sklonil a palcem stáhl kohoutek. Otočil kolt a strčil ho do pouzdra.

„Zranil se. Bylo by lepší ho zastřelit,“ řekl. „Ale můžete si s ním dělat, co chcete.“

Kid sklonil hlaveň koltu. Plummer couvl, ale Kid měl pocit, že ne ze strachu, ale jen z chladného kalkulu.

„Máte pravdu, Plummere. Udělám s ním, co budu chtít. A zase ho dostanu na nohy. Zastřelil bych ho, kdyby už nemohl vstát. Rozumíte? Já - ne vy.“

„Doufám, že na to budete mít dost času,“ odpověděl Plummer, aniž by hnul brvou. V jeho hlasu však byla ironie. „Každý lovec koní v horách by vás odkrouhl, kdyby věděl, že jste chytil toho hřebce.“

Kid na něho pohlédl přivřenýma očima. „A vy?“

„Já? Já nepatřím k bláznům, kteří loví jednoho koně. Já nemíním riskovat krk kvůli zhebávající herce. Co bych tím získal?“

Začal si navíjet laso. Kid ještě stále klečel vedle vraníka. Hladil ho po zaprášené, zjizvené kůži. Vraník už necenil zuby, ale svýma velkýma, tmavýma očima sledoval všechny pohyby toho muže.

Jeho dech se postupně uklidňoval, ale stále se nehýbal. Kid vstal a přivázal konec lasa k jednomu balvanu, když předtím uvolnil smyčku na krku koně. Před ní udělal uzel, aby se nemohla stáhnout. Pak vzal svůj klobouk, šel k tinaje a nabral do něj vodu. Vrátil se k vraníkovi a nalil mu vodu mezi pysky.

Zvíře se pokoušelo zvednout hlavu, ale nešlo to.

„Zranil se. To se u divokých koní stává, když bojují proti lasu,“ řekl Plummer. „Můžu vám dát jenom jednu radu, zastřelte ho, Sheridane. To zvíře už nikdy nebude běhat, jestli si poranilo obra tle.“

„Možná je zraněný, ale možná je to jen jeho poraněná hrdost. Pokusím se ho znovu dostat na nohy.“

„Na to nemáme čas. Musíme zkrotit ještě přinejmenším tucet koní. Jestli nebude na nohou do rána, tak ho budete muset zastřelit. Nebo ho tu necháte leže, aby ho sežrali vlci?“

Kid mlčel. Šel do doliny, vzal svého koně, odsedlal ho a rozprostřel deky poblíž studánky, odkud mohl pozorovat hřebce.

Stmívalo se. Plummer rozdělal ohýnek a uvařil kávu. Mlčky se posadil k ohni, jehož zář dodala jeho obličeji ďábelský výraz.

Kid seděl u vraníka a zatímco ho plácal po krku, tiše k němu hovořil. Zvíře nepohnulo ani očima.

Vrátil se k ohni a vzal si hrnek s kávou. Potom se vzdálil, vyšel na jeden nízký svah a opřel se o skálu. Do tváře mu vanul noční vítr. Usrkl kávy a zapálil si cigaretu, aby se trochu uvolnil.

Dole u ohně bylo teplo, ale on najednou ucítil podivný varovný pocit, když přišel k Plummerovi. Unaveně si potáhl z doutníku. Myslel na vraníka.

A potom uviděl něco, co všechny ostatní myšlenky zaplašilo.

V dáli se na ocelové obloze objevila rudá zář.

Prudce odstoupil od skály a přivřel oči. Ta zář tam pořád byla. Sklonil ruce, v nichž držel hrnek s kávou a nedopalek doutníku.

„Plummere!“ zvolal.

Slyšel šramot, když Plummer vyběhl do svahu. Pak se vynořil ze tmy.

„Co je?“ klidně se otázal. Stál těsně vedle skály. Kdyby nesvítil měsíc, Kid by ho vůbec neviděl.

Jak bylo jeho zvykem, neodkládal revolverový opasek, ani když rozbili tábor. Kid viděl, že v ruce drží karabinu.

„Tam!“ řekl jen a rukou s doutníkem ukázal na zář v dálce, která poněkud zesílila. Vypadalo to, jako by se mihotala.

Plummer tam chvíli nehybně stál, načež chraplavým hlasem řekl: „Tam je můj tábor.“

Nyní již Kid věděl, proč je ta zář tak slabá. Tábor byl několik mil daleko.

Plummer už běžel dolů. Kid se vydal za ním. Rychle osedlali koně a o chvíli později již cválali v temnotě.

Jeli ostře, přestože měsíční svit byl zrádný. Plummer bodal svého koně ostruhami do slabin. Přinutil ho ze sebe vydat poslední zbytky sil. Kopyta dusala na hlíně, nebo klapala na skále.

Kid jel několik kroků za ním. Přenechal vedení Plummer o vi. Ačkoli byla tma, jeli rychleji, než Kid očekával. Plummer udával vražedné tempo. Zdálo se, že mu je lhostejné, zda si ten kůň vyvrtne nohu, nebo se skácí a pohřbí ho pod sebou. Štval ho stále dál.

Po nějaké době se ozval třesk výstřelů. Vítr jej chvílemi zesiloval a pak zase zeslaboval.

Náhle se po jejich levé ruce otevřelo úzké údolí. Skalní stěna ustoupila a Kid spatřil plameny, jež zachvátily chatu, kterou Plummer vybudoval na úpatí skalní stěny. S praskáním se požár šířil po stěnách a po střeše. Mezi skalami se vznášel kouř.

Když oba muži vjeli do údolí, zřítila se přečnívající část střechy. Minuli ohradu a Kid koutkem oka uviděl, že koně, kteří byli v ohradě, leží na zemi. Byli všichni bez výjimky postříleni.

Z hořící chaty se střílelo. Byly to výstřely z pušky. Kid a Plummer seskočili ze sedel. Jejich koně běželi dál do rokle.

Plummer držel v rukou karabinu. Zatímco utíkal ke studně, za běhu pálil, tak rychle, jak to jen pákové nabíjení dovolovalo. Přeskočil žlab a vrhl se za ním k zemi.

Kid, kolem něhož hvízdaly kulky, tam dorazil také a lehl si vedle Plummera. Slyšel tupé rány, s nimiž se kulky zavrtávaly do práchnivého dřeva.

Plummer ztěžka oddechoval. S puškou před sebou se připlazil ke kraji dlouhého žlabu a odtud začal pálit na horní okraj rokle.

Kid nějakou dobu naslouchal ranám z henryovky. Potom se rozhostilo ticho. Plummer se zády opíral o žlab a nabíjel zásobník náboji, jež vytahoval z poutek opasku. Na horním okraji rokle se nic nedělo.

Plummer nabil pušku, zvedl ji a přikrčen a se skloněnou hlavou se rozběhl k protější skalní stěně.

Padla jen jediná rána. Plummer dorazil ke skalní stěně a tam se dostal do mrtvého úhlu. Kid viděl, jak hledí nahoru, potom však jeho pozornost přitáhlo něco jiného.

Z kouře a plamenů stravujících chatu vyvrávorala útlá postava a přitiskla se ke skalní stěně. Byla to Lilly. V ruce držela sharpsku a Kid viděl, jak otevřela závěr pušky, vytáhla ještě kouřící nábojnici a strčila dovnitř novou.

Skrze praskání plamenů uslyšel, jak se ze skalní stěny do údolí valí kameny a balvany. Nahoře někdo shazoval dolů kameny.

Kid to pochopil. Muži, kteří přepadli tábor, opustili své pozice. Pravděpodobně očekávali, že Plummer a Sheridan jsou v chatě. Teď, když Kid a Plummer byli v bezpečných úkrytech, museli ti muži na okraji rokle jednat. Bylo jasné, že si najdou místo, odkud mohli kontrolovat celé údolí.

Kid zvedl hlaveň koltu nad okraj žlabu a třikrát vystřelil do temnoty. Oheň se šířil, ale zář plamenů přesto nedosahovala k horním okrajům rokle.

Mávl na dívku rukou s koltem, aby šla k němu.

Uviděla ho a rozběhla se k tomu skalnímu žlabu. Vedle něj se vrhla do písku. Ve svitu plamenů viděl, že má začazený obličej a ožehlé vlasy.

„Co se stalo?“ chvatně se otázal, zatímco ji odtahoval dál za žlab.

Odpovědí mu byl třesk Plummerovy karabiny od úpatí protilehlé skalní stěny, který přehlušil praskání plamenů. Kid pozvedl hlavu a uviděl, že Plummer bez ohledu na nebezpečí leze úzkým korytem ve skále nahoru. Záblesky prozradily místo, kde byl. Pomalu lezl výš.

„Můj Bože, oni ho zabijí, jestli bude lézt dál,“ řekla ta zadýchaná dívka. Chtěla se zvednout, ale Kid ji stáhl dolů. Na místě, kde ještě před okamžikem měla hlavu, se do žlabu zavrtala kulka. Snesla se na ni sprška třísek.

„Co se stalo?“ otázal se ještě jednou, zatímco ji pevně držel.

Její tvář byla těsně pod jeho. Zář ohně zbarvila její oči doruda.

„Nevím,“ odpověděla. „Zrovna jsem šla s vědrem ke studni, když z horního okraje rokle třeskl výstřel a kulka mi vyrazila vědro z ruky. Museli mě považovat za muže. Vrhla jsem se zpátky do srubu a vzala ze stěny pušky. Kulky se zavrtávaly do stěn a okny a dveřmi létaly dovnitř. Bylo ještě dost světlo na to, abych je viděla na okraji rokle. Nemohla jsem ven. Pak se setmělo. Zůstala jsem ve srubu a čekala jsem na to, že sejdou dolů, ale namísto toho se ozval tupý náraz ze střechy. Několik minut na to dovnitř začal pronikat dým a tak jsem pochopila, že na střechu hodili pochodeň nebo petrolejovou lampu a teď nahoře čekali, až mě oheň vyžene ven.“

Hovořila přerývaně a chvatně. Pak se odmlčela a Kid si náhle uvědomil, že se přestalo střílet. Nebylo nic slyšet, nic, kromě praskání plamenů. Střecha srubu se zhroutila. Její stěny byly v plamenech.

Ze skalní stěny se odlepil stín, který se nyní blížil k nim. Byl to Plummer. Kamének, který odštípla kulka, mu udělal šrám na tváři. Po líci mu tekla krev.

„Jsou pryč,“ řekl a hodil pušku do písku. „Můžou to být jenom tři nebo čtyři chlápci. Nechtěli se pouštět do boje s námi.“

Kid vstal a pomohl dívce. Ještě stále držela v ruce pušku. Levou rukou si shrábla ožehlé vlasy z čela a pohlédla na Plummera. Její tvář připomínala masku, ale její oči prozrazovaly, že o něj má strach. Kid se cítil divně, když viděl ten pohled. Věděl, že to děvče Plummera nenávidí - a přesto se o něj bálo. Ne o sebe, nýbrž o Hanka Plummera, který ji koupil od Komančů a potom s ní jednal jak s nějakou věcí. Právě o něj měla strach.

„Proč na mě tak civíš?“ zeptal se a utřel si krev z tváře. „Ještěs nikdy neviděla krev? Běž a přiveď naše koně! Neslyšelas?“

Bezmocně na něho pohlédla, potom se otočila a vzhlédla k okraji rokle. V tom okamžiku se chata s rachotem zřítila a na okamžik byla celá rokle zalitá září plamenů.

Kid, který pozoroval děvče, viděl, jak se mu rozšířily oči. Její výkřik přehlušil praskání plamenů. „Hanku!“

Kid uviděl tmavou postavu nahoře na okraji role a hlaveň lesknoucí se ve svitu plamenů. V tom samém okamžiku, kdy se nahoře zablesklo, vypálil. Oba výstřely se slily do jednoho.

Děvče se bleskově vrhlo před Hanka Plummera a náraz kulky ji odhodil proti němu. Kid Sheridan vystřelil podruhé a uviděl, jak se ten muž nahoře otočil. Puška mu vypadla z rukou, klesl na kolena a pak se svalil na zem. Ruce mu visely přes okraj rokle. Klobouk mu spadl dolů.

Plummer tam stál jak přikovaný.

Pravou rukou svíral revolver, nemohl však tasit, protože na něm visela dívka. Potom její objetí ochablo a svezla se na zem.

Plummer ztěžka oddechoval. Vytáhl kolt z pouzdra, zase ho do něj strčil a sklonil se k dívce, která ležela napůl na boku. Uprostřed hrudi se jí leskla červená skvrna.

„Lilly!“ řekl Plummer. „Lilly!“

Kid ještě stále pozoroval okraj rokle. Nahoře se již nyní nic nehýbalo. Muž, kterého zastřelil, visel přes okraj, a u úpatí stěny ležela jeho puška. Jeho klobouk se zachytil na skále.

Pohlédl na dívku a poznal, že už jí zbývají jen vteřiny. Měla vyschlé rty. Pokusil se něco říct, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska.

Dívka hleděla na Plummera, jenž se k ní skláněl. Koutky úst se jí chvěly bolestí. Zvedla ruku, možná se chtěla dotknout Plummerovi tváře, ale uprostřed pohybu strnula a ruka jí ochable klesla.

Kid se otočil. Strčil si kolt do pouzdra a těžkými kroky šel tam, kde zůstali jejich koně. Vyděšeně před ním uhýbali. Třesk výstřelů a kouř, který vanul do rokle, je děsil.

Vzal je za uzdy a přivedl je ke žlabu. Tam uzdy přivázal ke sloupku a šel do ohrady. U jednoho kůlu tam leželo kladivo a rýč. Kid vzal rýč a šel k Plummerovi, který se toporně zvedl. Ačkoli byla jeho tvář osvětlená plameny, vypadala šedá jako by z kamene, byla tvrdá a neživá. Když zvedl hlavu a pohlédl na Kida, měl tak sevřené rty, že připomínaly jizvu. Sundal si klobouk a rukávem košile si otřel čelo.

„Teď Victor ví, kde je můj tábor,“ chraplavě řekl. „Vrátí se - a až přijede, tak tu už nebudeme moct být, Sheridane. Okamžitě pojedeme pryč.“

„Nejdřív musíte něco vyřídit,“ odpověděl Kid a podal mu rýč. „Vykopejte jí hrob. Zabila ji kulka, která byla určena pro vás.“

Plummer přivřel oči.

„Na to není čas,“ odsekl. „Musíme odtud zmizet. Ta rokle je past. Victor se vrátí, až se rozední. A jestli tu budeme, jsme vyřízení.“

„Chcete ji tu tak nechat ležet?“ Rýčem ukázal na dívku, jejíž tvář byla zalita mihotavou září plamenů. „Dala život za to, aby vás ta kulka nezasáhla.“

„To je moje věc,“ pomalu řekl Plummer. Jeho hlas zněl nebezpečně tiše. „Koupil jsem ji. Byla mým majetkem. Patřila mi, rozumíte?“

Kid cítil vztek a hořkost. Zježily se mu chlupy a sevřel rty.

„Jste odporný, Plummere,“ řekl. „Hnusíte se mi. Jste ta nejposlednější špína. Vezměte ten rýč a kopejte.“

Rukojetí rýče udeřil Plummera do břicha.

Ten o krok ucouvl a celý se napjal. Pravou ruku měl svěšenou nad pažbou koltu.

„Jděte mi z cesty, Sheridane,“ vyhrkl. Jeho hlas zněl tiše a syčivě. „Nepokoušejte se mi postavit do cesty. Jděte, nebo vás oddělám.“

Kid Sheridan mu pokynul rýčem. „Budete kopat, Plummere, i kdybych vás měl zmlátit. Vezměte si ten rýč.“

Plummer jeden krok ucouvl. „Říkám vám to ještě jednou, Sheridane: Jděte mi z cesty!“

Kid se vydal k němu. Plummer s tlesknutím položil pravou dlaň na pažbu revolveru. Kid se rozmáchl rýčem a jeho listem zasáhl Plummera těsně nad zápěstím. Kolt mu vypadl z prstů do písku. Plummer zavrávoral zpět a přikrčil se. Rýč mu rozsekl rukáv. Mezi prsty cítil krev - a to ho dohánělo k zuřivosti.

Hank Plummer byl pistolník a celý život se vyhýbal pěstním soubojům. Pro něj existovala jen jediná zbraň - revolver. Ten byl součástí jeho samotného.

Nyní neměl nic jiného než holé pěsti, ale přesto zaútočil. S hlavou vtaženou mezi ramena vyrazil proti Kidovi, vrazil mu ramenem do břicha a povalil ho na zem.

Kid si nad hlavou spojil ruce, rozmáchl se a udeřil. Ozval se přidušený výkřik.

Plummer odletěl stranou. Zůstal však ležet jen na okamžik, potom se otočil a vrhl se ke koltu.

Kid viděl, jak se natahuje po něm. Otočil se, chytil Plummera za nohy a strhl ho zpět. Plummerovy natažené prsty zanechaly hluboké rýhy v prachu. Pokusil se Kida kopnout.

Sheridan ho přitáhl k sobě, vstal a chopil se toho koltu. Chvíli ho potěžkával v dlani, načež ho odhodil tak daleko, že Plummer na něj nemohl dosáhnout.

Počkal, až se Plummer postaví, načež ho pěstí znovu poslal k zemi.

Plummer zůstal tiše ležet.

Kid přišel k dřevěnému žlabu a ponořil hlavu do vody, načež se posadil na okraj žlabu a pohlédl na Plummera, jenž se pohnul, převalil se na bok a začal zvracet.

Trvalo to několik minut, než se dostal na nohy. Přivrávoral ke žlabu a málem do něho spadl. S mokrou hlavou pohlédl na Kida, načež se ztěžka oddechuje otočil.

„Vezměte si rýč a kopejte, Plummere,“ chraplavě řekl Kid. „Jestli to neuděláte, tak vás zmlátím tak, že vypustíte duši. Tam leží ten rýč.“

Plummer zůstal stát. Sáhl po koltu, ale chmátl do prázdna. Jen pomalu si rozpomněl, proč tam ta zbraň už není.

Unavenými pohyby přišel k rýči, vzal ho a začal kopat těsně u skalní stěny, na místě, kde byla půda měkká. Kid zůstal sedět u studny. Díval se na Plummera.

Teprve, když vykopal jámu hlubokou po kolena, vstal a šel k němu. Plummer vylezl z hrobu a zarazil rýč do sypkého písku.

Aniž by pohlédl na Kida, šel ke svému koni a odvázal přikrývku. Potom ji rozprostřel, položil na ni tělo dívky, zakryl ji a přinesl k hrobu. Uložil ji do něj a pak ji mlčky zahrabal.

„Řekněte nějakou modlitbu, Plummere,“ vyzval ho Kid, když odložil rýč.

„Žádnou neznám,“ řekl Plummer. Jeho hlas zněl najednou unaveně a jaksi cize.

„Jednou jste se mě ptal, co vám chybí a co mají ostatní, Plummere. Myslím, že teď už to vím. Vy neznáte nic, co by pro vás mělo nějakou cenu. Jste jako vzteklé zvíře. Vy nejste hoden toho, aby to děvče za vás obětovalo svůj život. Ne, toho vy nejste hoden, Plummere.“

Hank Plummer pomalu otočil hlavu. Jeho oči působily mezi přivřenými víčky jako tenké černé čárky. Sevřel rukojeť rýče tak silně, že mu zbělaly klouby.

Chvíli se zdálo, že váhá, zda nemá Kida tím rýčem napadnout, ale potom pohlédl na svou ruku, jež ležela na pouzdře bez koltu, a uvolnil se.

„To byste mi neřekl, kdybych měl revolver,“ polohlasně řekl.

„Ne, předtím bych vám ho vzal. Pro vás člověk nic neznamená, Plummere. Je pro vás jen věc, se kterou můžete zacházet, jak se vám zlíbí. Jednoho dne budete sám. Zemřete osamělý.“

Plummer na něho upřeně hleděl, potom odhodil rýč a šel ke koním.

„Zůstaňte stát!“ řekl Kid. Plummer se zarazil. Viděl, jak Kid vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku, načež odmotal uzdu a vyšvihl se do sedla.

„Kam?“

„ Zpátky ke studánce, kde leží hřebec,“ rozhodl Kid.

Plummer mlčky otočil svého koně a projel roklí, zatímco za ním dohořívala chata.

Zvedl se vítr, který hnal kouř do výše. Pomalu se vraceli cestou, kterou tam přijeli. Kid držel ruku poblíž koltu.

Čekal že Plummer něco podnikne, ale nic se nestalo. Měsíc zašel, když dorazili ke studánce. U protějšího svahu odsedlali koně a potom šli ke studánce. Kid nechal Plummera jít jako prvního. Nevěřil mu, ačkoli bez revolveru byl Plummer mnohem méně nebezpečný.

Vraník ještě stále ležel na tom samém místě. Zdálo se, že se nepohnul. Měl otevřené oči a hleděl na oba muže, kteří stáli před ním.

Plummer přišel k jednomu keři a lehl si vedle něho na zem. Mlčky si zapálil cigaretu. Pozoroval Kida, jenž se staral o koně.

„Myslíte si, že jste lepší než já, Sheridane, protože pečujete o herku, které by někdo měl provrtat hlavu kulkou.“

„Tomu vy nikdy neporozumíte,“ odvětil Kid. „Pro vás je lepší, když zůstanete v horách, Plummere.“

„To neudělám. Jednoho dne se uvidíme v Prescottu.“

„A potom?“

„Potom vás zabiju, Sheridane.“

Kid zvedl hlavu. Z Plummera neviděl moc víc než tmavou siluetu.

„Mě nikdo tak snadno nezabije,“ řekl.

„Kdybyste jen věděl, jak jednoduché je zastřelit člověka, Sheridane. Ten den přijde, to mi věřte. Ten den přijde.“

„Jak víte, že já nezabiju vás, než odjedu ze Sycamore Mountains?“

„Vy nepatříte k těm, kteří by zastřelili neozbrojeného člověka, Sheridane. Znám vás lépe, než si myslíte. Vy dáte šanci každému. Já vám ne.“

Kid poplácal divokého hřebce po krku. „Bannock měl pravdu. Jste jako vzteklý pes. Možná budu jednoho dne opravdu litovat toho, že jsem vás nezastřelil.“

„Můžete to udělat teď. Dokud jsem beze zbraně, nemám šanci.“

„Hrajete si s ohněm,“ řekl Kid klidným hlasem. „Mohlo by mě napadnout, že nejjednodušší by bylo se vás zbavit kulkou.“

Plummer se tiše zasmál a Kid si náhle uvědomil, proč je tak nebezpečný. Plummer neznal strach před smrtí. Příliš často ji sám rozdával. Znal smrt a neměl z ní strach.

„Jste blázen, Sheridane,“ řekl Plummer. „Kdybych byl na vašem místě a vy na mém, tak bych neváhal vás vyřídit a…“

Odmlčel se a opřel se o loket. Rozhlížel se po tmavých skalách a kopcích kolem studánky. Náhle měl číhavý výraz.

„Co je?“ zeptal se Kid, jenž ho ostražitě pozoroval.

Plummer vstal. „Slyšel jsem něco, co znělo jako koňská kopyta, Sheridane.“

„Někde se jenom uvolnil kámen,“ zamumlal Kid. „Máte strach, že by to mohl být Victor se svými muži, že ano?“

Plummer se ještě stále rozhlížel. Pravou rukou svíral prázdné revolverové pouzdro.

„Dejte mi kolt nebo pušku.“ Plummerův hlas zněl náhle přidušeně a chraplavě. „Dejte mi zbraň! Nechci tu sedět jako králík zhypnotizovaný hadem. Dejte mi brokovnici.“ Udělal několik kroků ke kopci, za nímž stáli koně.

„Zůstaňte tam, kde jste,“ varovně řekl Kid. V ruce držel kolt. „Vám bych nedal do ruky ani kámen.“

„Je možné, že Victor jel za námi. Nechci mu padnout do rukou živý a beze zbraně. Dejte mi některou z vašich zbraní, Sheridane.“

„Ne.“

Plummer se jízlivě zasmál. „Myslíte si, že se odtud dostanete živý, jestli nás Victor najde? Bojovali jsme spolu proti němu a jeho lidem. Nebude váhat vás pověsit na nejbližší strom vedle mě.“

„Já vám zbraň nedám, Plummere. Posaďte se na vaše místo a chovejte se klidně. Myslel jsem si, že vůbec neznáte slovo strach.“

„Já nemám strach - když mám kolt, kterým se můžu bránit. Ale nechci tu sedět a čekat jako vůl určený na porážku. Dejte mi zbraň, Sheridane.“

Kid pomalu vstal. Nevěděl, zda je Plummerův strach pravý nebo hraný, ale nemohl riskovat.

„Zůstaňte tam, kde jste, než se vrátím,“ řekl a vydal se do svahu pokrytého kamením a keři. Na jeho hřebeni zůstal stát a rozhlédl se.

Na východě již šedla obloha. Hvězdy bledly. V ocotillech šeptal vítr.

Oba koně stáli se skloněnými hlavami na úpatí svahu a okusovali listí. Kid naslouchal zvukům, které jim při tom vycházeli z nozder.

Nebylo vidět nic zvláštního. Neslyšně sešel ze svahu dolů, poplácal koně po krku a pak vytáhl ze sedlového pouzdra brokovnici. Znovu vyšel nahoru. Plummer ještě pořád seděl vedle keře a hleděl na něj.

Kid se vydal dolů. Dostal se jen do půlky a pak uviděl muže stojícího vedle Plummera, jehož dosud zakrýval keř. V ruce se mu leskl revolver.

Kid se přitiskl k jedné skále. Pak vedle sebe uslyšel šramot a otočil se.

Už se nedostal k tomu, aby otočil hlavně brokovnice. Vedle něho vyrostl stín. Viděl pažbu pušky a uhnul hlavou. Pažba ho zasáhla do levé poloviny krku.

Projela jím palčivá bolest a pustil pušku. Druhá rána ho trefila do zátylku. Viděl, jak se k němu blíží zem. Náraz byl tvrdý. Pak se svalil ze svahu dolů a zůstal ležet u jeho úpatí.

Pomalu se opřel o ruce. Před sebou nejasně viděl dvě prachem pokryté boty se stříbrnými ostruhami typu durango.

Zavrtěl hlavou, aby se probral z mrákot. První, co viděl, byla hlaveň sharpsky. Potom pohlédl ještě výš a spatřil tvář nějakého muže.

Victor!

„Vstaň!“ řekl Victor a o krok ucouvl. Karabinu držel u boku.

Kid se vrávoravě postavil. Držel se za bolavý zátylek.

„Regu, vezmi jejich koně,“ řekl Victor. „A potom je přiveď pod ten strom tam naproti.“

„Vy nás chcete zavraždit?“ zeptal se Kid Sheridan.

„Jenom s vámi udělám to samé, co jste vy udělali s mým chlapcem,“ odvětil Victor. „Přiveď jejich koně, Regu! Neslyšíš?“

„Nevím nic o vašem synovi ani o tom, proč mě chcete pověsit, Victore.“

„Šetři dechem, za chvíli budeš viset.“

Kid udělal krok k němu. Victor mu hlavní pušky dloubl do břicha.

„Jestli si myslíš, že smrt kulkou je snazší, tak to jen zkus.“

„Mluvil jste o vašem synovi. Nic o něm nevím. Možná byste mi to mohl říct, než mě pověsíte. Mám přece právo vědět, proč mám viset.“

„Dejte mu ránu pažbou do obličeje, Victore,“ řekl muž, který stál s koltem v ruce za Plummerem.

Victor jako by ho neslyšel.

„Řeknu ti to,“ chraplavě vyhrkl. „Ten mladík, který s vámi jel a kterého potom našli s kulkou v zádech, byl můj syn. Nevím, kdo z vás ho zastřelil. Ale to je teď jedno. Budete viset oba.“

Kid pohlédl na Plummera, jenž nehybně seděl v písku, a ucítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Byl nucen bojovat po Plummerově boku, pokud neměl skončit na oprátce.

„Jestli si myslíte, Victore, že jsme - že jeden z nás odkrouhl vašeho syna…“

„Možnás to nebyl ty. Možná to byl Plummer. Ale já jsem nebyl při tom, když se to stalo…“

„Victore…“

„Jenže tys při tom byl a nezabránils tomu. Budete viset a budu to já, kdo vás pověsí. Chci se dívat, jak se houpete. Chci to vidět.“

+ + + + +

Kid v měsíčním svitu viděl Plummerovu tvář. Měla strhaný výraz.

Měl přivřené oči. Vypadalo to, že na něco čeká, a Kid pochopil, že musí něco udělat - něco. Plummer čekal na to, že něco udělá.

Kid se ohlédl na Victora. Nyní si byl jist, že to, co se stalo, nezavinil Victor. Stál za tím Plummer. Přesto musel bojovat po jeho boku, pokud nechtěl během několika minut zemřít.

Victor by ho oddělal, o tom si nedělal iluze. Plummer měl viset a ti, co byli s ním, také. Victorovi se v očích zračila nenávist. Ty oči neznaly slitování. Z jeho tváře se dala vyčíst nenávist a hořkost. Šel z ní děs.

Ještě stále držel u boku sharpsku, jako by očekával útok.

„Victore,“ zkoušel to Sheridan ještě jednou. „Victore, děláte chybu. Já s vaším synem nemám nic společného. Nikdy jsem ho neviděl. Děláte chybu, jestli si myslíte, že musíte pověsit i mě.“

Hlaveň karabiny se lehce zhoupla, ale zůstala namířená na něj.

„Možná dělám chybu. Ale to už je moje věc. Nevím, kdo z vás zavraždil mého chlapce, ale když budete viset oba, pak bude viset i vrah.“

Kid pohlédl na Plummera a potom vzhlédl k hřebeni, za nímž zmizel třetí muž. Bylo jasné, že to bude trvat jen několik vteřin, než se vrátí s oběma koňmi. Tyto okamžiky však byly rozhodující.

Pootočil se, jako by chtěl pohlédnout na Plummera, a při tom se vrhl proti Victorovi. Věděl, že šance, že unikne kulce z karabiny, která na něho mířila, je malá, ale byla to poslední šance a on to musel zkusit.

Victor ten útok čekal. Zmáčkl spoušť v okamžiku, kdy měl Kida těsně před hlavní. Ta rána zněla podivně tlumeně. Kid ucítil, jak ho plamen ožehl na žebrech, načež hlaveň karabiny chytil mezi paži a tělo a vytrhl ji Victorovi z rukou. Puška odletěla do písku.

Victor se pokusil zvednout kolt, ale vtom již do něj Kid vrazil a strhl ho na záda. Lovec koní se vrhl na něj a přitiskl ho k zemi. Levou rukou sevřel Victorovo pravé zápěstí, když na něj chtěl namířit hlaveň pětačtyřicítky.

Oba muži se snažili té zbraně zmocnit. Sheridan její hlaveň pomalu stlačil dolů.

Victor ztěžka oddechoval. Jeho tvář byla zrudlá, ústa měl zkřivená. Kid cítil, jak ho kolt tlačí na hruď. Victor sahal ukazováčkem po spoušti.

Kid v zoufalém vypětí všech sil zbraň otočil. Když třeskl výstřel, ucítil, jak se Victor zachvěl. Ta rána zněla tak, jako by někdo praskl nafouknutý papírový sáček.

Victorova tvář se zkřivila ještě víc, jeho oči byly s výrazem plným bolesti upřeny na Kida. Náhle pustil ruku a hlava mu klesla do písku. Jeho oči prázdně hleděly na blednoucí nebe.

Kid ležel na něm a znaveně oddechoval. Plamen, který vyrazil z hlavně, mu ožehl ruce. Byly černé od střelného prachu.

Vtom se ozval výstřel. Vzhlédl. Vedle keře stál Plummer a v ruce držel kolt. U jeho nohou se pohyboval nějaký stín. Plummer chladnokrevně zvedl kolt a vypálil ještě jednou. Zablesklo se, třeskla rána a pohyb u jeho nohou strnul.

Kid pohlédl na své ožehlé ruce, potom na Plummera a pomalu vstal. V té chvíli ucítil prudký náraz do levého ramene. Třesk výstřelu uslyšel o zlomek vteřiny později, když už se kácel k zemi. Již ležel, když ucítil druhý náraz, do hlavy. Před jeho očima se zablesklo.

Už neviděl, jak se Plummer otočil, a ani neslyšel výstřel z jeho zbraně. Nezahlédl také muže na hřebeni, který se skácel k zemi a skutálel dolů ze svahu.

Ztratil vědomí. Bylo to, jako by se propadal do temné hlubiny.

+ + + + +

To první, co ucítil, byla tupá, tepavá bolest. Ta bolest ho však probrala. Mohl pohybovat pravou rukou. Šlo to celkem dobře. Druhou téměř necítil, a když se pokusil ji zvednout, nedokázal potlačit zasténání.

Otevřel oči. Vyšlo slunce a zalilo krajinu svými paprsky. Kid se převalil na pravý bok a opřel se o loket. Každý pohyb mu vyvolával bolest ve spánku.

Postupně se mu vybavovalo, co se stalo.

Levým okem toho moc neviděl. Sáhl si tam a nahmatal pás zaschlé krev, který se mu táhl přes obličej.

Ve studánce se od vodní hladiny odráželo slunce, v křoví šelestil vítr. Deset kroků od něj ležel na boku vraník s otevřenýma očima.

Kid si zase lehl a nehybně ležel se zavřenýma očima, dokud neuslyšel dusot kopyt a dokud na něj nepadl stín. Stálo ho to hodně sil, aby otevřel oči. Slunce ho na chvíli oslepilo. Ležel na něčem tvrdém a nehýbal se.

Spatřil Plummera, který seděl v sedle svého koně. Ostatní koně, Kidova hnědáka a koně Victora a jeho dvou mužů, vedl na laně.

Plummer měl slunce v zádech, byl proto obklopen jeho září.

„Jenom si vezmu to stádo a pak odtud zmizím,“ řekl a posunul si klobouk s úzkým okrajem do zátylku.

Když to řekl, Kid pochopil, že už se nevrátí. Pokusil se vstát, ale tělo ho neposlouchalo. Zůstal proto ležet.

„Kde jsou Victor - a ti dva další?“ vyhrkl.

„Jsou pod drnem,“ odpověděl Plummer a cynicky se usmál. „Zahrabal jsem, když jste byl omráčený,

Sheridane. Teď jste zbyl už jen vy - ale ne na dlouho.“

Kid ztěžka pohnul hlavou. „To jste byl vy, kdo zastřelil Victorova syna…“

„Jste chytrý, Sheridane. Řeknu vám i to, proč jsem to udělal. Mohu vám to povědět, protože odtud neodjedete živý. To přece víte?“

Kid mlčel. Koně hrabali v písku a Plummer se opíral o hrušku sedla.

„Dřív jsem patřil k Victorovým lidem, když jsme v Texasu lovili bizony. Victorův syn - Jeb Victor - a já jsme si nechtěli dál špinit ruce se stahováním špinavých bizoních kůží. Když Komanči začali pátrat po lovcích bizonů a oddělávat je a Victor se svými lidmi odjel na západ, aby tam chytal divoké koně, osamostatnil jsem se. Jel jsem sám na západ. Armádní transporty tehdy převážely zlato z hor na Východ, kde se z něj financovala válka. Jeden z těchto transportů jsme přepadli. To se stalo na jedné malé stranici, na sever od Sycamore Mountains. Byli jsme jenom tři, ale povedlo se nám to. Vyřídili jsme eskortu a nacpali si sedlové kapsy zlatem. Jenže nepočítali jsme s tím, že míli za tím transportem jede oddíl kavalerie. Yankeeové si to vymysleli rafinovaně. A my jsme padli do pasti. Znenadání se objevili, když jsme tu stanici nechali za zády. Hned jejich první salva sejmula jednoho z nás. Jeb a já jsme unikli. Ale hnali nás až do hor. Museli jsme zahodit sedlové kapsy se zlatem, abychom ulevili koním. Mysleli jsme si, že už jsme unikli, když se zase náhle objevili. Jeb koupil dvě kulky a spadl ze sedla. Ještě žil a já věděl, že by byl naživu ještě i tehdy, až by k němu přijeli Yankeeové. Všechno by z něho vytáhli. Mohl jsem udělat jen jediné. Nesměl jsem jim ho nechat živého.

Ještě teď mám před očima to, jak jsem ho zastřelil. Když jsem se k němu otočil s revolverem v ruce, věděl, co udělám. Řekl něco, ale ta slova už jsem zapomněl. Pak jsem vypálil a on se zhroutil. Honili mě do setmění, ale za tmy jsem jim utekl, i když nejednou projeli tak těsně kolem mě, že bych se jich dotkl, kdybych natáhl ruku.

Slyšeli však ten výstřel a věděli, že jsem zastřelil Jeba. Potom, možná v Prescottu, se to dozvěděl Victor a od té doby jde po mně. Teď už mě nebude pronásledovat. Ale nikdy nezapomenu na pohled Jebových očí ve chvíli, kdy jsem na něho namířil kolt.“

Docela pomalu vytáhl kolt z pouzdra a s cvaknutím palcem natáhl kohoutek. Zvedl ruku a namířil na Kida.

Kid nenápadně tápal pravou rukou kolem boku a nahmatal tvrdý předmět, na kterém ležel. Byl to revolver, jímž zastřelil Victora.

„Zabil bych tě, kdybych k tomu dostal příležitost,“ chraplavě řekl.

Plummer se zasmál.

„Varoval jsem tě.“

Kid měl v dlani pažbu pětačtyřicítky. Se zasténáním se převalil. Viděl v Plummerových očích chuť vraždit a věděl, že už mu nezbývá moc času. Bleskově vytáhl pravačku zpod těla a uviděl, jak se Plummerovi rozšířily překvapením zorničky. Ten krátký okamžik mu stačil.

Viděl, jak jeho kulka Plummera odhodila. Teprve potom Plummer zmáčkl spoušť. Jeho kulka se však zavrtala do země těsně vedle Kidovy hlavy. Plummerův kůň se vyděšeně vzepjal a shodil svého jezdce. Plummer se skácel na zem a zůstal ležet.

Kid ztěžka oddechoval. Věděl, že smrti unikl jen o vlas.

Podařilo se mu vstát, přijít k Plummerovu koni a uvolnit laso z hrušky sedla. Jeho hnědáka znervóznil neklid ostatních zvířat. Kidovi se ještě povedlo ty koně odvázat z lasa, když tu se hnědáka něčeho vyděsil, vrazil mu do hrudi a povalil ho na zem.

Kid se svalil do písku. Slyšel dusot kopyt. Chtěl vykřiknout a přivolat hnědáka, ale z úst se mu vydralo jen zasípání. Pak se kolem něj rozhostilo ticho.

Nevěděl, kolik času uplynulo, než konečně nalezl dost sil na to, aby zvedl hlavu. Několik yardů před ním ještě stále ležel v písku vraník.

Opatrně se připlazil k němu a lehl si vedleněj. Vraník se ještě stále nehýbal, jen svýma velkýma, tmavým očima sledoval každý pohyb toho člověka.

Kid zavřel oči.

Když se probral, ucítil jen to, že je sám. Sáhl na místo v písku, kde ležel vraník. Nic nenahmatal. Byla noc a on byl příliš slabý na to, aby otevřel oči. Znovu usnul.

Když se probudil podruhé, byly jeho myšlenky opět jasné.

Byl tak slabý, že se nemohl pohnout, ale dokázal chladnokrevně přemýšlet. Horečka zmizela.

Musel být den, protože za zavřenými víčky viděl narudlou, měkkou zář. Potom si všiml nějakého stínu a pomalu otevřel oči. Něco měkkého a teplého se mu dotklo tváře a on uslyšel frkání koně.

Stál nad ním ten mohutný hřebec.

Potřeboval téměř minutu, než pochopil, že vraník se vrátil, aby viděl, zda je ještě naživu.

Pohnul se a hřebec okamžitě s frknutím ucouvl. Kid se převalil na bok a cosi mu řekl. Vraník zastříhal ušima, jako by naslouchal tomu hlasu, potom ale přiklusal ke studánce, napil se a zmizel mezi skalami.

Svítalo. Kid se doplazil ke studánce a napil se. Jeho žaludek toho moc nevydržel a po několika doušcích vše vyzvracel. Přinutil se však znovu se napít. Potom se připlazil ke keři, kde ležela jeho láhev s vodou a skrovné zbytky potravin.

Spolkl několik soust a vyčerpán klesl do písku.

Obě střelné rány přestaly krvácet a zajizvily se. Byly pokryté zaschlou krví. Ještě byl naživu - a měl vodu.

Znovu něco pojedl a pak si nabral do láhve vodu, aby se pokaždé, když měl žízeň, nemusel plazit ke studánce. Seděl tam s dekou kolem ramen. Stmívalo se.

Noc byla chladná. Nad ránem se mezi skalami objevil vraník. Zůstal stát u Kida, trhl hlavou a zafrkal. Vítr mu povíval hřívou a ocasem. U studánky se napil a potom přišel ke Kidovi. Hlavu měl skloněnou. Očichal přikrývku, poodešel a pohlédl na Kida.

Kid natáhl ruku. Hřebec sice vycenil zuby, ale dovolil mu, aby se ho dotkl.

Večer zmizel a zase se vrátil za svítání. Kid si nožem vyryl ze země několik jedlých kořenů. Chutnaly mýdlově, ale přesto je snědl, aby měl něco v žaludku. Hřebec tam stál a hleděl na něho.

Nabídl hřebci kousek kořene a ten si ho vzal. Kid pozoroval, jak žere. Ten hřebec byl bojovník. Četné jizvy na jeho těle svědčily o tom, že už přestál tucty soubojů s lovci koní a s jinými hřebci - a nikdy nebyl poražen.

Ani nyní nebyl poražen. Měl svou svobodu a mohl muže, který ho chytil, opustit. Kid nevěděl, proč s ním zůstal. Možná to nevěděl ani ten hřebec. Něco se v něm dělo, nutilo ho to vracet se k té studánce a tomu muži.

Následujícího rána Kid poprvé vstal. Opřel se o vraníka a hřebec mu to dovolil. Frkal, ale neuhnul.

Za soumraku Kid naposledy naplnil láhev a pak si hodil přikrývku kolem ramen. Do kapes si nabral kořínky, které vyryl nožem.

Věděl, že do Prescottu to zvládne - s vraníkem. Chytil hřebce, kterého honilo tolik lovců mustangů, a vraník ho akceptoval jako svého pána.

Kid se rozhodl, že na ty týdny, které měl za sebou, zapomene. Pro něj byla důležitá jen budoucnost.

Možná ho v Prescottu čeká setkání s Virginií Garfieldovou.