John Kirby

Colorado western 141. Boj o ranč

Kdysi to bývali přátelé, ale když šlo v oblasti Chaves o moc, tak na ta léta přátelství zapomněli. Vznikla mezi nimi smrtící rivalita, pustili se do sebe jako dva hladoví vlci a chtěli se zničit při cestě k moci a bohatství. V tom trpkém zápase nikdo z nich neznal slitování. A potom náhle zasáhl Jim Lockhart…

Jim Lockhart takřka fyzicky cítil, že tu něco nehraje. Měl neblahý pocit od té doby, co překonal arroyo Gallo a vydal se na svém šedákovi k pozemkům ranče Bitter Lake.

Otočil hlavu a pohlédl na velký oblak prachu, který se vznášel na západě nad krajinou jako velký zvon, který něco zakrýval.

Někdo musel hnát stádo na pozemky ranče Bitter Lake. Duke Holcomb? Nikdo jiný nepřicházel v úvahu. Na Bitter Lake se nestalo nic bez Holcombova souhlasu.

Jim cítil napětí.

Něco se stalo.

Už před dvěma týdny, když s Durangem a několika mládenci vyjel z Bitter Lake, aby hnal jedno malé stádo do Las Vegas, něco tušil.

Duke Holcomb měl špatnou náladu. Musel se pohádat s rančerem Austinem Granbym. Očividně se střetli ohledně něčeho na ranči.

Jim sevřel rty.

Vzpomínal, jak na ranč přijel před nyní již deseti lety. Byl tenkrát dvacetiletý mladík. Ne, muž. Muž se čtyřmi roky zkušeností, které posbíral na bitevních polích na Východě. Muž, který se nenaučil nic jiného než zabíjet.

V saloonu Pecos v Roswellu stanul tváří v tvář jednomu kovboji a pravděpodobně by ho zabil, kdyby nezasáhl rančer Austin Granby.

Granby toho divokého mládence vzal na ranč Bitter Lake a předal ho svému předákovi Dukeu Holcombovi.

To Holcombovy tvrdé pěsti učinily z Jima Lockharta to, čím byl nyní. Nikdo kromě Holcomba se v provozu ranče a v chovu dobytka nevyznal lépe než Jim Lockhart. Už roky byl Bitter Lake nejúspěšnějším rančem v okolních oblastech a Jim Lockhart dostal několik pozoruhodných nabídek od ostatních rančerů. Ale Lockhart nemínil Bitter Lake, jenž se stal jeho domovem, opustit.

Šedák cválal na kopec.

Jim věděl, že z jeho vrcholu je vidět ranč.

Mlasknutím koně na temeni kopce zastavil a pohlédl do údolí pod sebou.

Na jihozápadě se v paprscích nízko stojícího slunce třpytila modravá plocha jezera Bitter Lake. Široké údolí bylo zalito měkkým, narůžovělým svitem.

V jedné dolině se na pozadí tmavě zelených stromů vyjímaly bílé budovy ranče. Ve velké ohradě se pásli koně.

Všechno tam bylo klidné jako vždy. A přesto se Jima opět zmocnil pocit hrozícího nebezpečí.

Sevřel rty a jel dál.

Šedák začal cválat.

Jim se rychle blížil k ranči. Jeho obavy se potvrdily. Jindy býval dvůr ranče rušný, když se blížil večer. Nyní tam však vládlo tísnivé ticho.

Před dlouhou, nízkou noclehárnou mužstva stáli kovbojové, kteří na něj hleděli zpod stinné verandy. Jejich tváře byly vážné. Nikdo mu nešel naproti, nikdo ho nepozdravil ani jen kývnutím.

Jim přijel k verandě ranče. U domu Dukea Holcomba, který stál mezi rezidencí a obrovskou stájí, která zároveň sloužila jako vozová remíza, spatřil pohyb.

Jim zastavil šedáka mlasknutím a pohlédl na Dhanu Holcombovou, jež vyšla ze dveří jejich domu.

Ve snědé tváři té dívky byl vážný výraz. Viděl, jak se kouše do spodního rtu. V jejích velkých očích byl takový strach, jaký v nich Jim ještě nikdy neviděl.

Říkal si, že půjde k němu, aby mu řekla, co se na Bitter Lake stalo, ale nepohnula se.

Jim se zhluboka nadechl a opět se dotkl šedáka patami. Hřebec klusal k zábradlí před širokou verandou rezidence.

Jim seskočil ze sedla. Lhostejným pohybem omotal uzdu šedáka okolo tyče a ze sedlové kapsy vytáhl koženou brašnu. Potom vyšel po schodech na verandu.

Vtom se z domu ozval chraplavý hlas. Zněl ostře.

Jim okamžitě poznal, komu patří. Dukeu Holcombovi.

Odpověděl mu vysoký ženský hlas.

„Nejsi nic jiného než špinavý zloděj, Dukeu Holcombe!“ zvolala. „Toto neuděláš ! Počkej, až se vrátí Jim, ten…“

Jim Lockhart otevřel přivřené dveře.

Vysoký ženský hlas se odmlčel.

Ohlédli se na něj dva muži a mladá žena.

Jim sevřel rty. Těkal pohledem mezi těmi třemi.

V šedých očích rančera Austina Granbyho se na několik zlomků vteřiny zajiskřilo. Letmý úsměv kolem jeho zvadlých rtů hned zase zmizel.

Hranatý, větrem ošlehaný obličej Dukea Holcomba byl zrudlý hněvem. Metal blesky očima. Měl číhavý výraz, když pohlédl na Jima. Hlavu měl vtaženou mezi ramena, jako by čekal, že se proti Jimovi bude muset bránit.

Děvče vykřiklo a rozběhlo se k Jimovi.

„Jime, to je dobře, že jsi konečně zpátky,“ vyhrkla. „Duke…“

„Drž hubu, Kim!“ okřikl ji Duke Holcomb. „Nech na Jimovi, jak se zachová!“

„Nemůžeš mi zakazovat mluvit v mém vlastním domě, Dukeu Holcombe!“ zavrčela Kim Granbyová.

Austin Granby položil své dceři ruku na rameno a gestem Jima vyzval, aby se posadil do koženého křesla před velkým krbem.

Jim pohlédl na jeho zaprášené šaty. Chtěl Granbymu předat peněženku s penězi, jež obdržel v Las Vegas za stádo, ale cítil, že v této chvíli to nikoho nezajímá. Pokrčil rameny a šel k nim. Jelikož ho nikdo nevyzval, aby se posadil, zůstal Jim stát.

Těkal pohledem mezi rančerem a Holcombem.

Jima se zmocnila určitá předtucha. Cítil, že se muselo stát něco podstatného. Pomyslel na ten den před třemi lety, kdy mu rančer a jeho předák Duke Holcomb oznámili, že Holcomb se stal Granbyho společníkem.

Graby tenkrát nevypadal spokojeně, zato v Holcombově tváři se zračil triumf.

Jim Lockhart nevěděl, proč Granby učinili z Holcomba svého společníka. Jistě, Holcomb byl muž, který vedl Bitter Lake a udělal z něho to, čím nyní byl. Austin Granby byl oproti tomu tichý člověk, jenž se více zajímal o knihy a hudbu než o dobytek na svém ranči. Každý v oblasti Chaves to od něj považoval za moudrý krok, že Holcombovi dal podíl na svém ranči a tak si ho k sobě připoutal.

Jenže Jim Lockhart viděl dál.

Byl si jist, že k tomuto kroku došlo kvůli něčemu, co věděli jen Holcomb a Granby. Austin Granby si Holcomba vážil kvůli jeho píli a schopnosti se prosadit. Neměl ho však rád.

Holcomb byl muž, který houževnatě šel za svým cílem. Jim měl za to, že by se nezastavil ani před vydíráním, kdyby chtěl od rančera něco získat.

„Co se děje?“ chraplavě se zeptal.

Austin Granby otevřel ústa, aby Jimovi odpověděl, ale Duke Holcomb ho předběhl.

„Jde o tu samou věc jako loni, Jime,“ řekl předák. „Austin chce ostatním rančerům poskytnout volný přístup k Bitter Lake. Nezajímá ho, že jsme potom na podzim měli problémy při shánění. Ale já už toho mám dost. Bitter Lake patří nám. Jestli chtějí ostatní vodu, pak by za ni měli zaplatit a udělat něco pro to, aby na podzim při shánění oddělili svůj dobytek.“

Jim pohlédl na Granbyho.

V tomto případě stál na Holcombově straně. Ranč Bitter Lake to každý rok stálo spoustu peněz a mnoho práce. Sousedé podle Jimova mínění dobromyslnosti Austina Granbyho nestydatě zneužívali.

Granby se pousmál.

„Dukeovi nejde o práci navíc nebo o odškodnění,“ řekl. „Už dlouho hledal důvod pro to, co dnes udělal.“

Holcomb se zachmuřil.

„Jo, ksakru!“ vyhrkl. „Půlku života jsem strávil na tomto ranči! Můžete se zeptat každého v kraji, proč je na tom Bitter Lake tak dobře. Každý vám řekne, že to je díky Dukeu Holcombovi, který tu vládne pevnou rukou! Měl jsi peníze, Granby, když jsi koupil tento ranč. Ale byl bys schopný ho sám udržet? Nikdy! Beze mě a bez Jima by Bitter Lake už dávno roztrhali vlci, kteří číhají kolem a jenom čekají na známku slabosti, aby se hladově zakousli do Bitter Lake. Celou dobu jsi nedělal nic jiného, než žes ty dravce hladil po srsti, Austine Granby.“

Kim Granbyová rozhořčeně přistoupila k Holcombovi. Jiskřilo se jí v očích. Jim viděl, jak se její plné rty chvějí.

„To ti ještě nedává právo uloupit tátovu polovinu ranče, Dukeu Holcombe!“ pronikavě vykřikla.

„Nezapomeň, že tvůj otec a já jsme společníci, Kim,“ klidně odvětil Holcomb. Při tom pohlédl na Jima Lockharta.

Jim ztěžka polkl.

To, co slyšel, ho šokovalo.

„Budeš se muset rozhodnout, Jime,“ hrdelně řekl Holcomb. „Chlapci jsou na mé straně. Vědí, že by brzy přišli o džob, kdyby zůstali u Granbyho. Nechal jsem západní stádo přihnat k Padilla Downs. Poe Creek je teď hranicí mezi Granbyho a mými pozemky. Doufám, že víš, kde je tvé místo, Jime.“

Jim se cítil, jako by mu něco spadlo na hlavu. Hleděl na Holcomba a nedokázal pochopit, jak může být někdo schopen něčeho takového.

Austin Granby se posadil. Neřekl ani slovo. Mlčky přenechal rozhodnutí Jimu Lockhartovi, ačkoli dobře věděl, že by to byl jeho konec, kdyby se Jim postavil proti němu.

Kim Granbyová zvedla ruku, aby Jima chytila za paži, ale pohled na otce ji zarazil.

„Tak co, Jime?“ otázal se Duke Holcomb chraplavým hlasem. „Měl jsi dost času na to, aby sis to rozmyslel.“

„Nemám si co rozmýšlet, Dukeu,“ odvětil Jim vyrovnaným hlasem. „Mé místo je na Bitter Lake. A Bitter Lake je Austin Granby.“

+ + + + +

Duke Holcomb nevěřícně hleděl na Jima.

Na krásné tváři Kim Granbyové se zračil triumf. Jen Austin Granby zůstal klidný, jako by už dopředu věděl, co Jim odpoví.

„Ty ses zbláznil, Jime!“ vyhrkl Holcomb. „Zapomněls, za co mi vděčíš? To já jsem z tebe udělal to, čím dnes jsi. Beze mě bys už dávno ležel pod drnem, pistolnicí se v tomto kraji nedožívají moc let.“

Jim přikývl.

„Máš pravdu, Dukeu,“ odvětil klidným hlasem. „Ale to nic nemění na skutečnosti, že nemáš právo ranč rozdělit a vykolíkovat si svou polovinu.“

Duke Holcomb zavrtěl hlavou, jako by to nemohl pochopit.

„Jime,“ řekl naléhavým tónem. „Budeš s Granbym sám! Z chlapců s tebou nezůstane nikdo. Chceš bojovat proti mně a celému mužstvu?“

„Ty chceš bojovat, Dukeu?“ otázal se Jim.

Duke Holcomb na něj upřeně hleděl.

„To ty dobře víš, Jime,“ zamumlal. „Granby se s rozdělením nesmíří.“

„Proč by měl? Nemáš na tu půdu právo.“

Holcomb se zachmuřil.

„Mám právo na všechno, Jime,“ procedil mezi zuby. „Dřel jsem jak kůň. Bitter Lake je mé dílo, ne Granbyho! S těmi jeho knihami a hudbou by moc dobytka nevychoval! Proč sakra nechápeš, že tvé místo je po mém boku? Copak jsem s tebou nejednal jako s bratrem? Co jsem ti udělal, že ses ke mně otočil zády? Nebo je to snad kvůli ní?“ Kývl na Kim. „Myslíš, že musíš zůstat kvůli ní?“ Tiše se rozesmál, a ten smích vehnal Kim Granbyové krev do tváře.

Než mohla odpovědět, řekl Jim: „Není to kvůli Kim, ale kvůli tomu, že jsem loajální k panu Granbymu, Dukeu.“

Viděl, že předák ho nechápe.

Ano, byla to pravda, že Jim Dukeovi vděčil za mnohé. Jenže Austin Granby byl pro něj víc než jen rančer. Granby byl pro něho jako otec. Právě to, že měl Granbyho rád, mu pomohlo překonat tvrdý čas pod Holcombovou knutou. Duke Holcomb nepochopil, že Jim by se nikdy nedokázal postavit proti Granbymu, bez ohledu na důsledky.

„Děláš velkou chybu, Jime,“ zavrčel Holcomb. „Teď už všechno víte. Poe Creek je hranicí mezi námi. Dávejte pozor na to, aby se vám nezaběhl váš dobytek. Já ho třídit nebudu. Dobytek za Poe Creekem patří mně. Změním cejch Bitter Lake na H s čárkou. Zítra si vozem odvezu své věci, Austine. Přeju vám hodně štěstí.“

Nečekal, co mu odpovědí, otočil se a vydal se k východu.

Jim Lockhart hleděl za ním a probral se ze strnuti teprve, když se ze dvora ozval Holcombův hlas.

+ + + + +

Jim Lockhart položil peněženku na stůl na břidlicový stůl a šel k vchodovým dveřím. Slyšel za sebou rychlé kroky Kim Granbyové, ale nestaral se o to.

S pevně sevřenými rty vyšel na verandu.

Měl stáhnuté hrdlo, když viděl, jak si kovbojové vynášejí z noclehárny rance a přivazují je za sedla koní.

Několik mužů zapřáhlo před lehký vůz dva koně.

Hardy Marsh pomohl Dhaně Holcombové zvednout velkou bednu na korbu vozu.

Dhana otočila hlavu a pohlédla na Jima.

Zdálo se mu, že v jejích tmavých očích vidí zoufalství. Vypadalo to, jako by se ho tím pohledem ptala, proč nejede s jejím otcem. Zároveň však bylo Jimovi jasné, že Dhana už předtím věděla, jak se rozhodne.

Náhle se otočila.

Jim za sebou zaregistroval pohyb a ucítil trpký parfém Kim Granbyové. Instinktivně udělal krok stranou, aby Dhaně ukázal, že jeho rozhodnutí nemá nic společného s Kim. Ale Dhana už na něho nepohlédla.

Duke Holcomb se vyšvihl do sedla svého mohutného plaváka, kterého mu ze stáje vyvedl Beebe Pryor. Dvorem zazněl jeho tvrdý hlas. Také ostatní kovbojové nasedli. Hardy Marsh zvedl Dhanu Holcombovou na kozlík a pak na něj vylezl sám. S pohledem upřeným před sebe se chopil uzdy a zvolal: „Hóóóóó!“. Potom práskl bičem.

Vůz se rozjel.

Jezdci počkali, až projede kolem nich. Potom se vydali za ním.

Austin Granby za Jimem cosi zavrčel.

Jim se nepohnul. Jako by ještě stále nechápal, co se tam děje. Kim ho chytila za ruku. Teprve když jezdci zmizeli v oblaku prachu a na dvoře se rozhostilo ticho, se pomalu otočila.

„Jime…“ tiše řekla Kim Granbyová.

Nepohlédl na ni.

Upíral pohled na rančera. Austin Granby ten pohled vydržel. V jeho vrásčité, poněkud bledé tváři se zračila rezignace a lítost.

„Ještě pořád si to můžeš rozmyslet, Jime,“ tiše řekl Granby.

Jim zavrtěl hlavou.

„Vy víte, že se vždycky rozhoduju jenom jednou, pane Granby,“ odvětil. „Ale myslím, že mi teď jste dlužen vysvětlení.“

Rančer zvedl obočí. Vytvořila se mezi nimi vráska.

„Co tím chceš říct?“

„Myslím tím smlouvu, kterou jste tenkrát uzavřel s Dukem, když se stal vaším společníkem.“

Jim cítil, že rančer mu to povědět nechce. Jeho hlas zněl stroze, když řekl: „Ta dohoda zněla jen tak, že si zisk z ranče budeme dělit na dvě stejné poloviny.“

„To znamená, že Duke nemá žádný právní nárok na pozemky na západ od Poe Creeku?“

Granby přikývl. „Je to tak.“

„To je dobře,“ poznamenal Jim. „Můžete se s Dukem soudit. Jestli vám dá soudce za pravdu, bude Duke muset odjet. Potom si může vzít svůj dobytek a táhnout na sever.“

Austin Granby naklonil hlavu. „Znáš Dukea stejně dobře jako já, Jime,“ tiše řekl. „Myslíš, že dobrovolně vyklidí pole?“

Jim věděl, že Duke Holcomb by to nikdy neudělal. Přesto odvětil: „Nemůže se vzpírat zákonu.“

Kim Granbyová přistoupila k Jimovi. Ucítil její plná ňadra a začervenal se. Dýchala mu na krk.

„Duke Holcomb ví, že jsi s koltem rychlejší než on, Jime,“ řekla svým chraplavým hlasem. „Bude se vyhýbat boji s tebou.“

„Kim!“

Děvče sebou trhlo, když uslyšelo ostrý hlas svého otce. Pustila Jima a odstoupila krok stranou. V jejích nazelenalých očích se jiskřilo.

„Jim nebude proti Dukeu Holcombovi bojovat,“ řekl rančer. „To bych se raději ranče Bitter Lake vzdal. A teď běž do svého pokoje. Musím toho s Jimem hodně probrat.“

Durdila se. Pohlédla na Jima, věděla, že ho její dotek vzrušil. Teď, když už nebude na ranči Dhana Holcombová, nemůže být těžké získat ho pro sebe. Usmála se na něho, pak se otočila a zmizela v domě.

Jim Lockhart a Austin Granby chvíli mlčky stáli vedle sebe. Ticho na dvoře bylo tísnivé. Jim cítil, že rančer si dělá starosti.

„Pojď dovnitř, Jime,“ zamumlal Austin Granby a Jim šel za ním do velké haly. Peněženka ještě stále ležela na stole. Jim ji vzal a podal Granbymu.

„Tentokrát zaplatili sedmadvacet dolarů za kus, pane Granby,“ řekl. „Dal jsem chlapcům prémii sto dolarů na muže. Durango s nimi týden zůstal v Las Vegas. Asi ale odjedou dřív, protože jim nebudou stačit dolary.“

Granby přikývl. „To je v pořádku, Jime. Myslíš, že Durango s námi zůstane?“

Jim pokrčil rameny. „To nevím. Má několik přátel mezi chlapi, co odjeli s Holcombem.“

„Ale ty jsi jeho nejlepší přítel.“

„Nerad bych ho do něčeho nutil, pane Granby.“

Rančer mlčel. Těžkými kroky chodil po místnosti sem a tam. Potom se náhle zastavil před Jimem a pohlédl na něj.

„Chci se s Dukem soudit, Jime,“ řekl. „Má právní pozice je dobrá. Přesto je možné, že Duke nakonec zvítězí, protože na svou stranu přetáhl Stevena Monetta.“

Jimovi se na krátký okamžik rozšířily zorničky.

Představil si toho štíhlého, vyfintěného advokáta s úzkým, dravčím obličejem. Steven Monett se ucházel o Dhami Holcombovou. Nebylo divu, že se postavil proti Austinovi Granbymu na Holcombovu stranu.

„Monett je liška podšitá,“ zamumlal, „ale právo nepřekroutí. Jedině že by…“ protáhl ta slova a zamyšleně pohlédl na Granbyho, „…existovalo něco, o čem nevím.“

V bledé, vrásčité rančerově tváři se objevil neproniknutelný výraz.

„Neexistuje nic, co by mohlo ovlivnit rozhodnutí soudu v můj neprospěch,“ chraplavě odvětil.

„Pokusím se najmout lidi v Roswellu,“ řekl Jim, aby uvolnil napětí.

„Udělej to, Jime. A řekni jim, že k žádnému boji mezi mnou a Dukem Holcombem nedojde.“

Jim pomalu zavrtěl hlavou. „To jim nemůžu říct, pane Granby.“

Rančer zvedl obočí. „Co to má znamenat?“

„ Soudní rozhodnutí, které by hovořilo proti němu, Duke nebude akceptovat, pane Granby.“

Rančer mávl rukou. „Nemůže bránit půdu na západ od Poe Creeku proti armádě a šerifovi, Jime.“

„Ale může nás zruinovat.“

„Ty myslíš…?“

„Ano. Nikdo nemůže zkontrolovat, kolik dobytka z Bitter Lake přecejchuje. Vezme si z našich pastvin všechno, co má čtyři nohy.“

Austin Granby zbledl.

„Toho se neodváží, Jime,“ zamumlal.

Jim Lockhart mlčel.

Byl si jist, že Duke Holcomb by se odvážil ještě mnohem víc. Holcomb nechtěl pouze půdu za Poe Creekem. Chtěl celý Bitter Lake. A až by ovládl Granbyho ranč, vrhl by se na okolní ranče Jim Lockhart doufal, že sousedé jsou dost inteligentní na to, aby to poznali. Ještě jednou kývl na Granbyho, otočil se a opustil halu.

Venku odvázal uzdu svého šedáka a vyšvihl se do sedla.

Zvíře bylo unavené po dlouhé jízdě, kterou mělo toho dne za sebou. Jezdec byl unavený rovněž, ale věděl, že nesmí ztrácet čas.

Duke Holcomb se nerozhodl zčistajasna. Musel vědět, co všechno je ve hře, a jistě učinil opatření, aby mu tu hru nikdo nemohl překazit.

+ + + + +

Roswell se podobal mraveništi.

Jim Lockhart jel podél dlouhé řady velkých krytých povozů, které musely do města přijet teprve nedávno. Vedle nich stáli uboze odění lidé, kteří hledali půdu na Západě.

Jim si jich nevšímal. Přijel na plazu a tam se vydal k dřevěné úřadovně šerifa, jež stála mezi saloonem Llano a obchodem Rubena Mansfielda.

Oblastní šerif Hiram Wynne byl starý přítel Dukea Holcomba. To ranči Bitter Lake situaci nijak neusnadňovalo. Ale Wynne byl poctivý muž. Jim si s ním chtěl promluvit, aby si byl jist, že nedojde k žádným sporům, dokud tu záležitost nerozhodne soud.

Šedák svěsil hlavu, když ho Jim před úřadovnou přivázal k zábradlí. Na verandě saloonu Llano stálo několik mužů, kteří na něj hleděli. Vypadalo to, jako by už věděli, co se na Bitter Lake odehrálo.

Jeho kroky duněly na prknech chodníku. Otevřel dveře kanceláře a vešel dovnitř. Bylo tam vedro.

Muž za psacím stolem zvedl hlavu.

Když poznal Jima Lockharta, přivřel šerif Wynne oči.

Je o Holcombových plánech informován, pomyslel si Jim. Klidně přistoupil k psacímu stolu a zůstal stát před ním.

Hiram Wynne vstal. Podal Jimovi přes psací stůl ruku a usmál se.

„Jedeš z Las Vegas?“ otázal se. „Myslel jsem si, že se s chlapci aspoň týden pobavíš.“

„Proč? Myslíš, že by bylo lepší, kdybych se o Dukeových plánech dozvěděl později?“

Wynneovi zamrzl úsměv na rtech.

„Co tím chceš, Jime?“ chraplavě se zeptal.

„Nic, Hirame. Mám jenom tuto otázku: Budeš se v tom angažovat?“

Wynne mírně naklonil hlavu. „Na čí straně stojíš?“

Jim Lockhart se usmál. „Všichni víte, že jsem nikdy nebyl pro žádné svinstvo, Hirame. Duke mě zná dost dlouho. Proto počkal, až jsem odjel. Možná doufal, že zůstanu pryč o něco déle.“

Šerif pokrčil rameny a vyšel zpoza psacího stolu.

„Já zastupuju zákon, Jime,“ zamumlal. „Ty víš, že se nemůžu angažovat ani ve prospěch Dukea, ani ve prospěch pana Granbyho. Co chce dělat pan Granby?“

„Chce tu věc pohnat před oblastní soud, Hirame.“

Šerif přikývl.

„To je dobře. Souhlasíš s jeho rozhodnutím?“

„Jistě. Proč bych neměl?“

„Podřídíš se rozhodnutí soudu?“

„Ano. Pan Granby to tak chce. Ale nevím, jestli to platí i o Dukeovi.“

Hiram Wynne nic neodpověděl. Znal Dukea Holcomba dost dlouho na to, aby věděl, že se rozhodnutím soudu nenechá zastavit ve svém úmyslu. Wynne očividně věřil, že Duke Holcomb se soudního rozhodnutí nemusí obávat.

Jim přistoupil k šerifovi.

„S Dukem odjeli všichni, Hirame,“ chraplavě řekl. „Nevím, co jim namluvil nebo slíbil. Určitě by se mu nepovedlo je všechny přesvědčit, kdybych na Bitter Lake byl já. Ale už se stalo. Pokusím se najmout nové lidi. Chtěl bych tě poprosit, abys jim pověděl, že mohou počítat s pomocí zákona, pokud soud rozhodne proti Dukeovi.“

Wynne přivřel oči.

„Co vlastně očekáváš, Jime?“ přidušeně se otázal. „Sám víš nejlépe, že Bitter Lake by bez Dukea Holcomba už dávno neexistoval. Granby je snílek, který měl v dané chvíli peníze na koupi ranče. Ale povznesl ho Duke a nikdo jiný.“

„Nestačilo mu, že Granby ho učinil svým společníkem? Musel mu vzít půlku ranče?“

Šerif zvedl levou ruku a položil ji Jimovi na rameno.

„Jime, vždycky jsem si myslel, že ty a Duke jste nejlepší přátelé. Duke s tebou počítal. Měl tě rád jako bratra. Zapomněls, co pro tebe udělal? Všechno, co jsi, jsi díky Dukeu Holcombovi. On je skutečným králem Bitter Lake. Vím, že snil o tom, že tomuto království bude vládnout společně s tebou.“

Jim zavrtěl hlavou.

„Neměl Duke strach, že bych mu to království mohl jednoho dne uloupit, tak jak se ho on pokouší uloupit Granbymu?“

Wynne polkl. Poskakoval mu ohryzek. Rty měl pevně sevřené.

Jim uslyšel kroky z chodníku před úřadovnou. Utichly přede dveřmi, které se hned v následujícím okamžiku otevřely.

Jim se ohlédl.

Když poznal toho štíhlého, elegantně oděného muže, který vešel do kanceláře, dostal vztek.

Advokát Steven Monett si ho chladně prohlížel malýma, světlýma očima. Pohrdavě se usmíval. Zašklebil se a Jim poznal, že Monett jako jediný hned poznal, že Jim Lockhart bude v boji o Bitter Lake stát na druhé straně.

„Ahoj, Lockharte,“ řekl vysokým, nepříjemným hlasem. „Už jsi zpátky z Las Vegas?“

Jim mu neodpověděl. Monett věděl, o co jde. Duke pravděpodobně poslal někoho z kovbojů do města, aby před ním Monetta varoval.

Advokát prošel kolem Jima a pozdravil šerifa.

„Lidé ve městě jsou rozzlobení, protože ti trhani z Východu ucpali ulice svými povozy, Hirame,“ řekl. „Měl bys jim vysvětlit, že za městem je pro ně místa dost.“

Jim se otočil a šel ke dveřím. Koutkem oka viděl, jak šerif zvedl ruku, aby ho zastavil, ale Wynne neřekl ani slovo.

Jim vyšel na chodník.

Přes plazu rachotil těžký krytý vůz. Šest volů zvířilo spoustu prachu. Jim slyšel klení několika mužů.

Pohlédl doprava.

Před saloonem Llano ještě pořád stáli muži. Na některých bylo na první pohled vidět, že se štítí fyzické práce.

Jim věděl, jak těžké bude najít v Roswellu jediného muže, který by byl ochoten pracovat na Bitter Lake, když se Duke Holcomb osamostatnil.

Přišel k saloonu Llano.

Muži se před ním rozestoupili. Jimovi neušel číhavý výraz v jejich neholených tvářích. Jen co vešel dovnitř, nahrnuli se tam za ním. Zdálo se, že si nechtějí nic nechat ujít.

Jim kývl na barmana a objednal si pivo. Potom se otočil a opřel se zády o pult. Rozhlédl se po saloonu. Několik stolů bylo obsazených. Hrál se tam poker. Většina hostů v saloonu Llano však pozorovala vysokého, šlachovitého muže u pultu.

Každý v Roswellu znal Jima Lockharta.

Během deseti let, které prožil v tom kraji, Jim Lockhart ani jednou netasil revolver. Přesto se o němu říkalo, že to je rychlý a přesný střelec.

Barman postavil pivo na pult za Jima a něco zamumlal. Jim si je vzal a zvedl k ústům. Přes pěnu hleděl na přítomné.

Bylo ticho.

Jim vypil sklenici a postavil ji na bar. Znělo to v tom tichu jako rána z koltu.

„Poslouchejte, chlapi,“ řekl. „Duke Holcomb se s mužstvem z Bitter Lake osamostatnil. Chce v budoucnu půdu na západ od Poe Creeku obhospodařovat na vlastní pěst. Pan Granby proto potřebuje nové jezdce. Má někdo z vás chuť jezdit pro Bitter Lake?“

V saloonu Llano bylo naprosté ticho. Jim slyšel, jak kolem lampy bzučí mouchy.

Tu se otevřely dveře saloonu.

Dovnitř vešel Steven Monett, krátce se rozhlédl a s úsměvem přistoupil k baru. Luskl prsty a barman mu beze slova nalil sklenici whisky.

Jeden muž u stolu před Jimem se opřel o opěradlo své židle.

„Musel bys nám říct trochu víc, Lockharte,“ chraplavě řekl. „Tak jednoduché, jaks nám to vylíčil, to určitě není. Nikdo nemá chuť se nechat oddělat Dukem Holcombem.“

„K žádným přestřelkám nedojde,“ lhostejně odvětil Jim.

„Holcomb a Granby se dohodli?“

„Ne. Pan Granby půjde k soudu a vznese žalobu. Rozhodnutí soudu se podrobí, takže k žádnému boji nedojde.“

„Jestli pan Granby prohraje, pak možná ne,“ řekl ten muž a chraplavě se rozesmál. „Ale co když Granby vyhraje? Ty znáš Dukea Holcomba líp než my všichni v Roswellu dohromady. Vážně si myslíš, že stáhne ocas mezi nohy, když soud dá zapravdu Granbymu?“

Všichni věděli, kam tím míří.

Jim cítil Monettův jízlivý pohled, tak pronikavý, že to doslova bolelo. Musel se hodně namáhat, aby nevybuchl a nevrhl se na toho podlého muže.

„Kolik platíš, Lockharte?“ otázal se muž u stolu.

„Zapomeň na to,“ chladně řekl Jim.

Muž vstal.

„Hej, na něco ses nás ptal, a my chceme vědět, jestli se nám vyplatí jezdit pro Bitter Lake.“

Jima se zmocnil hněv. Připadal si pošpiněný a ponížený. Dřív by se mu při myšlence, že by někoho takového měl ve svém mužstvu, udělalo špatně.

Prudce se otočil a hrdelně řekl: „Dej mi ještě jedno pivo, Joele.“

Barman přikývl.

Jim viděl, jak se tomu muži rozšířily oči. V tom okamžiku za sebou uslyšel kroky. Někdo ho chytil za rameno a otočil ho k sobě.

Pak spatřil rychle se blížící pěst.

Strhl tu ruku z ramene a uhnul ráně. Pěst mu promáchla kolem ucha.

Síla vlastního úderu vrhla muže vpřed. Jim sáhl po prázdné sklenici od piva stojící na pultu, a než se útočník vzpamatoval, praštil ho tou sklenicí o hlavu. Chlápek tiše vykřikl a skácel se na pilinami posypanou podlahu.

Ozvalo se vrzání židlí.

Jim viděl, jak se několik mužů zvedlo. Vypadali výhružně.

Jim se podivil.

Ještě před několika dny by se nikdo v Eoswellu neodvážil mu postavit. Jim věděl, že to nebylo tím, že se báli jeho rychlého revolveru. Stál za ním Bitter Lake. Teď krysy ve městě zavětřily, že se něco změnilo.

„To nebylo nutné, Lockharte,“ zavrčel podsaditý chlápek, který měl pravou ruku těsně nad ořechovou pažbou koltu.

Jim mu neodpověděl. Nespouštěl z očí Stevena Monetta. Advokát sice předstíral, že mu do toho nic není, ale Jim cítil, jak je vzrušený. Možná jen čekal na to, až se v saloonu začne střílet.

Chtěl pak zasáhnout v rozhodujícím okamžiku?

Monett nenosil kolt u pasu. Pod levou paží se mu však rýsovaly obrysy pažby.

„Mluvím s tebou, Lockharte!“ vyhrkl onen špinavý chlápek.

„Ale já s tebou ne, Pascoe,“ chladně odsekl Jim. „Co ti Monett zaplatil za to, že si tu budeš hrát na drsňáka? Slíbil ti hezký pohřeb?“

Muž zbledl a pohlédl na Stevena Monetta, jehož světlé oči se chladně leskly.

„Nikomu jsem nic neslíbil, Lockharte,“ zasyčel. „Dávejte si pozorná falešná obvinění. Budu proti vám postupovat všemi zákonnými prostředky!“

„Proč nevytáhnete ten kolt, který máte pod oblekem, Monette?“ ostře odvětil Jim.

Advokát přivřel oči.

Jim viděl, že ten štíhlý muž se ovládá jen s vypětím všech sil. V tom okamžiku pocítil, že Monett je nebezpečný. Mnohem nebezpečnější, než si myslel. Advokát si toho musel hodně slibovat od své podpory Dukea Holcomba. Byl to snad Monett, kdo Dukea Holcomba přesvědčil, aby udělal tak závažný krok? Namluvil Monett Holcombovi, že by u soudu měl velkou šanci? Nebo oba spekulovali jen s tím, že protistrana kapituluje před mocí jejich revolverů?

Jim náhle pochopil, že stojí Dukeu Holcombovi a Stevenu Monettovi v cestě. Kdyby zemřel, nikdo by ty dva už nezastavil.

Monettova dravčí tvář se uvolnila. Začal se usmívat.

„Tak mě nedostanete, Lockharte,“ řekl svým vysokým hlasem, který Lockhartovi vyvolával bolest v uších. „Vy…“

Monett to nedořekl, protože Jim se náhle otočil.

Nikdo v saloonu Llano neviděl, jak tasil kolt z pouzdra. U boku se mu zablesklo a Pascoe s ječivým výkřikem pustil svůj revolver. Zbraň spadla na podlahu.

Jim zamával levou rukou, aby se oblak dýmu rychleji rozplynul. Remington už měl opět v pouzdře.

Muži v saloonu byli jak opaření. Ani Monett se nehýbal. Hleděl na Pascoea, který tam stál jak zkamenělý. Levou rukou se držel za pravé předloktí. Ze šrámu na hřbetě ruky mu tekla krev.

Monett polkl.

Na jeho malých očích bylo vidět, že na něj Jimova rychlost a přesnost udělaly dojem.

Jim položil dolar na pult a kývl na barmana. Pak rychle odešel.

Bylo mu jasné, že v této části Roswellu by pro ranč Bitter Lake nenašel jediného muže.

Hlavou mu bleskl nápad.

Vlastně proč ne, pomyslel si. Teď, když Duke Holcomb již není bossem Bitter Lake, už tomu nic nebrání.

+ + + + +

Jim Lockhart pozoroval koutkem oka muže, kteří jeli vedle něj. Jejich snědé tváře byly strnulé, v jejich černých očích se zračila nedůvěra. Vedl je na ranč Bitter Lake, pro který nyní měli jezdit.

Ti čtyři muži byli Mexičané.

Přestože v oblasti Chaves našlo na ranči práci jen několik Mexičanů, Jimu Lockhartovi trvalo, než ty muže přemluvil. Všichni čtyři měli rodiny. Každý z nich musel krmit víc než pět hladových krků, a to rozhodlo, když se rozmýšleli, jestli mají jet na Bitter Lake, nebo ne.

Jim chápal jejich odpor.

Po celé ty roky, kdy Bitter Lake vedl Duke Holcomb, nebyl do mužstva přijat jediný Mexičan. Duke Holcomb nenáviděl všechno, co mělo snědší kůži než on. Ještě před deseti lety pravidelně pořádal štvanice na Mescalery.

Jimovi bylo jasné, že jeho vztah k Dukeovi tím utrpí ještě víc. Ale neměl na vybranou. Potřeboval muže, kteří by hlídali stáda Bitter Lake a dávali pozor na to, aby se zvířata nebrodila přes Poe Creek, na což byla už po desetiletí zvyklá.

Šedovlasý Mexičan, který jel v čele, náhle chytil svého grulla za uzdu.

Jim zastavil.

Také ostatní Mexičané zastavili.

Jim spatřil tři jezdce na hřebeni táhnoucím se nad údolím, kterým protékal Poe Creek. Za ním se rozprostíraly kopce Padilla Downs, které tvořily srdce ranče Bitter Lake a kterých se nyní zmocnil Duke Holcomb.

Jim je okamžitě poznal.

Byli to Hank Stillwell, Abe Warner a Carter Moore.

Opět pobídl svého šedáka a chraplavě řekl Mexičanům: „Nacházíme se na pozemcích, které si Holcomb nenárokuje. Držte ruce dál od revolverů a nechte mluvit mě, amigos.“

Jim se vydal do toho svahu a zastavil svého šedáka pět yardů před jezdci. Čtyři Mexičané zůstali zhruba deset kroků za ním.

Hank Stillwell zavrčel a těžkopádně se přikrčil. Sundal si stetson ze své hranaté hlavy a levou rukou se poškrábal na hlavě.

„Tak špinavé jsme latríny na Bitter Lake nenechali, abys sem musel vodit Mexikány, aby je vyčistili, Jime,“ procedil mezi zuby.

Jim koutkem oka viděl, jak se Mexičané zachmuřili. Doufal, že se budou držet zpátky.

„Co tu chceš, Hanku?“ chraplavě se otázal. „Pokud vím, tak si Duke nárokuje jen pozemky na západ od Poe Creeku.“

Vysoký, ramenatý Stillwell, který seděl na malém poníkovi jako opice, se zašklebil.

„Hledáme pár krav, které se nám zatoulaly, Jime.“

„Doufám, že to jsou ty, které jste už přecejchovali, Hanku.“

„Nejsme kouzelníci, Jime. Něco takového chce svůj čas.“

„To je váš problém. Duke si vzal západní stádo. To, co je teď na této straně Poe Creeku, patří Bitter Lake. Jestli se jen dotknete jediné krávy na Granbyho pozemcích, pověsím vás jako lupiče na nejbližším stromě, jak se to dosud na Bitter Lake dělalo.“

Hanku Stillwellovi zamrzl úsměv na rtech. Naběhly mu žíly na čele a sevřel pěsti. Vypadalo to, že mu svaly na hrudi každou chvíli roztrhnou košili.

Carter Moore přijel k němu.

„Nebudeme se s ním hádat, Jime,“ zamumlal.

Jim viděl na něm a na Abeu Warnerovi, že jim je proti srsti se s ním takto svářit.

„Tak jeďte zpátky za Poe Creek, Cartere,“ tlumeně odvětil Jim.

Hank Stillwell si odplivl.

„Až Duke uslyší o těch špinavých Mexikánech, kterés přivedl na Bitter Lake, tak se mu zvedne žaludek, Jime. Neměl bys Dukea takto provokovat.“

Jimovi neušel číhavý výraz ve Stillwellových malých očích. Náhle poznal, co má ten obr v úmyslu. Stillwellova slova ho měla uchlácholit. Výraz jeho tváře však hovořil jinou řečí.

Jim se začal usmívat.

„Odkdy mi ty dáváš rady, Hanku? Zlákal tě Duke tím, že bys mohl získat mou pozici, když jsem se odmítl zapojit do té jeho špinavé hry?“

Stillwell vztekle frkal.

„Mně jsou všechny pozice fuk,“ zavrčel.

„Proč potom ta drsná slova? Otoč svého koně a jeď za potok.“

Obr pomalu zavrtěl hlavou.

„Se mnou už nemůžeš zacházet jak s kusem hadru, Jime,“ chraplavě vyhrkl. „Už nejsi můj boss. Nejsi nic jiného než špinavý přítel Mexikánů. A jestli si na mě ještě jednou otevřeš hubu, tak ti jednu vrazím.“

Jim Lockhart se usmál.

Byl to chladný, pohrdavý smích, který Hanku Stillwellovi vehnal krev do tváře.

„Nech nás jet, Hanku,“ řekl Carter Moore hrdelním hlasem.

Stillwell zavrtěl svou hranatou hlavou, pověsil si stetson na hrušku sedla a náhle seskočil ze sedla. Rozepnul přezku svého revolverového opasku a podal jej Mooreovi.

Jim nic neřekl.

Neměl chuť se s tím hromotlukem bít, ale nemohl před ním couvnout. Duke Holcomb a muži, kteří s ním odjeli, museli vědět, že v Jimu Lockhartovi mají soupeře, na němž si vylámou zuby.

Jim seskočil ze sedla, pověsil opasek s remingtonem na hrušku a hodil uzdu šedáka Manuelů Charcovi, staršímu Mexičanovi, na kterého při tom mávl.

Hank Stillwell frkal jako býk.

Byl si vědom své síly.

Dosud s Jimem Lockhartem ještě nikdy neměřil své síly. Jim se rvačkám vyhýbal. Ale Stillwell ho nepodceňoval. Na vlastní oči viděl, jak jednou Jim strhl k zemi holýma rukama silného býka, který chtěl zaútočit na Duranga, ležícího na zemi.

Dva kroky před Stillwellem Jim zastavil.

„Co je, Hanku?“ klidně se zeptal. „Myslel jsem si, že mi chceš zacpat hubu.“

Obrovi se nahrnula krev do hlavy. Zařval a vrhl se na něho.

Jim se měl na pozoru.

Nejednou už viděl Hanka Stillwella ve rvačce a znal jeho rychlost, která jako by se ani nehodila k jeho mohutnému, svalnatému tělu.

Stillwell máchl naprázdno.

Jim mu vyhnul a udeřil sám. Pěstí zasáhl obra do pravých spodních žeber. Úder nebyl nijak zvlášť tvrdý, ale jeho účinek byl značný.

Stillwell zůstal stát a zalapal po dechu. Oči mu lezly z důlků. Než se vzpamatoval, trefil ho Jim podruhé do toho samého místa.

Obr vykřikl, zapotácel se, ztratil rovnováhu a posadil se na zem. Jeho poník vyděšeně ucouvl.

Stillwell hleděl skelnýma očima na Jima Lockharta, který stál široce rozkročen několik kroků od něho a měl ruce volně svěšené.

„Když chceš na někoho zaútočit, tak bys měl dobře znát jeho přednosti a slabiny, Hanku,“ klidně řekl Jim. „Jenže ty nemáš v hlavě nic než slámu. Znáš mě dost dlouho a víš, že se do nejistých věcí nepouštím.“

Obr se pokoušel posbírat ze země. Dvakrát klesl zpátky, teprve napotřetí se mu to podařilo. Vrávoravě tam stál a nenávistně hleděl na Jima. Dýchal přerývaně.

„To ti - vrátím!“ vyhrkl.

Jim přikývl.

„Jak je libo, Hanku,“ poznamenal.

Jim viděl, že Abe Warner, který stál za Carterem Moorem, se pohnul.

Náhle něco zasvištělo vzduchem.

Warner vykřikl.

Jim se ohlédl a spatřil bič v ruce Juana Viescy, hubeného Mexičana, který byl jen kost a kůže. Lhostejně svůj bič opět svinul.

Jim viděl, že vedle Warnerova koně leží v prachu jeho kolt. Kovboj byl bledý. V jeho očích se zračila nenávist.

„Buď rád, že nemám po ruce kolt,“ přidušeně řekl Jim. „Asi bych trefil něco jiného než ruku, Abe.“

Hank Stillwell došel ke svému poníkovi. Do sedla se dostal až na druhý pokus. Zhroutil se na hrušku sedla, stetson mu sklouzl z hlavy a spadl do písku.

Jim šel k poníkovi, zvedl stetson a podal ho Stillwellovi.

„Byl bych rád, kdybyste něco vyřídil Dukeovi,“ tiše řekl. „Nemám zájem o boj. Pokud se budete chovat míru milovně, nemáte se ode mě čeho obávat. Nechť rozhodne,soudce, kdo je v právu - Duke Holcomb nebo pan Granby. Nechtěl bych někoho z vás zabít. Možná jednou přijde den, kdy budeme znovu přáteli.“

Carter Moore přikývl.

„Vyřídím to Dukeovi, Jime. Je mi líto, že se Hank nedokázal ovládnout.“

Jim přikývl.

Nehybně tam stál a hleděl na ty tři muže, kteří otočili své koně a sjeli do úzkého údolí Poe Creeku. Teprve když se přebrodili na druhý břeh, otočil se a pohlédl na čtyři Mexičany.

„Díky, Juane,“ řekl.

Hubený Mexičan přikývl.

Jim na nich viděl, co si myslí. Věděli teď, že mezi Dukem Holcombem a Bitter Lake vypukne válka. Neotočili však své koně a neodjeli zpátky do Roswellu.

Jim vylezl do sedla šedáka a otočil ho.

Mladý Domingo Jerez a tlustý Vago Jimenez, jak se zdálo, nebyli o nic méně tvrdí než Manuel Charco a Juan Viesca.

Jim Lockhart se v lidech mýlil jen zřídka. Věděl, že si vybral čtyři lidi, kteří jsou houževnatější než většina mužů, co odešli s Dukem Holcombem.

Neměli co prohrát.

Jim věděl, že pro ty čtyři muže to je první džob za poslední rok. Jejich rodiny třely bídu s nouzí. Jeli s ním jen proto, že jim jednu měsíční výplatu vyplatil dopředu. Z třiceti dolarů, které každý z nich dostal, mohly jejich rodiny žít bez obav téměř dva měsíce.

Jeli za Jimem a tomu neuniklo, že šedovlasý Manuel Charco lehce pohnul rty a pravou rukou se pokřižoval na prsou.

+ + + + +

Jima Lockharta se zmocnil neklid.

Na jihu viděl mlhu vznášející se nad domy Roswellu.

Už to bylo tři týdny, co ranč Bitter Lake opustil s Juanem Viescou, Manuelem Charcou, Domingem Jerezem a dvěma tisíci kusů dobytka. Tentokrát ho hnali do Colorada.

Jim se zdráhal, když mu Austin Granby dal příkaz to stádo přihnat do Denveru a tam prodat. Chtěl se účastnit procesu s Dukem Holcombem, kterého obvinil jeho společník Austin Granby. Dobytek z pastviny u Poe Creeku mohli stejně tak dobře přihnat k východnímu stádu ranče Bitter Lake, aby byl v bezpečí před Holcombovými muži. Ale Austin Granby trval na tom, že Jim má jet do Denveru.

Jim znal pravý důvod.

Austin Granby chtěl; aby byl mimo, dokud neskončí proces.

Myslel na uplynulé dva týdny po rozdělení ranče.

Kim Granbyová se ho snažila ulovit všemi prostředky. Pro Jima nebylo snadné odolat jejímu svádění. Pomáhala mu pouze myšlenka na Dhanu Holcombovou.

Kim Granbyová se na svého otce zlobila, když poslal Jima s dobytkem do Denveru. Věděla, že už by to dlouho netrvalo a Jim by změkl.

Jenže Austin Granby se nenechal ošálit. Nelíbilo se mu, jak si Kim pohrává s jeho předákem. Dobře věděl, že ho nemiluje. Jim ji jen vzrušoval, protože bylo těžké ho dostat. A možná v tom hrála roli i rivalita mezi ní a Dhanou Holcombovou. Kim chtěla vychutnat triumf, kdyby by Dhaně vzala muže, kterého milovala.

Na to všechno Jim myslel, se když z oblaku prachu před ním vynořily první domy Roswellu.

Přinutil šedáka, aby přidal do kroku.

Také Mexičané zrychlili.

Trápily je obavy stejně jako Jima. Mysleli na své rodiny, vystavené nepřátelství od té doby, co jejich živitelé jezdili pro ranč Bitter Lake. Nejen nepřátelství Holcombových kovbojů, ale i jejich vlastních lidí, kteří jim předhazovali nedostatek hrdosti.

V Denveru byla cena dobytka ještě vyšší než v Las Vegas. Jim utržil pětatřicet dolarů za kus. Jeho čtyři jezdci měli v kapsách každý tři sta dolarů. Tolik peněz pohromadě ještě v životě neviděli a Jim věděl, že s ním teď pojedou třeba na kraj světa.

U prvních domů Jim zastavil svého hřebce a pohlédl na Mexičany.

„Jeďte k vašim rodinám, amigos,“ řekl. „Já se porozhlédnu po městě.“

Kývli na něho a otočili své koně. Jim počkal, až zmizeli za domy, pak šedákovi popustil uzdu a krokem se vydal po Main Street k plaze.

Ve městě byl zvláštní klid. Na chodnících bylo vidět jen pár mužů.

Na plaze však stálo několik skupinek lidí, kteří spolu diskutovali.

Narovnal se v sedle a přivřel oči. Instinktivně cítil, že toto podivné chování souvisí s Bitter Lake a Dukem Holcombem.

Pak ho někteří z nich poznali.

Kdosi zvolal jeho jméno a všichni na plaze se na něj ohlédli.

Zpod okraje svého klobouku pohlédl na bílou budovu soudu, jež stála na plaze přímo naproti šerifovy úřadovny a saloonu Llano. Na její stinné verandě nikdo nebyl.

Oproti tomu před saloonem Llano se tísnily dva tucty mužů. Předtím hleděli do saloonu, nyní však pozorovali Jima.

Ten sevřel rty.

Chtěl přijet k saloonu Llano, před nímž stál skoro tucet osedlaných koní.

Pak uslyšel čísi vysoký hlas. Ohlédl se.

Spatřil Dhanu Holcombovou, která stála před domem Ginny Malloryové a mávala na něj. Pomalu otočil šedáka a přijel k ní. Těsně před chodníkem malého kloboučnictví zastavil a pohlédl Dhaně do obličeje.

Zkrásněla, pomyslel si. Neviděl ji skoro šest týdnů a připadalo mu, jako by to byla věčnost.

„Ahoj, Dhano,“ chraplavě pozdravil.

„Ahoj,“ zašeptala.

Kývla přes rameno.

„Lidé jsou nějak nervózní. Stalo se něco?“

Přikývla.

„Soudce dnes vyhlásil rozsudek, Jime,“ přidušeně řekla.

Jim zvedl obočí. „A jaký?“

„Pan Granby zvítězil. Táta na tu půdu nemá nárok. Jenom na polovinu dobytka z Bitter Lake,“ odvětila.

Jim se uvolnil a zhluboka si oddechl. Potom však spatřil ustaraný výraz v její zrůžovělé tváři.

„Co na to řekl Duke?“ chraplavě se zeptal.

„Táta od té doby neřekl jediné slovo, Jime. Nahání mi strach. Pane Bože, co z toho ještě bude? Nemůžeš si promluvit s panem Granbym, jestli by tu nebyla možnost dohody? Mám strach, hrozný strach, Jime. Jeď. Pan Granby jel zpátky na Bitter Lake. Bude na tebe čekat…“ Viděl na ní, že se něco stalo. Lehce se jí chvěly rty a v jejích modrých očích byl bezmocný výraz, který ho ochromoval.

„Co se ještě stalo, Dhano?“

Pohlédla mu do očí. Náhle jí do očí vhrkly slzy.

„Durango,“ zašeptala.

Jim sevřel hrušku sedla.

Durango se tři dny po Holcombově odjezdu vrátil na ranč. Ostatní muži bez okolků odjeli k Holcombovi, jen Durango se rozhodl pro Granbyho. Vrátil se, když Jim a Mexičané začali hnát stádo do Denveru.

„Co je s Durangem?“ hlesl.

„Oni - oni ho…“ Děvče se odmlčelo a několikrát polklo. „On je mrtvý, Jime,“ hleslo. „Našli ho s kulkou v hlavě na vašem břehu Poe Creeku.“

Jim Lockhart seděl na hřbetě šedáka jako zkamenělý. Durango je mrtvý? Tomu nechtěl věřit.

Nikdo na Bitter Lake nebyl oblíbenější než Durango. Kdo z bývalých jezdců Bitter Lake ho mohl zabít?

„Kdo?“ vyhrkl Dhana zavrtěla hlavou.

„To nevím, Jime. Nikdo to neví. Nikdo z tátových mužů na Poe Creeku nebyl.“

„Tu kulku musel někdo vystřelit, Dhano,“ řekl a prudce otočil šedáka.

„Jime, co chceš dělat?“ zvolalo děvče.

Jim před saloonem Llano viděl koně. Jeden z nich byl mohutný Holcombův plavák. Jeho bílá hříva a bílý ocas na slunci svítily.

„Zeptám se tvého otce, Dhano,“ tvrdě řekl Jim.

„Ne, Jime! Jeď zpátky na Bitter Lake a nejdřív si promluv s panem Granbym! Prosím! Stane se neštěstí, jestli teď půjdeš do saloonu. Táta zuří - Jime!“

Neposlouchal ji.

Při myšlence na to, že Durango je mrtvý, se mu svíraly pěsti. Neviděl, jak se Dhana rozběhla a pokusila se mu zastoupit cestu.

Před saloonem Llano seskočil ze sedla.

Muži na chodníku na něho upřeně hleděli. Jen podvědomě slyšel Dhanin hlas. Zvolala: „Pusťte mě dovnitř!“

Omotal šedákovu uzdu kolem zábradlí před chodníkem a seskočil na zem.

Muži mu udělali místo.

V jejich tvářích se zračila zvědavost a touha po senzaci.

Dhana Holcombová se mezi nimi prodrala, ale když dorazila do saloonu, byl už Jim vevnitř.

+ + + + +

Hluk v saloonu Llano náhle utichl.

Jako by sama od sebe se utvořila ulička od vchodu až ke stolu, u něhož seděli Duke Holcomb, Hank Stillwell, Hardy Marsh a Steven Monett.

Holcomb měl tvář zrudlou od pití. Před ním stála láhev, kde byla whisky už jen na dně. Holcomb měl zapadlé oči avrásčitýobličej. Zdálo se, jakoby v posledních týdnech zestárl o celé roky.

Jim cítil, že se uklidnil. Znovu chladnokrevně uvažoval. Náhle si uvědomil, že měl poslechnout Dhanu.

Neušel mu pohyb Monettovy pravé ruky ke klopě kabátu. V advokátově dravčím obličeji se zračilo vnitřní rozrušení. Chvíli to vypadalo, jako by chtěl z pouzdra pod sakem vytáhnout kolt, ale pak se jeho tvář uvolnila a opět položil ruku na stůl. Opřel se o opěradlo židle a usmál se.

Šedé oči starého Hardyho byly upřeny na Jima. Ten věděl, že Marsh ho má rád. Starý kovboj však neměl na vybranou. Kdysi přijel na Bitter Lake spolu s Dukem Holcombem.

Hank Stillwell si olízl rty a v jeho očích se krátce zablýsklo. Obr měl na Poe Creek nehezké vzpomínky.

Jim se otočil a přistoupil k pultu.

Muži ucouvli a udělali mu místo.

„Dej mi pivo, Joele,“ řekl tichým hlasem, který však bylo přesto slyšet v celém saloonu.

Muži mlčeli.

Všichni hleděli na barmana, jak točí pivo, jako by to dělal poprvé. Potom postavil tu sklenici na pult. Jim si ji vzal a zvedl ji.

„Na vítězství Bitter Lake!“ nahlas řekl a přiložil si sklenici ke rtům.

Za Jimem zarachotila židle.

Pomalu se otočil.

Duke Holcomb vyskočil ze židle. Ve tváři byl rudý a v jeho černých očích se jiskřilo.

Také Steven Monett a Hank Stillwell vstali. Jen Hardy Marsh zůstal sedět. Dopil zbytek whisky a zamyšleně pohlédl na Jima. Proč jsi sem přišel, ptal se očima.

„Poslední slovo ještě nebylo vyřčeno, Jime!“ chraplavě vyhrkl Duke Holcomb.

Jim se napil piva. Držel sklenici v levé ruce. Pravou ruku měl svěšenou těsně nad pažbou remingtonu, pootočenou ven z pouzdra, které nosil na pravém boku.

Jim pomalu postavil sklenici na pult. Dlaněmi si utřel pěnu ze rtů.

„Chceš se snad protivit rozhodnutí soudu, Dukeu?“ pomalu se zeptal.

Holcomb mávl pravou rukou.

„Zeptej se lidí v Roswellu,“ zavrčel. „Každý tady ví, že jsem v právu. Morálně jsem v právu, Jime. A to je možná důležitější než rozsudek, který dal za pravdu Granbymu.“

Jim pokrčil rameny.

„Za to si nic nekoupíš, Dukeu. Měl by sis vzít svůj dobytek a zmizet z kraje Chaves. Ode dneška budeš muset platit za trávu, kterou spasou tvé krávy.“

Holcombova tvář se zkřivila hněvem.

Monett udělal krok k Jimovi.

„Podali jsme odvolání, Lockharte,“ zavrčel. „Příště může soud dopadnout úplně jinak.“

Jim zavrtěl hlavou.

„Pokud budou Dukea zastupovat takoví diletanti, jako jste vy, Monette, tak ne.“

Právník sevřel pěsti. Pravou ruku posunul ke klopě svého saka.

Jim se chladně usmál.

„Než vytáhnete kolt z pouzdra, je po vás, Monette,“ řekl jako jen tak mimochodem.

Duke Holcomb lehce zavrtěl hlavou. Dal Stillwellovi znamení a obr zvedl převrženou židli za Holcombem.

Duke se posadil.

„Myslím, že máš ještě jeden nevyrovnaný účet, Hanku,“ řekl chraplavým hlasem.

„Ne!“

Muži se ohlédli. U vstupních dveří stála Dhana Holcombova.

Duke opět zrudl. „Vyveď ji ven, Stevene,“ řekl advokátovi.

Ten se okamžitě vydal ke vchodu a tam vzal Dhanu za ruku. Chtěla se mu vytrhnout, avšak on ji nepustil a vystrčil ji ven.

Jim ještě chvíli slyšel její vysoký hlas a pak uviděl, jak si Hank Stillwell odepnul opasek a položil ho na stůl.

Krátký pohled po saloonu Jimovi řekl, že od nikoho nemůže očekávat pomoc.

Duke Holcomb se opřel o židli. Chladně na něho hleděl svýma zapadlýma, černýma očima.

Jima ten pohled vyděsil.

Pochopil, že Duke by ho nejraději viděl mrtvého. Pravděpodobně v něm viděl svého nejzarytějšího odpůrce. Dokud byl naživu, existoval někdo, kdo mohl zpochybnit jeho morální nárok na polovinu ranče Bitter Lake.

Zároveň Jim věděl, že se boji nevyhne. Nepustili by ho ze saloonu. Všichni v něm viděli zrádce, zrádce Dukea Holcomba, a nikdo neviděl v Holcombovi zrádce Austina Granbyho. Granby měl v oblasti Chaves jen málo přátel. Většina lidí ho považovala za slabocha a snílka.

Jim si odepnul opasek. Aniž na něj pohlédl, položil jej na barový pult.

Měl pocit, mu něčí ocelová ruka sevřela srdce. Neměl strach ze Stillwella. Věděl, že toho hromotluka může porazit, i když byl nyní Stillwell varován a bylo jasné, že bude postupovat opatrněji.

Jak se však zachovají ostatní, jestli se mu podaří poslat Hanka Stillwella na zem?

Jim neměl čas nad tím dál uvažovat. Obr zabručel a vrhl se na něho.

+ + + + +

Jako přes závoj viděl Jim zkřivenou tvář Dukea Holcomba. V jeho černých očích se jiskřilo.

Chce mě vidět rozdrceného napadrť, pomyslel si Jim.

Uhnul Stillwellovu těžkopádnému úderu úkrokem, obr ztratil rovnováhu a zavrávoral. Jim ho praštil levou rukou do krku.

Obrovi se podlomily nohy a skácel se na zem. Prkna podlahy se pod jeho vahou zatřásla.

Jim sípal. Dýchal velmi rychle a bolelo ho celé tělo.

Nepovedlo se mu Hanka Stillwella vyřídit několika dobře mířenými ranami. Hromotluk se měl na pozoru. Pak jedním jediným úderem otřásl Jimem tak, že to vypadalo, že boj předčasně skončí.

Jim však bojoval. Padlo tomu za oběť několik stolů a židlí. Jim slyšel barmana naříkat, ale Duke Holcomb ho umlčel jediným pohybem ruky.

Jim musel ustát vražedné rány. I on ji však pár zasadil a narušil tak Stillwellovu obranu. Potom zasadil ránu Stillwellovi do slabin a karta se obrátila.

Jim hleděl na hromotluka, který se pokoušel zvednout na kolena.

Tepalo mu v hlavě.

Pěsti již skoro necítil. Slyšel šum okolo a viděl pohyb u dveří. Rozmazaně viděl, že někdo vešel.

Okamžitě toho muže poznal. Byl to Pascoe. Pravou ruku měl ovázanou. Jimovi neušel záblesk v jeho potměšilých očích.

To ho alarmovalo.

Náhle pochopil, že je v pasti.

Pohlédl na Dukea Holcomba a Stevena Monetta, který se už vrátil do saloonu.

Monett si olízl rty.

Jim na vyfintěném muži viděl, co si myslí. Kdyby bylo po jeho, tak by se ze saloonu Llano živý nedostal.

Hank Stillwell si povzdechl a svalnatýma rukama se zapřel o podlahu. Vtom se však zachvěl, ruce se mu podlomily a s žuchnutím se zhroutil na prkna podlahy. Zůstal bezvládně ležet.

V saloonu se rozhostilo ticho.

Jim se těžkopádně otočil a toporně se vydal k pultu. Oči se mu rozšířily zděšením, když pravou ruku natáhl k opasku s remingtonem.

Klouby prstů měl rozbité, polštářky opuchlé. Byla na nich Stillwellova krev.

V plicích ho zabolelo, kdykoli se pokusů zhluboka nadechnout. Chvějícíma se rukama vzal opasek z pultu. Stálo ho hodně námahy, aby jej udržel a aby si zapnul přezku. Připadalo mu, že remington je z olova.

„Teď máš kolt, Lockharte!“ ozval se Pascoeův chraplavý hlas. Jimovi přeběhl mráz po zádech. Skoro necítil pravou ruku. Jak by jí mohl tasit?

Proč Duke Holcomb nic neřekne? Připustí, aby ho odkrouhl takový lotr?

Jima se zmocnil vztek.

Mysleli si, že ho mají v pasti.

Jenže on měl zuby, kterými ještě mohl kousat.

Věděl, že Pascoe ještě pořád stojí poblíž dveří. Dozajista měl dlaň na revolveru a natáhnutý kohoutek.

„Chceš snad couvnout, Lockharte?“ provokoval ho Pascoe.

Ještě to ani nedořekl a Jim se otočil.

Jim sevřel pažbu koltu. Zabručel, protože v prstech skoro neměl cit. Všechno se ale dělo automaticky. Uslyšel třesk výstřelu a uviděl, jak se Pascoeovi zablesklo u boku. Něco mu trhlo rukávem. Pascoe se otřásl, jako by ho někdo udeřil bičem. Kolt mu vypadl z prstů na podlahu.

„Monett!“

Jim uslyšel známý chraplavý hlas a otočil se.

Vyděšeně hleděl na štíhlého advokáta, který měl pravou ruku pod klopou saka.

Monett byl bledý.Když na něho Jim namířil remington, v jeho světlých očích se zajiskřilo.

Duke Holcomb zafrkal jako mrož. Jeho obličej byl rudý vztekem. Pohlédl za Jima na konec výčepního pultu.

Jim se tam podíval také a spatřil Manuela Charca. Šedovlasý Mexičan držel v rukou brokovnici. Všichni přítomní viděli, že její kohoutky jsou natažené a že mu stačí jen zmáčknout spouště, aby do Stevena Monetta a vedle něj stojícího Dukea Holcomba napumpoval olovo.

„Vyhoďte ty špinavé Mexikány!“ zavrčel Holcomb.

Mezi muži nastal pohyb.

Jim viděl, že Charco zbledl ve tváři.

Potom cvakly tři kohoutky tří koltů.

Muži v saloonu Llano strnuli.

Jim se ohlédl.

U dveří stáli Juan Viesca, mladý Domingo Jerez a tělnatý Vago Jimenez. Všichni drželi v rukou revolvery. Na odhodlaných výrazech v jejich tvářích bylo vidět, že by stříleli, kdyby někdo zaútočil na jejich bosse nebo na Charca.

Jim krátce kývl hlavou na Manuela Charca.

Starý Mexičan pomalu prošel kolem Jima. Stále při tom mířil na Dukea Holcomba a Stevena Monetta. U dveří zůstal stát vedle svých přátel.

Jim se nehýbal.

Potom strčil remington do pouzdra. Koutkem oka viděl, jak se Pascoe se sténáním posadil na židli. Košili měl na pravém rameni od krve.

Jim pohlédl na Dukea Holcomba. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Do Monetta bych to řekl, Dukeu,“ řekl, přičemž mu každé slovo vyvolávalo bolesti. „Ale nemyslel jsem si, že ty budeš nečinně přihlížet. Teď víš, že my dva už nemáme nic společného. Mezi námi toho stojí víc než toto tady. Jsi odpovědný za Durangovu smrt. Nějak už zjistím, kdo zavraždil Duranga. A ten vrah bude viset, to ti slibuju, Dukeu!“

Pohlédl na Stevena Monetta.

„Vždycky jsem věděl, kdo jste, Monette. Už jednou jsem vás varoval. Příště budu nejdřív střílet a pak se budu ptát. Takže se snažte v mé blízkosti nesahat pod sako!“

Monettovi klesla ruka. Celý se chvěl zlostí. Potupa, že byl pokořen před všemi těmi lidmi, ho sžírala.

Jim se otočil a šouravými kroky se vydal k východu.

Muži se před ním mlčky rozestoupili.

Juan Viesca a Vago Jimenez již seděli v sedlech svých zaprášených koní. Drželi v rukou kolty, ale nikdo z Holcombových lidí ani z mužů z města nemínil sáhnout po zbrani.

Jim musel vynaložit všechny síly na to, aby se dostal do sedla šedáka. Zatnul zuby, aby potlačil zasténání. Pak strčil holínky do třmenů a otočil koně.

Byl vyřízený.

Věděl, že to bude trvat dny, než se z toho vražedného boje vzpamatuje.

Jim doufal, že Duke Holcomb nesáhne k násilí a nepokusí se s jeho pomocí zmocnit toho, co mu zákon odepřel.

Jenže Duke byl příliš chytrý na to, aby udělal něco takového.

Jim cítil, že Duke Holcomb a Steven Monett postupují podle jistého plánu. Nebyli tak hloupí, aby nepočítali s porážkou u soudu. Museli mít nějaké eso v rukávu.

Jim by rád věděl, co to je.

+ + + + +

Austin Granby chodil po místnosti sem a tam. Ve tváři byl rudý. Neustále se otáčel k Jimu Lockhartovi, který ležel na posteli. Kim Granbyová seděla na kraji postele vedle Jima a chladila mu čelo vlhkým ručníkem.

„Nepřipustím, abys kvůli Bitter Lake obětoval život, Jime,“ tlumeně řekl rančer. „Půjdu k Dukeovi a nabídnu mu, aby Padilla Downs odkoupil.“

„Ne!“ vyhrkl Jim. „Víte přece, že Bitter Lake není bez Downs životachopný. Museli bychom stav dobytka snížit na polovinu. Jestli Dukeovi přenecháte Downs, pak mu můžete rovnou dát celý Bitter Lake.“

„Žádný pozemek nestojí za to, aby kvůli němu někdo obětoval život,“ řekl rančer.

„Já neobětuju svůj život, pane Granby. Bitter Lake je můj domov. Když jsem sem přijel, neznal jsem nic jiného než boj a zabíjení. Od vás jsem se naučil, že na světě jsou i jiné věci, pro které se vyplatí žít. Ale než přijdu o svou hrdost a ustoupím násilí, budu bojovat. Utíkat před někým se nevyplatí. Duke Holcomb něco zavětřil, když se odtrhl. Musel vědět, že zákon mu nedá za pravdu. Ještě nevím, co plánuje. Jednoho dne se to dozvíme. Durangova smrt svědčí o tom, že Duke se nezastaví před ničím.

Austin Granby zavrtěl hlavou.

„Duke nemá s Durangovou smrtí nic společného. Tak špatný, aby odkrouhl svého starého přítele, není.“

„Duke by v Roswellu s úsměvem přihlížel, jak by mě Monett střelil do zad,“ tlumeně odvětil Jim.

„Tak dost,“ řekla Kim Granbyová a pohlédla na svého otce. „Jim potřebuje klid. Stillwell ho strašně zřídil.“

Austin Granby přikývl. Chvíli zamyšleně hleděl na svou dceru. Nic by mu nezpůsobilo větší radost, než kdyby se Jim Lockhart stal jeho zetěm, avšak věděl, že Jima mnohem více přitahuje Dhana Holcombová než Kim.

Mlčky se otočil a opustil tu místnost. Tiše za sebou zavřel dveře.

Kim ještě dlouho hleděla za ním. Pak se otočila k Jimovi a usmála se na něho. Pomalu se k němu sklonila a rty se dotkla jeho úst.

Jim cítil teplo jejího těla. Zavřel oči a opětoval její polibek.

Kim tiše zasténala. Pohladila ho po tváři. Prudce oddechovala. Když ji objal a přitáhl k sobě, přitiskla se k němu.

Po chvíli ho pustila a zatlačila do polštářů.

Jim na ni překvapeně pohlédl.

Usmívala se.

„Jsi ještě příliš vyčerpaný, Jime,“ řekla a jemu neunikl triumf v jejím hlasu. „Máme dost času.“

Jim nic neřekl. Pochopil, že udělal chybu. Kim nebyla žena, se kterou by si muž mohl hrát. Věřila, že Jim se teď chytil do jejích sítí. Bylo mu jasné, že až si všimne, že to nemyslel vážně, stane se jeho nepřítelkyní. Nebezpečnou nepřítelkyní.

Políbila ho na čelo a opustila pokoj.

Jim hleděl na strop.

Už po několika okamžicích na ni zapomněl.

Přemýšlel o tom, jaké možnosti má Duke Holcomb, aby úspěšně dokončil hru, kterou započal.

Ačkoli však nad tím usilovně přemýšlel, nenašel žádné řešení, jak by Duke mohl zákonnou cestou dosáhnout toho, aby Padilla Downs zůstaly v jeho rukou.

Jim zavřel oči.

Byl zcela vyčerpaný.

Hank Stillwell ho nešetřil. Bylo mu jasné, že mu bude trvat několik dnů, než se z toho zotaví.

+ + + + +

Několik týdnů uplynulo bez incidentu.

Mexičané odehnali z pastvin na Poe Creeku k Bitter Lake poslední kusy. Zdálo se, že to je zbytečné, protože z mužů Dukea Holcomba se u Poe Creeku nikdo neukázal.

Jim poslal Mexičany na pastviny u Bitter Lake. Chtěl zabránit sporům s Holcombovými kovboji.

Sám teď již potřetí vyjel k místu, u něhož byl zákeřně zastřelen Durango.

Jednou byl Jim tajně v Roswellu a hovořil s doktorem Perkinsem, který pitval mrtvého Duranga. Doktor soudil, že kulka v Durangově hlavě pocházela z winchestrovky. Protože z lebky nevyletěla, musela být vypálena z poměrně velké vzdálenosti. Doktor to odhadoval na zhruba čtyři sta yardů.

Jim pochyboval, že vrahem je někdo z lidí Dukea Holcomba.

Nikdo z nich by na Duranga nepálil ze zálohy.

Neustále objížděl místo činu ve stále větších kruzích.

Bylo tam vlastně jen několik míst, kde se zákeřný střelec mohl skrýt před Durangovýma očima. Nakonec Jim vyjel na nízký kopec porostlý keříky mesquity.

Jim pohlédl zpátky k potoku a zavrtěl hlavou.

Odtud to bylo skoro šest set yardů k místu, kde zemřel Durango. Pokud byla vražednou zbraní opravdu winchestrovka, střelec musel být skutečný mistr, nebo měl velké štěstí.

Jim seskočil ze sedla.

V tom samém okamžiku, kdy vytáhl chodidlo z pravého třmene a předklonil se, aby přehodil nohu přes hřbet koně, ucítil, jak mu kolem krku proletělo cosi žhavého.

O několik vteřin později třeskl výstřel.

Jim v pádu vytáhl z pouzdra u sedla winchestrovku. S chraplavým výkřikem praštil šedáka hlavní po zadku.

Hřebec s vyděšeným řehtáním odběhl a o několik vteřin později zmizel za pásem hustých křovin.

Jim ležel na břiše.

Snažil se uvědomit si, kam hleděl, když se ozvala ta rána.

Potom pohlédl na topol osaměle rostoucí za Poe Creekem.

Mohl se ten zákeřný střelec skrývat tam?

Ta kulka by Jima zasáhla, kdyby se v kritickém nesklonil.

Ten, kdo na něho vypálil, musel být čarostřelec.

Ale kde je jeho kůň?

Jim se rozhlédl po okolí.

Asi sto yardů od toho topolu se táhla úžlabina, písčité arroyo, které před staletími muselo být korytem Poe Creeku. Jen tam mohl být ukryt kůň toho zabijáka.

Jim sevřel rty.

S winchestrovkou to uměl i on. Kdyby ten střelec za topolem vystrčil hlavu, určitě by mu zatopil. Každopádně si byl jistý, že by ho pak poznal.

Zhluboka se nadechl a začal se plazit tím směrem.

Chtěl toho chlápka dostat.

Při pomyšlení, že má před sebou Durangova vraha, ho polil horký pot.

Opět třeskl výstřel.

Jim tentokrát uviděl šedý obláček vedle kmene topolu. O několik zlomků vteřiny později kulka proletěla mezi větvemi mesquity a pak se ozval tlumený výstřel.

Jim se chvatně plazil dál.

Využíval každé možnosti krýt se.

Bylo mu jasné, že nesmí udělat chybu. Čím blíž byl Poe Creeku, tím to pro něj bylo nebezpečnější.

Někomu, kdo trefí svou oběť na šest set yardů do hlavy, stačí na vzdálenost tři sta nebo dvě stě yardů vidět jen čupřinu, aby ho zasáhl.

Terén tam byl rovný.

Muž za Poe Creekem teď Jima skoro nemohl vidět, dobře se kryl v trávě. Musel však pořád zvedat hlavu, aby se ujistil, zda ten zákeřný střelec neutíká.

Neznámý už nestřílel.

Čeká snad na to, až Jim udělá chybu?

Jim ho několikrát provokoval, když zvedl stetson nad trávu. Panovalo však ticho.

Potom se dostal k břehu Poe Creeku.

Okamžitě se převalil přes jeho okraj a svezl se po písčitém svahu dolů. Přikrčen proběhl mělkou vodou a na druhém břehu se vrhl k zemi.

Ztěžka oddechoval.

Vysunul hlaveň winchestrovky přes okraj břehu, sundal si stetson a opatrně vyhlédl.

Měl pocit, jako by v trávě mezi topolem a arroyem viděl pohyb.

Zákeřný střelec vyklízí pole!

Jim hvízdl.

U mesquitových keřů zařehtal Šedák. O několik vteřin později se ozval jeho dusot.

Jim se neohlížel.

Hleděl na prostor mezi topolem a arroyem.

Vtom se z trávy vynořil stín.

Jim viděl tmavý klobouk, pod kterým nebylo vidět obličej. Muž zvedl pušku k rameni.

Jim vystřelil.

Zdálo se mu, že v ozvěně výstřelu uslyšel výkřik.

Muž okamžitě zmizel, aniž sám vypálil.

Jim slyšel dusot svého hřebce za sebou.

Cítil nutkání vyskočit a běžet k zákeřnému střelci. Opět se mu vybavila ta hlava bez tváře. Uvědomil si, že měl černý šátek přes obličej.

Šedák seběhl po břehu do vody a přebrodil se.

Jim se otočil, vyskočil a doběhl k němu. Levou rukou uchopil hrušku sedla a chraplavým výkřikem pobídl hřebce, aby běžel do svahu.

Rychlost zvířete ho vynesla do sedla. Přikrčil se k jeho hřbetu a zamířil k místu, kde viděl zákeřného střelce naposledy.

Potom vztekle vykřikl.

Spatřil totiž stín v písčitém arroyu.

Vypálil z winchestrovky a kdesi v arroyu vytryskla písečná fontánka.

Jim strčil nohy do třmenů a levou rukou uchopil visící uzdu. Patami pobízel šedáka k ještě rychlejšímu cvalu.

Potom dorazil k písečnému arroyu.

Věděl, že zabijáka už patrně nespatří, jelikož arroyo se po několika yardech ostře zatáčelo..

Jim navedl šedáka ke strmému svahu arroya.

Hřebec pronikavě řehtal. Zadníma nohama se zapřel o měkký písek. Na okamžik to vypadalo, jako by ztratil rovnováhu a každou chvíli měl spadnout na záda, ale potom to zvládl a dvěma mocnými skoky svah překonal.

Jim cítil, jak mu těsně kolem hlavy proletělo něco žhavého. Přikrčil se v sedle a zvedl winchestrovku.

Zhruba sto yardů od něj zastavil zákeřný střelec koně a zvedl pušku.

Jim viděl záblesk na pozadí černé tváře. V tom samém okamžiku zmáčkl spoušť.

Pak ucítil tvrdý náraz do pravé nohy.

Zalapal po dechu.

Viděl ještě, jak jezdec před ním sebou trhl a pustil pušku na zem. Potom otočil svého koně, přitiskl se ke krku zvířete a kopl ho patami do slabin.

Hnědák ze stoje vyrazil.

Jim se pokoušel na něho namířit.

Vtom se mu však začaly dělat mžitky před očima. Bylo mu nevolno. Na okamžik musel sklonit winchestrovku a chytit se hrušky sedla, aby překonal mdloby, které se o něj pokoušely.

Bolesti v noze byly téměř nesnesitelné. Přesto zatnul zuby a pobídl šedáka.

Když se šedák rozběhl cvalem, křičel a okamžitě znovu vzal uzdu.

Zamlženým zrakem viděl, že zákeřný střelec zmizel v nějaké prohlubni. Do očí mu vhrkly slzy, bolesti a hněvu. V té chvíli pochopil, že zákeřný střelec mu proklouzl mezi prsty.

Nechal šedáka přijít až k místu, kde střelec pustil svou zbraň na zem.

Znovu se o něj pokoušely mdloby, když pohlédl dolů a spatřil lesknoucí se pušku.

Musel zavřít oči. Levou rukou se chytil hrušky sedla. Tentokrát to trvalo několik minut, než se znovu vzpamatoval.

Opatrně přehodil poraněnou nohu přes sedlo. Cítil, jak mu po vnitřní straně stéká do holínky krev.

Pak se postavil na levou nohu a opřel se o pažbu winchestrovky.

Kulhavě obešel šedáka a zastavil se před puškou ležící v trávě.

Okamžitě uviděl, že to není winchestrovka.

Byla to ostřelovací puška Whitworth, kterou znal u občanské války. Těmito zbraněmi byli vyzbrojeni Berdanovi ostrostřelci.

Pomalu se posadil do trávy a zvedl pušku.

Viděl, že její hlaveň není tak dlouhá, jak si myslel. Kromě toho neměla velkou ráži normální Whitworthovy ostřelovací pušky.

Někdo jí vyrobil novou hlaveň, takže mohla střílet náboje ráže 45. Přesnost dalekonosné zbraně tím nijak neutrpěla.

Položil ji na zem a prohlédl si svou pravou nohu. Těsně nad kolenem měl nohavici zakrvácenou. Na slunci se vlhce leskla.

Sténaje vytáhl nůž z pochvy a rozřízl si nohavici.

Rána vypadala ošklivě.

Kulka netrefila nohu doprostřed, takže neporanila kost, avšak rána silně krvácela. Kulka nohu provrtala.

Jim se zvedl, přikulhal k šedákovi, vytáhl ze sedlové kapsy košili a roztrhal ji na pruhy.

Překonal slabost, už mu nebylo tak špatně. Rychle si ovázal nohu, takže krvácení se zastavilo. Pak zvedl ostřelovací pušku, strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a s hekáním se vytáhl do sedla.

Bude muset do Roswellu, k lékaři doktoru Perkinsovi.

Jim se zašklebil. Věděl, že Perkins večer vždycky pije, a doufal, že nebude tak opilý, aby mu nemohl ošetřit ránu.

Mlaskl a šedák vykročil.

V duchu byl u toho muže s černým kloboukem.

Jim ho nepoznal.

Ani tu ostřelovací pušku v Roswellu nikdy neviděl. Koně toho muže také neznal.

Hleděl na stopy, které jezdec zanechal. Spokojeně se usmál, když uviděl, že jede stejným směrem jako on.

I on zřejmě míří do Roswellu.

+ + + + +

Když se před ním konečně objevila světla Roswellu, Jim se cítil mizerně.

Po cestě neodkládal winchestrovku, protože počítal s tím, že zákeřný střelec na něj někde potmě číhá, aby ho odpravil.

Ten muž však zmizel. Že by ho Jim poranil?

Jima velmi oslabila ztráta krve.

Cítil podivnou lehkost. Měl pocit, že i slabý poryv větru by stačil na to, aby spadl ze sedla.

Byl rád, když konečně dorazil k prvním domům Roswellu. Z plazy se ozýval ruch saloonu.

Jim prošel tmavými ulicemi a přijel na dvůr doktorova domu. Pozorně se rozhlédl. Čeká tam na něj zákeřný střelec? Viděl, že jeho kulka Jima trefila?

Panoval tam klid.

Jim se sténáním seskočil ze sedla, opřel se o winchestrovku a vytáhl ze sedlového pouzdra ostřelovačku. Dokulhal k zadní zdi domu, ve kterém se nesvítilo.

Jim tušil, co to znamená. Když otvíral zadní dveře, které naštěstí nebyly zamknuté, zatínal zuby.

„Doktore?“

Nikdo mu neodpověděl.

Doktor Perkins žil ve svém domě sám.

Paní Cranshawová, která u něho pracovala jako zdravotní sestra, bydlela ve svém vlastním domě o něco dál na Pecos Street.

Jim viděl lampu na hřebíku na stěně. Opřel pušky o stěnu a vytáhl z kapsy kalhot sirku.

Ta s tichým zasyčením vzplanula. Jim se opřel levým ramenem o stěnu, aby nemusel namáhat poraněnou nohu. Pak zvedl skleněný cylindr lampy, povytáhl knot a zapálil jej.

Chodbu zalilo světlo.

Jim vzal ostřelovačku pod levou paži, vzal ze skoby lampu, dal si ji do levé ruky a pravačkou se opět opřel o winchestrovku. Chodbou znělo duté klepání, než dokulhal ke dveřím na jejím konci.

Hned jak otevřel, uslyšel chrápání.

Zadýchán prošel ordinací doktora Perkinse a otevřel úzké dveře, které vedly do komory, v níž to na rozdíl od ostatních místností vypadalo, že se tam deset let neuklízelo.

Jim věděl, že se paní Cranshawová bojí vstoupit do toho pokoje.

Světlo lampy zalilo postavu, která ležela na posteli tváří dolů. Pravá ruka doktora Perkinse visela přes okraj postele. Na nose měl kulaté brýle.

Doktor dýchal otevřenými ústy a vydával při tom zvláštní zvuky.

Na stole u postele stála láhev whisky. Ještě nebyla úplně prázdná.

Jim přistoupil k posteli a zatřásl opilcem.

Doktor Perkins zachrochtal, ale nepohnul se.

Jim tiše zaklel. Noha mu znovu začala krvácet, protože se mu při chůzi uvolnil tlakový obvaz.

Jim postavil lampu na stůl a opřel ostřelovací pušku o stěnu. Pak odkulhal do ordinace, kde viděl stát vědro s vodou. Přinesl ho do ložnice a bez okolků ho na doktora Perkinse vylil.

Chrápání náhle utichlo. Doktor se s prskáním a frkáním převalil.

Rukama si promnul oči.

Jim ho vytáhl za límec na nohy.

„Sakra, nech mě na pokoji, Jime!“ zavrčel Perkins.

Poznal ho tedy.

„To tak, doktore!“ vyhrkl Jim. „Jsem raněný a potřebuju vaši pomoc.“

Doktor cosi zabručel a převalil se. O několik vteřin později znovu chrápal.

Jim si vzal vědro, šel s ním do kuchyně a napumpoval do něj vodu. Tentokrát doktoru Perkinsovi vylil na hlavu jen jeho polovinu.

To doktora probralo.

Jim věděl, jaké to, když se člověk probudí a má kocovinu. Doktor Perkins však byl výjimkou. Jim ho často obdivoval, protože byl schopen se po několika minutách vzpamatovat a pracovat, jako by byl střízlivý.

„Vstávejte doktore, nebo na vás vyliju zbytek toho vědra,“ zavrčel Jim.

Perkins se se sténáním zvedl. Z vlasů mu crčela voda. Matně hleděl na Jimovu rozřezanou nohavici, jejíž okraje byly nasáklé krví.

„Nemůže to počkat do zítřka?“ zavrčel.

„Ne,“ řekl Jim. „Rána ještě krvácí. Kromě toho dnes v noci ještě musím něco vyřídit, takže musím být v pořádku. Uvařím vám vědro kávy, doktore.“

Jim nečekal na jeho odpověď a odkulhal zpátky do kuchyně. I tam rozsvítil lampu, rozdělal v kamnech oheň a postavil na ně hrnec vody.

Perkins se přišoural do kuchyně.

V jeho větrem ošlehané tváři byly vidět stopy nevázaného života, v němž okusil úplně všechno. Jim slyšel o doktoru Perkinsovi mnohé. Byl to výborný lékař, ale jinak to prý jistou dobu byl lump.

„Co tu dělá ta puška?“ zavrčel na Jima.

„Viděl jste ji?“

„Ano. Whitworthova ostřelovačka s vyměněnou hlavní. Ráže 45 namísto 52. Odkud tu zbraň máš?“

„Člověk, který z ní na mě vystřelil na Poe Creeku, ji tam nechal.“

Lékař přivřel oči. „Na tebe někdo střílel? Tys čmuchal na Poe Creeku, abys našel stopu Durangova vraha?“

Jim na něj překvapeně pohlédl.

Perkinsova slova svědčila o tom, že uvažoval o událostech v kraji.

Jim přikývl.

„Durango byl zastřelen ze zhruba šesti set yardů, doktore. Winchestrovkou by to bylo nemožné. Jsem přesvědčen, že Durango byl zabit touto zbraní Whitworth.“

„Poznals toho muže?“ zeptal se ho Perkins.

„Ne. Měl černý klobouk, černé Sáty a šátek přes obličej. Jel na hnědákovi, kterého jsem nepoznal. Ale jel do Roswellu a není vyloučeno, že ho zasáhla jedna z mých kulek.“

„Hm. Takže tos chtěl ještě dneska vyřídit, co?“

Jim přikývl.

„Víte, zda Duke Holcomb nebo jeho lidé jsou ještě v Roswellu?“

Perkins svraštil čelo.

„Nechceš tím snad říct, že Holcomba podezříváš, že je ten zákeřný střelec?“

Jim si nasypal kávu do horké vody. „Ne, doktore. Ale chci si být jistý, že Holcomb na mě někoho nenasadí, když budu hledat vraha.“

„Všichni odjeli do Padilla Downs k jejich stádu,“ zamumlal Perkins. „Zůstala Dhana u pana Malloryho?“

„Ošetřoval jste Pascoea, doktore?“

Lékař přikývl. „Toho můžeš vyloučit, Jime. Tvá kulka mu rozdrtila ramenní kloub. Pravou ruku má chromou.“

Jim mlčel. O tom, že by tím zákeřným střelcem byl Pascoe, neuvažoval. Ten muž na hnědákovi byl štíhlý a vysoký.

Doktor vypil tři šálky kávy a šel do ordinace.

Jim si musel lehnout na operační stůl.

Perkins šikovně uvolnil tlakový obvaz a vymyl ránu jódem. Pálilo to a Jimovi vhrkly slzy do očí.

„Hladký průstřel,“ řekl doktor. „Budeš mít ošklivou jizvu, chlapče.“

Ovázal ho a když se Jim zvedl ze stolu, mohl našlápnout, aniž by pociťoval velké bolesti.

„Děkuju,“ zamumlal.

„Není zač, Jime,“ zavrčel Perkins. „Dělá to pět dolarů.“

„Nevíte náhodou, kdo má v Roswellu ostřelovačku Whitworth?“

„To bych ti už dávno řekl, Jime,“ zavrčel Perkins. „Nikdo zraněný u mě nebyl. Než se vydáš ho hledat, měl by sis promluvit s Hiramem Wynnem.“

Jim mlčel. Vzal si svou winchestrovku a řekl: „Můžu tu druhou pušku whitwortovku nechat u vás a ustájit svého šedáka ve vaší stáji, doktore?“

„Udělej to, chlapče. A nestojím o žádné přestřelky. Jsem zatraceně unavený a nemám chuť, aby mě dnes v noci ještě někdo budil.“

Sáhl po Jimově winchestrovce, otočil se a odešel do ložnice.

Jim vyšel tmavou chodbou na dvůr a tam se postaral o svého šedáka.

+ + + + +

Jim Lockhart našel hnědáka v nájemní stáji Jeffa Kermitta.

Probudil starého stájníka a zeptal se ho, kdo na tom zvířeti přijel do města.

Kermitt si promnul oči.

„Tu herku vidím poprvé,“ zabručel. „Předtím, když jsem šel do saloonu Llano, tu ještě nebyla.“

„A kdy ses vrátil?“

„Před hodinou. Ale do stáje už jsem se nedíval.“

Jim si zvíře prohlédl.

Bylo vyhřebelcované a nakrmené. Přesto na něm bylo vidět, že má za sebou tvrdou jízdu.

Jim vešel do boxu a vzal to zvíře za ohlávku. Otočil ho a vyvedl ho do chodby.

„Hej, kam s ním chceš jít?“ otázal se Kermitt.

„Ten kůň nikomu nepatří, ne?“

„Víš, že koně si u mě bez velkých cavyků může ustájit každý, Jime. Co mám říct majiteli, až přijde a bude si ho chtít vyzvednout?“

Jim se usmál.

„Řekni mu, že si ho může vyzvednout u šerifa.“

Kermitt zavrtěl hlavou. Sledoval Jima, jak se rozhlíží po hnědákově sedle. To si však jezdec musel vzít s sebou.

Jim vyvedl hnědáka ze stáje a šel s ním po Main Street k plaze.

Z oken saloonu Llano ven pronikalo světlo. U zábradlí bylo přivázáno více než tucet koní.

Jim přivedl hnědáka k šerifově kanceláři, přivázal uzdu k zábradlí a vyšel po schodech na chodník.

V kanceláři se svítilo.

Jim tam vstoupil bez zaklepání.

Hiram Wynne vzhlédl od svého psacího stolu. Pozvedl obočí a vrhl na Jima zkoumavý pohled. Vypadalo to, že ho udivuje, že Jima v tak pozdní hodinu ještě vidí ve městě.

„Venku jsem přivázal koně, Hirame,“ řekl Jim, aniž šerifa pozdravil.

„No a?“ zeptal se šerif.

„Patří chlápkovi, který na mě střílel u Poe Creeku.“

Wynne strnul a vytřeštil na Jima oči. Pak pomalu vstal z křesla, obešel psací stůl a kolem Jima zamířil ke dveřím. Teprve nyní uviděl, že Jim má zakrvácenou a rozřezanou nohavici kalhot, které si oblékl, když ho doktor Perkins ošetřil.

„Jsi zraněný?“

„To je v pořádku. Hladký průstřel. Perkins to ovázal.“

„Kdo byl ten chlápek? Pročs ho nevzal sem?“

Wynne si tedy myslel, že Jim toho chlápka chytil.

„Je mi líto, Hirame,“ odvětil Jim. „Bohužel jsem ho nemohl přivést. Utekl mi mezi prsty. Pronásledoval jsem ho do Roswellu a našel jsem jeho koně v Kermittově stáji. Kermitt tvrdí, že to zvíře v životě neviděl. Někdo ho nechal ve stáji a postaral se o něho, zatímco byl v saloonu.“

Wynne vyšel na chodník a pohlédl na toho hnědáka.

„Má nějakou značku?“ chraplavě se otázal.

„Ne,“ řekl Jim.

Wynne zavrtěl hlavou.

„Ani já ho neznám, Jime. Víš o tom muži ještě něco? Viděls sedlové kapsy nebo sedlo?“

„Nic. Byl v černém a tvář měl zakrytou tmavým šátkem.“ Jim v té chvíli sám nevěděl, proč pomlčel o whitworthovce.

Zadumaný šerif se vrátil do úřadovny. Úkosem pohlédl na Jima Lockharta.

„Co chceš dělat, Jime?“

„Prohledám město,“ lhostejně odvětil Jim, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě.

Wynne zavrtěl hlavou. „To neuděláš, Jime.“

„A proč ne?“ vyhrkl Jim.

„Nemáš žádné stopy. Kde chceš začít hledat?“

„V saloonu Llano. Budu se ptát lidí, jestli neviděli jezdce, který přijel do města. Někdo ho musel vidět.“

„Lidé v Roswellu ti nejsou nijak naklonění, Jime. Všichni vědí, že mezi Granbym a Dukem Holcombem by nedošlo k žádnému sporu, kdybys za Granbym nestál ty.“

Jim přivřel oči.

„To si myslíš i ty, Hirame?“

„Jestli to chceš vědět, tak ano.“

Jim syčivě vydechl.

„Dobře, že to vím,“ přidušeně odvětil. „Zdá se, že nikoho v tomto městě nezajímá, že zákon porušil Duke Holcomb, a ne Austin Granby.“

„Každý v Roswellu ví, že ranč Bitter Lake se stal mocným pouze díky Dukeu Holcombovi. Granby ho tenkrát koupil za dvanáct tisíc dolarů. Dnes stojí sto tisíc. Granby k tomu moc nepřispěl. Jenom zapsal pár čísel do knih. Ale Duke Holcomby a ty jste potili krev.“

„To se dá říct o každém kovboji,“ odtušil Jim. „Proč Duke nedal každému z nich podíl na Bitter Lake?“

„Děláš chybu, Jime. Neměl bys dělat sluhu někomu, kdo si to nezaslouží. Nebo snad máš něco s Kim Granbyovou?“

Jim zrudl.

„A kdyby, tak do toho nikomu nic není!“ vztekle zavrčel.

Světle modré oči Hirama Wynnea byly zamyšlené.

„Buď opatrný, Jime,“ zamumlal. „Kim Granbyová je nebezpečná žena. Využívá mužů ve svém okolí. Využije tě, tak jak se o to pokoušela s Monettem.“

Jim ztěžka polkl a do hlavy se mu nahrnula krev. Na okamžik se tak rozzuřil, že se téměř přestal ovládat a jednu šerifovi vrazil. Potom však pochopil, že Wynne to s ním myslí dobře.

Ztěžka oddechoval. Uklidnil se teprve po chvíli.

„Kim a Monett spolu nikdy nic neměli!“ vyhrkl. „Byl jsem u většiny Monettových setkání s panem Granbym a s Kim. Monett se vždycky snažil získat Dhanu Holcombovou!“

„To je možné, Jime. Ale nezabránilo mu to, aby se s Kim Granbyovou setkával v Lincolnu.“

Jim pohlédl na šerifa. Nevěřil tomu, co mu Wynne vyprávěl. Z tvrdých rysů v šerifově tváři však Jim poznal, že Wynne nelže.

Neodpověděl.

Pak se náhle otočil a šel ke dveřím.

„Hej…“ Šerif ho chtěl zastavit, ale Jim ho neposlouchal a vyšel dveřmi na chodník.

Venku uslyšel hluk vycházející ze saloonu Llano.

Hnědáka nechal před šerifovou úřadovnou a šel k saloonu.

Saloon praskal ve švech. Muži z města, kteří ho poznali, ustoupili stranou. Přišel k barovému pultu a objednal si u barmana, který měl plné ruce práce, pivo. Tři další muži obsluhovali hosty u stolů.

Jim se postavil vedle Rubena Mansfielda. Obchodník na něj nepohlédl právě přátelsky. Skoro všichni v Roswellu stáli za Dukem Holcombem. Mansfield pravděpodobně doufal, že s Holcombem bude mít lepší obchody než s Granbym, který podle jeho názoru musí bez Holcombovy tvrdé ruky přivést ranč Bitter Lake k bankrotu.

Muži v saloonu viděli Jimovy rozřezané a zakrvácené kalhoty. Rozhostilo se tam ticho. Jim v jejich pohledech viděl neklid. Pravděpodobně věřili, že boj mezi ním a Dukem Holcombem právě začal.

Jim se zády opřel o barový pult, rozhlédl se po sále a nahlas se zeptal:

„Viděl někdo muže, který před zhruba dvěma hodinami přijel do města na hnědém koni?“ „Byl celý v černém a měl černý kalifornský klobouk.“

Muži na něho hleděli. Nikdo neřekl ani slovo.

Zavrzaly dveře.

Muži otočili hlavy a pohlédli ke vchodu.

Byl to šerif Wynne.

Muž zákona přišel k Jimovi a nahlas řekl: „Na Jima Lockharta byl dnes u Poe Creeku spáchán zákeřný útok. Jim pronásledoval střelce až do Roswellu a v Kermittově nájemní stáji našel jeho hnědáka. Zvíře bylo vyhřebelcované, ale chybělo sedlo. Ptám se vás nyní ještě jednou: Viděl někdo z vás do města přijíždět nějakého jezdce?“ Ani šerif se nedočkal odpovědi.

Wynne pohlédl na Jima a pokrčil rameny.

Jim vypil své pivo, zaplatil a odstoupil od bartu.

Šerif ho chytil za rameno. „Co teď chceš dělat, Jime?“ zamumlal.

„Hledat dál, co jiného? Vaši pomoc nepotřebuju. Je to vaše věc, když si myslíte, že musíte stát na straně vraha.“

Vytrhl se Wynneovi a vydal se ke dveřím.

Teprve když sešel po schodech na plazu, saloon znovu ožil. Jim slyšel Wynneův hlas. Šerif teď zřejmě lidem promlouval do duše.

Jimovi to bylo jedno. Byl přesvědčen, že jeho muž je ještě ve městě.

Ve většině domů na plaze se ještě svítilo.

Pohlédl ke kloboučnictví Ginny Malloryové. Bodlo ho v hrudi. Myšlenka na Dhanu a na to, že ji téměř podvedl s Kim Granbyovou, ho uváděla do rozpaků.

Táhlo ho to k ní.

Pomyslel však na to, že pro Dhanu to musí být ještě těžší než pro něj. Nemůže se proti Dukeu Holcombovi postavit, protože to je její otec.

Saloon Llano nebyl ve městě jediný.

Jim se šoural přes plazu.

Jeho pohled padl na úzký dům v ústí ulice, která vedla k Rio Hondo. I tam se svítilo. Ten dům patřil Stevenu Monettovi.

Jim přemýšlel, kdy Steven Monett přišel do Roswellu. Déle než dva roky to být nemohlo. Monett znal rančera Austina Granbyho ze Santa Fé. Granby chtěl mladému advokátovi usnadnit začátky v Roswellu a dal mu několik zakázek. V průběhu let se Granby stal Monettovým nejdůležitějším klientem.

Jim si nikdy nepomyslel, že by Monett a Duke Holcomb něco společně plánovali, když Monett pobýval na ranči nebo Duke ve městě. Duke byl skutečným vládcem Bitter Lake. Bylo tedy přirozené, že s obhájcem hovořil o obchodních věcech.

Teprve když se Monett začal ucházet o přízeň Dhany Holcombové, se na něho Jim začal dívat jinýma očima. Ale Dhana mu dala jasně najevo, že Steven Monett není muž, o kterém by snila.

Monett ve svém dvoření pokračoval s houževnatostí sobě vlastní.

Jimovi neuniklo, že Dhana se mnohdy cítila polichocena. Věděl však, že si jí může být jist, ačkoli spolu ještě nikdy nemluvili o tom, jak by si představovali společnou budoucnost.

Teprve nyní Jim pochopil, co se v posledních měsících na Bitter Lake dělo.

Ano, Duke a Monett svůj plán připravili pečlivě.

Jim si vzpomněl na několik rozhovorů, které s ním vedl Duke. Mluvil o partnerství. Jim si nedokázal přesně vysvětlit, co tím Duke myslel.

Duke Holcomb už tehdy věděl, že ne Austin Granby, ale Jim Lockhart je jeho nejtvrdší odpůrce. Granby sám by nikdy neměl sílu na to, aby vedl boj proti Dukeu Holcombovi.

Co mě vlastně drží na Granbyho straně?, ptal se Jim. Jsou to jen otcovské pocity, které Granby vůči němu choval? Austin Granby byl velkomyslný člověk. Nikdo z jeho mužů si na něho nikdy nestěžoval. To, že měli nejvyšší mzdy v celém kraji, bylo jeho zásluhou, nikoli zásluhou Dukea Holcomba. Duke se zpočátku bránil proti tomu, aby mužstvo dostávalo větší peníze než na jiných rančích.

To však nikdo z kovbojů nevěděl.

Ne, bylo to ještě něco jiného.

Jim nechtěl mít něco, na co neměl právo.

Kdyby všichni lidé jednali jako Duke Holcomb, zavládlo by na světě brzy násilí a ti největší barbaři by si brali, co chtěli.

Duke Holcomb k takovým patřil.

Jim si příliš dobře vzpomínal na své první týdny a měsíce na Bitter Lake. Měl tenkrát sto chutí Dukeu Holcombovi vpálit kulku do hlavy. Duké ho tenkrát tyranizoval, aby mu „vyhnal blechy“, jak tomu říkal.

Nebýt přímluv a dobroty Austina Granbyho, Jim by to tehdy nevydržel.

Zhluboka se nadechl.

Často uvažoval o vztahu mezi Austinem Granbym a Dukem Holcombem. Mezi těmi muži bylo něco, o čeni nikdo kromě nich nevěděl. Ani tehdy, když Granby a Duke jednali o tom, Že Duke se stane podílníkem Bitter Lake, Jim nebyl na ranči. Tak jako teď ho poslali se stádem pryč.

Jim polkl.

Chtěl se na to Austina Granbyho zeptat, až se vrátí na Bitter Lake. Rančer mu musí povědět pravdu. Chtěl konečně vědět, za koho a za co bojuje.

V okně kanceláře Stevena Monetta se objevil stín.

Jim sebou trhl. Viděl, jak postava udělala nějaké gesto. Hned věděl, že Steven Monett není ve své úřadovně sám.

Vzbudilo to v něm nedůvěru.

Přitiskl se ke stěně domu a pohlédl k Monettově úřadovně.

Instinktivním pohybem povytáhl remington z pouzdra, načež se vydal přes ulici k Monettovu domu.

Kdesi napravo od něj na plazu pronikal úzký pruh světla.

Jim se ohlédl a uviděl, že dveře kloboučnictví Ginny Malloryové jsou otevřené. Pod střechou verandy viděl drobnou ženskou postavu. Okamžitě věděl, že to je Dhana.

Sevřel rty a vyšel po schodech na chodník před Monettovou kanceláří. Aniž se jedinkrát otočil k Dhaně, sáhl po klice a zmáčkl ji.

Dveře byly zamčené.

Jim jasně slyšel tichý šramot v kanceláři. Několik vteřin panovalo ticho. Potom se ke dveřím přiblížily kroky a Monett se chraplavým hlasem zeptal: „Kdo je tam?“

„Jim Lockhart.“

Opět se rozhostilo ticho.

To tak syčivě dýchá Monett?

Dhana Holcombová na něj něco volala. Cítil v jejím hlasu paniku.

O to se však Jim nestaral.

Zvedl levou nohu a v úrovni zámku kopl do dveří.

Ty se otevřely a vevnitř praštily o stěnu.

Jim skočil dovnitř jako puma.

Zablesklo se tam a třeskl výstřel z koltu.

Jim vykřikl, když ucítil bolest na levém nadloktí. Remington mu jakoby sám od sebe vskočil do pravé ruky a o vteřinu později vypálil.

Viděl, že muž v protějších dveřích sebou trhl, jako by ho trefilo kopyto koně. Potom se Jim otočil.

Steven Monett už měl svůj kolt povytáhnutý z pouzdra pod sakem, když mu Jim namířil remingtonem na hlavu.

Monett strnul a zbledl. V jeho malých světlých očích se objevil panický výraz, protože věděl, že je s ním konec, jestli to Jim zmáčkne.

Několik vteřin na sebe hleděli.

Pak se ve venkovních dveřích něco pohnulo.

Jim uslyšel vysoký výkřik.

„Nestřílej, Jime!“

Zhluboka se nadechl.

Steven Monett otevřel dlaň, kolt spadl na podlahu a odkutálel se pod psací stůl. Štíhlý advokát ztěžka oddechoval.

Jim mu ještě stále mířil na obličej.

„Jime - prosím,“ zašeptala Dhana Holcombová.

Neviděl ji, protože stál zády ke dveřím. Cítil však její blízkost.

Pomalu sklonil remington. Z plazy se ozvalo volání. Na chodníku zaduněly kroky.

Jim se ohlédl.

Dhana stála těsně za ním. Její hezká tvář byla červená a v jejích velkých tmavých očích četl strach. Strach o koho? O Monettův život?

Do kanceláře vešel šerif a odstrčil Dhanu stranou. Jen krátce pohlédl na Jima a Stevena Monetta a šel k muži, který bezvládně ležel před protějšími dveřmi.

+ + + + +

Ten muž byl mrtev.

Hiram Wynne ho otočil na záda. Na pravé straně hrudi měl rudou skvrnu od krve.

Šerif si tiše hvízdl. Dřepl si vedle mrtvého a rozepnul mu kabát.

Také Jim nyní uviděl špinavý obvaz na jeho levém boku. Zaschlá krev na něm byla skoro černá.

Wynne vstal a upřel své světle modré oči na Stevena Monetta.

„Doufám, že máte věrohodné vysvětlení, proč je ten muž tady,“ řekl hrdelním hlasem.

Advokát měl co dělat, aby ovládl chvění rtů. V jeho dravčím obličeji neustále cukalo. Upíral pohled na Jima, který ještě stále držel ve svěšené pravé ruce remington.

„Na něco jsem se vás ptal, Monette!“ zavrčel Wynne.

Právník sebou trhl.

„Přišel ke mně jako klient, Wynne,“ odvětil nepříjemným vysokým hlasem, který Jimovi působil bolest v uších.

„Jako klient? Co jste pro něj měl udělat?“

„Mluvil o tom, že ho pronásleduje muž, který ho chce zabít, protože na něho nedopatřením vystřelil. Řekl, že si toho muže spletl s jedním Mescalerem, který ho už celé měsíce pronásledoval. Teprve později, když na něho ten chlapík začal střílet, poznal, že to je běloch. Při té přestřelce byl zraněn. Obával se, že ten muž je ho kvůli údajnému přepadení schopen zabít, takže utekl. Chtěl, abych to urovnal a postaral se o to, aby kvůli omylu nemusel na dlouhá léta do vězení.“

Hovořil klidným hlasem.

Jim Lockhart, který se již vydýchal, se začal usmívat.

Bylo očividné, že Monett lže. I šerif to věděl.

Jim šel k mrtvému, klekl si u něho a začal mu prohledávat kapsy kabátu.

V pravé vnitřní kapse našel obálku. Otevřel ji a vytáhl z ní pět stodolarových bankovek. Mlčky je podal Hiramu Wynneovi.

Šerif s nimi zamával Monettovi před nosem, ale advokát se i teď ovládl.

„Ten muž vám neřekl, odkud má ty peníze?“ chladně se zeptal šerif.

„Ne,“ řekl Monett. „Vůbec jsem nevěděl, že má u sebe tolik dolarů.“

Dhana Holcombová vyděšeně vykřikla a zeptala se: „Věděl o tom můj otec, Monette?“

„O čem?“

„Že jste zaplatil zabijáka, který měl zabít Jima!“

Steven Monett na ni klidně pohlédl.

„Jste rozrušená, Dhano,“ odvětil, „jinak byste tak nemluvila. Nemám žádný zájem na tom, aby někdo zabil Jima Lockharta. Jsem právní zástupce vašeho otce a vy byste vašeho otce měla znát dost dobře na to, abyste věděla, že by něco takového nikdy nestrpěl.“

Dhana mlčela. Přistoupila k Jimovi a chytila ho za ruku.

„Co to všechno znamená, Jime?“ zašeptala.

Jim kývl na mrtvého. „To je muž, který zabil Duranga,“ řekl pevným hlasem. „Ze vzdálenosti pěti set yardů vypálil na mě a málem mě trefil.

Někdo, kdo umí tak dobře střílet, musí mít zatraceně dobré oči. Ten by si mě nikdy nespletl s rudokožcem.“

„To jsou všechno jen mlhavé domněnky, Lockharte,“ řekl Monett. „Mým povoláním je pomáhat lidem v tísni, i když jsou v neprávu.“

Jim na něho vrhl ledový pohled.

„Každý tady ví, že jste lhář, Monette. Za to, že jste ještě naživu, vděčíte Dhaně. Vím, že to ode mě byla chyba, když jsem na vás nevystřelil, jakmile jste vytáhl kolt z pouzdra. Chřestýši se musí ustřelit hlava, dřív než stačí uštknout.“

Otočil se k Dhaně.

„Vyřiď Dukeovi, že si ho podám, jestli má prsty v té špinavé hře a je spoluvinen Durangovou smrtí,“ zavrčel.

Než mohli Dhana nebo šerif Wynne něco odpovědět, obrátil se a zmizel venku.

Lidé na plaze se před ním rozestoupili.

Topornými kroky přešel plazu, odvázal hnědákovu uzdu, dovedl ho ke Kermittově nájemní stáji a pak ze stáje doktora Perkinse vyvedl svého šedáka.

+ + + + +

Austin Granby byl bledý. Opět si olízl rty a uhnul Jimovu pohledu.

„Mezi mnou a Dukem Holcombem nic není, Jime,“ zavrčel. „Tenkrát jsem z něj udělal podílníka, protože si to svou dřinou zasloužil.“

Jim pohlédl na rančera.

Granby lhal, to bylo očividné. Jim byl přesvědčen, že Duke Holcomb měl v ruce něco, čím mohl rančera zničit. Proč však tuto zbraň nepoužil? Pokud měl možnost vyřídit Austina Granbyho, pak mu nic nestálo v cestě.

Rančer zůstal stát před Jimem. „Jsi si jistý, že Monett zaplatil toho zabijáka, aby sejmul tebe a Duranga?“

Jim přikývl.

„Durango byl zabit z šesti set yardů kulkou ráže 45. Mohla být vystřelena jen z té whitworthovky, kterou měl ten zabiják u sebe. Nebyla to náhoda, že uprchl k Monettovi, když odjel do města.“

Austin Granby zavrtěl hlavou.

„Takto to dál nejde,“ zamumlal. „Já…“ Odmlčel se a poklesla mu ramena. „Musíš si odpočinout, Jime. Zítra uvidíme, co se dá podniknout. Jestli Hiram Wynne nebude Monettovi moct něco dokázat, pak se obrátím na guvernéra a požádám o příjezd federálního marshala.“

Jim zamyšleně pohlédl na rančera.

Cítil, že s Austinem Granbym se něco děje. Rančer byl rozrušený. Jen s vypětím všech sil se ovládal.

Jim pomalu přikývl a otočil se.

Cítil rančerův pohled a bolelo ho, že Granby mu nedůvěřuje a zamlčuje mu pravdu.

Tiše za sebou zavřel dveře a šel do malé místnosti, kterou obýval od té doby, co Duke Holcomb se svými kovboji odjel z ranče.

Nebyl v ní ani dvě minuty a právě zapaloval knot petrolejky, když se otevřely dveře a dovnitř vklouzla Kim Granbyová. Ve tváři byla červená. Jim pochopil, že poslouchala jeho rozhovor s rančerem.

Zavřela dveře a opřela se o ně. Olízla si rty. Viděl, že se dívá na jeho zakrvácenou nohavici. V tom pohledu však byla jen zvědavost, nikoliv soucit nebo zděšení.

Svlékl si kabát a prohlédl si levou ruku.

Zabijákova kulka ho jen škrábla. Košile byla roztržená. Jen na tom místě byla zakrvácená.

Jim si ji svlékl.

Kim Granbyová odstoupila od dveří a šla k němu. Těsně vedle něj zůstala stát. Levou dlaní ho pohladila po ruce.

„Ovážu tě, Jime,“ řekla hrdelním hlasem.

Jim na ni pohlédl. Kim Granbyová byla krásná žena, ale byla chladná. Ačkoli žil na Bitter Lake už dlouho, necítil k ní víc než ke koním, kteří stáli ve stáji. Patřila k ranči, to byl jediný důvod, proč ji měl rád.

„Co říkal táta?“ zeptala se, když ho vtlačila na židli a z jednoho šuplíku vytáhla lahvičku s jodovou tinkturou.

„Nevěří, že Monett a Duke na mě poštvali toho zabijáka.“

V jejích nazelenalých očích se zajiskřilo. „Kvůli Bitter Lake by toho ti dva udělali mnohem víc,“ poznamenala. „Táta je příliš dobromyslný. Měls Monettovi vpálit kulku do hlavy, pak bys měl o starost míň.“

Jim na ni pohlédl.

Cítila, že se v něm něco děje, a uhnula jeho pohledu. Když se k němu sklonila, aby mu šrám ošetřila jódem, ucítil její horký dech. Svými plnými ňadry se dotýkala jeho ramene.

Jim věděl, že to dělá schválně.

Byla ochotna mu v té chvíli dát všechno, aby ji přestal podezřívat, že ho jen využívá.

Využívá k čemu?

Jim by to rád věděl.

Ucítil v ruce pálení, když se jód dotkl pokožky.

Jim se vrátila ke kredenci a vzala odtud obvaz, jímž Jimovi ovázala ránu. Pak se postavila před něj a položila mu ruce na ramena.

„Toužila jsem po tobě celý den,“ zašeptala, sklonila se k němu a políbila ho.

Jim její polibek neopětoval.

Chtěla se mu posadit na klín, ale Jim ji odstrčil a vstal.

V jejích nazelenalých očích se zajiskřilo.

Jim cítil, že jeho odmítavé chování ji ranilo.

O krok couvla a otázala se: „Co je?“

„Nejsem v pořádku, Kim,“ odpověděl.

„Má to něco společného s rozhovorem s tátou?“

Pokrčila rameny.

Přistoupila k němu a přivinula se k němu.

„Jime,“ tiše řekla. „Chci ti pomoct. Právě teď musíme držet spolu. Pak budeme oba vědět, za co bojujeme. Já…“

Odmlčela se. Zřetelně cítila, jak Jim ztuhl.

Prudce ustoupila.

V jejím pohledu nebylo zklamání nebo hněv, nýbrž nenávist.

„Je to Dhana, že ano? Ty bastarde, tys měl v hlavě vždycky jenom ji! Byls u ní? Bavili jste se na můj účet?“

„Ne,“ klidně řekl Jim. „Pořád si něco namlouváš, Kim. Nikdy jsem se na tvůj účet nebavil.“

„Co vlastně chceš?“ zavrčela. „Jakou hru to hraješ s tátou? Vím, že chceš Dhanu Holcombovou. Proč se nepostavíš na Dukeovu stranu a nevyženeš tátu a mě z Bitter Lake? Vymysleli jste snad, jak dosáhnout vašeho cíle, aniž byste se dostali do rozporu se zákonem? Nechals Monetta naživu kvůli tomu?“

Jim přivřel oči.

„Co máš proti Monettovi?“ pomalu se zeptal.

Zajiskřilo se jí v očích.

„Co myslíš?“ zavrčela.

„No - myslel jsem si, že ses s ním dřív často setkávala v Lincolnu…“

Náhlá proměna výrazu v její tváři ho vyděsila. Zvedla ruce se zkřivenými prsty a on ji za ně musel bleskurychle chytit, aby se na něho nevrhla.

„Pusť mě, ty zatracený mizero!“ zasyčela.

Pustil ji a o krok ucouvl. Nenapadla ho.

„Kdo ti to prozradil?“ přidušeně zašeptala.

Jim pokrčil rameny.

„Něco takového se neutají, Kim,“ odvětil. „Nikdo ti nenařizuje, s kým se máš setkávat. Jenom se tomu divím, protože se mi zdálo, že Monett vždycky chtěl Dhanu.“

Celá se chvěla.

Jim pochopil, že celý život trpěla tím, že muže, které sama chtěla, přitahovala Dhana Holcombová. Lomcovala jí nenávist.

„To mi zaplatíš, Jime Lockharte,“ vyhrkla. „Se mnou ses mohl stát mocným mužem. Ale teď tě zničím!“

Jim zůstal klidný, ačkoli ho její slova hluboce zasáhla.

Najednou mu bylo jasné, že na ranči Bitter Lake zůstat nemůže, ať už boj o něj dopadne jakkoli. Pro Dukea Holcomba by nikdy nejezdil a nemohl ani zůstat na ranči, jehož dědička ho nenáviděla.

Hleděl za Kim, která se otočila, otevřela dveře a vyběhla z pokoje, jako by měla v patách samotného Satana.

Pomalu přišel ke dveřím a zavřel je.

Opřel se o ně a zaklonil hlavu. Zvenčí se ozval dusot kopyt.

Jim přišel k oknu a vyhlédl ven. Viděl, že ohradou u domu cválá nějaký vraník.

Zamyšleně zhasl lampu a svlékl si roztrhané kalhoty. Potom si lehl na postel a zkřížil si ruce za krkem.

Hlavou se mu honily myšlenky.

Věděl, že pro všechno musí být nějaké vysvětlení. Ale ať přemýšlel, jak přemýšlel, řešení nenalézal.

Zítra chtěl Austina Granbyho přitlačit ke zdi. Buď mu řekne pravdu, nebo se bude muset smířit s tím, že Jim ještě téhož dne z Bitter Lake odjede.

+ + + + +

Jim Lockhart spal celou noc neklidně. Trápily ho divoké sny a cítil se celý domlácený, když ho probudilo kohoutí kokrhání.

Slezl z postele a oblékl se do čistých šatů.

Pak šel do velké haly. V domě bylo ticho, jen z kuchyně se ozývalo cinkání hrnců.

Černá kuchařka připravovala snídani pro rančera, slečnu Granbyovou a Jima. Od té doby, co Duke Holcomb a kovbojové opustili ranč, toho nemusela dělat o moc víc, protože ti čtyři Mexičané trávili noci v malé chatě na břehu jezera, aby byli poblíž stáda.

Jim šel ke kuchyni.

Černoška na něho pohlédla. Jim hned věděl, že má starosti.

„Stalo se něco, Lissy?“ zeptal se.

„Pan Granby se ještě nevrátil,“ odpověděla.

Jim svraštil čelo. „Odjel pryč?“

„Ano, včera večer. Tvrdil, že se chce vyvětrat.“

Jim zpozorněl.

Tušil, co Austina Granbyho vyhnalo pryč. Rychle se otočil a vrátil se do haly. Černoška za ním hořekovala, ale Jim si jí nevšímal.

Přes verandu vyběhl na dvůr a vydal se ke stáji.

Neklidnýma rukama osedlal svého šedáka, vyvedl ho na dvůr a vrátil se do svého pokoje pro zbraně.

Když chtěl zpátky na dvůr, stála mu v cestě Kim Granbyová. Měla na sobě noční košili, která její tvary více zdůrazňovala, než zakrývala. Pod tenkou látkou byly zřetelně vidět kontury jejího těla.

„Kam chceš jít?“ ptala se vyděšeně.

„Tvůj otec přece odjel včera večer,“ chraplavě odvětil. „Myslím, že jel k Dukeovi, že si s ním chtěl promluvit.“

„Co ti je do toho?“

Udiveně na ni pohlédl.

Co ví? Zná snad tajemství Austina Granbyho, ví, co spojuje rančera s Dukem Holcombem?

„Mohlo se stát neštěstí,“ zamumlal.

Vztekle dupla. „Sakra, co ti je do toho? Táta a Duke si své záležitosti mohou vyřídit sami! Zakazuju ti jezdit za tátou, jako by to byl malý kluk, který na sebe neumí dávat pozor!“

„Ty mi nemáš co zakazovat, Kim,“ řekl Jim.

„Když tu táta není, tak na ranči rozhoduju já!“ rozčileně zvolala.

„O ranči možná, ale ne o mně,“ odvětil Jim, otočil se a odešel ke dveřím.

Ještě chvíli naslouchal jejím energickým krokům, pak vylezl do sedla šedáka a ostrým cvalem vyrazil.

K Padilla Downs, v se nichž Duke Holcomb utábořil, to bylo téměř dvacet mil.

Uvědomoval si, že riskuje život, jakmile překročí Poe Creek. Ale když u brodu našel stopy Granbyho vraníka, neváhal ani na vteřinu a přebrodil potok.

Šedákova kůže byla tmavá od potu, od huby mu kapala pěna. Měl od ní zacákanou hruď a Jim holínky.

Spatřil první kusy dobytka.

Mnohá zvířata ještě měla značku Bitter Lake. Jen málo jich bylo přecejchováno cejchem H s čárkou.

Jim věděl, že Duke Holcomb si pro svůj nový ranč mohl zvolit jen jediné místo: široké údolí v srdci Padilla Downs, kde i v tom nejsušším létě bylo dost trávy pro velké stádo. Tam se nacházela také chata, v níž Jim strávil mnoho nocí.

Objevil se před ním pás mesquit, který rozděloval krajinu na tomto břehu Poe Creeku na dvě části. Za ním se táhly Padilla Downs, v nichž bylo několik pramenů, ve kterých byla voda, i když Bitter Lake celé vyschlo.

Jim přivedl šedáka na úzkou stezku, která vedla přes pás mesquit.

Šedák zafrkal.

O několik vteřin později Jim uslyšel vzdálené řehtání nějakého koně. Zastavil a naslouchal. Šedák nastražil uši. Jim vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra. Nechtěl se nechat podruhé překvapit zákeřným střelcem.

Ještě jednou zaznělo to řehtání a pak bylo ticho.

Jim seskočil ze sedla. S winchestrovkou v rukou šel k pěšině, lemované vysokými mesquitami. Šedák měl uzdu omotanou okolo hrušky sedla. Hřebec šel v pětiyardovém odstupu za ním.

Jim zbystřil pozornost.

Stezka zhruba po padesáti yardech končila.

Jim se zastavil, když uviděl kolibříka, který se posadil na větev. Poblíž očividně nebylo nic, co by ho mohlo vyděsit.

Jim vstal a pokračoval. Při tom nabil winchestrovku. Tiché, kovové cvaknutí bylo zřetelně slyšet.

Po několika minutách dorazil ke konci křovin.

Prudce se zastavil.

Spatřil totiž vraníka.

Zvíře stálo přibližně sto yardů od mesquitových keřů v trávě u písčité pěšiny a hledělo na něj.

Jim polkl.

Byl to vraník Austina Granbyho. Hřebec na sobě měl postříbřené sedlo, které si Granby přivezl před dvěma lety ze Santa Fé. Granbyho samotného neviděl.

S hlavou vtaženou mezi ramena se Jim rozhlížel kolem. Instinkt mu napovídal, že je sám a že mu nehrozí nebezpečí. Přesto zůstal ostražitý. Myslel na to, že v kraji je určitě více ostřelovacích pušek než whitworthovka toho zabijáka.

Šedáka za ním zůstal stát a tiše frkal.

Vraník mu odpověděl řehtáním.

Jim šel ke svému hřebci a vytáhl se do sedla.

Sotva se posadil, spatřil vedle vraníka něco tmavého.

Vykřikl a kopl šedáka do slabin. Hřebec pronikavě zařehtal a vyrazil. Po chvíli ho Jim zastavil u vraníka a seskočil ze sedla.

Zpopelavěl.

Rychle se sklonil k postavě ležící u vraníkových kopyt.

Ten tmavohnědý oblek okamžitě poznal.

Byl to Austin Granby.

Spadl ze sedla?

Jim věděl, že rančer nebyl nijak zvlášť dobrý jezdec.

Pustil winchestrovku do trávy, chytil Austina Granbyho za rameno a pomalu ho otočil, aby rančer ležel na zádech.

Granby měl zavřené oči. Jeho vrásčitá tvář byla bledá.

Hnědý kabát měl rozepnutý.

Jimovi se zatajil dech.

Vyděšeně hleděl na velkou krvavou skvrnu na levé straně jeho hedvábné košile. Dlaň pod srdcem se nacházel vstupní otvor kulky. Tekla z něj krev.

Když uviděl, že Granbymu se zvedá a zase klesá hruď, Jim vykřikl.

Rychle vyskočil, odvázal z šedákova sedla láhev a klekl si k Austinu Granbymu. Dal mu levou ruku pod hlavu, opatrně ho posadil a přiložil mu láhev ke rtům. Chladná voda tekla Granbymu do úst. Víčka se pohnula, muž pomalu otevřel oči.

„Pane Granby,“ zamumlal Jim.

„Jime…“ Rančerův hlas téměř nebylo slyšet.

Jim mu dal trošku napít. Granby byl tak slabý, že ani nedokázal zvednout ruku.

„Kdo na vás střílel, pane Granby?“ zašeptal Jim.

„Jime - našels - ten dopis?“ otázal se rančer.

„Dopis?“

„Ano - položil jsem ho na římsu krbu…“ S vypětím všech sil Austin Granby zvedl levou ruku a sevřel Jimovi rukáv.

„Ten dopis, Jime…“ zasténal, „já ti musím - povědět…“

Austin Granby ztěžka oddechoval. Chvěly se mu rty. Jim cítil, že rančer už nemá sílu hovořit dál.

„Nemluvte,“ procedil mezi rty. „Jenom mi řekněte jméno toho, kdo vás postřelil, pane Granby!“

„Ten dopis…,“ hlesl rančer. „Moje poslední vůle, Jime - v Santa Fé - Bla - ke Conway…“

Austin Granby strnul a jeho rty se otevřely k výkřiku. Z jeho hrdla se však žádný zvuk nevydral. Jeho šedé oči byly upřeny na Jima. Ještě jednou se zachvěl a pak ochabl.

Jim tam několik vteřin klečel a neuvědomoval si, že drží v náručí mrtvého.

Teprve tiché frkání vraníka ho vrátilo do reality.

Jeho tvář se podobala kamenné masce. Pomalu uložil Austina Granbyho do trávy. Hleděl na ránu v hrudi, z níž teď už nevytékala krev.

Austin Granby musel vrahovi stanout tváří v tvář.

Proč mi neřekl jeho jméno, pomyslel si.

Toporně vstal a planoucíma očima pohlédl na západ, kde se rozprostíraly Padilla Downs.

Vyšlo slunce. Jimovi stékal pot do očí, přesto ho mrazilo.

Chvíli to trvalo, než se probral z šoku. Zvedl mrtvého rančera a položil ho přes sedlo vraníka. Pak ho k sedlu přivázal, aby nesklouzl na zem.

Šedák se vyděsil. Cítil krev. Jim na něho musel mluvit, aby ho uklidnil.

Potom vzal vraníkovu uzdu, vyšvihl se na hřbet šedáka a položil si winchestrovku přes sedlo.

Pohlédl na písčitou stezku.

Byl na ní bezpočet otisků kopyt. Nedalo se zjistit, které patří vrahovi.

Jima popadl hněv.

K útoku na Austina Granbyho muselo dojít před chvílí.

Přesto bylo podivné, že se neukázal nikdo z lidí Dukea Holcomba. Chata byla odsud něco přes míli. Výstřel záludného vraha tam muselo být slyšet, navíc vítr foukal z východu.

Existovalo pouze jediné vysvětlení, proč se Holcombovi muži neukázali: Vrah byl v jejich táboře a oni dobře věděli, co se stalo.

Jim sevřel rty.

Než sám pochopil, co dělá, otočil oba koně směrem na západ a vydal se do hloubi Padilla Downs.

Po několika minutách se dostal na plochý kopec. Z jeho temene viděl na chatu na okraji skupiny stromů. Nemýlil se. U té chaty byl tábor Dukea Holcomba.

Jim neváhal ani na zlomek vteřiny. Popustil šedákovi uzdu a krokem se vydal z kopce k táboru. Winchestrovku pomalu strčil do sedlového pouzdra a pravou ruku položil na pažbu remingtonu.

Duke Holcomb tentokrát zašel příliš daleko, pomyslel si Jim Lockhart.

Pokud si myslel, že smrt Austina Granbyho mu vyřeší všechny problémy, pak se šeredně mýlil.

Granbyho vrah skončí za svůj zločin na šibenici. O to už se postarám. I kdyby se ten vrah jmenoval Duke Holcomb.

+ + + + +

Všimli si ho dávno předtím, než dorazil do tábora. Poznali ho podle jeho šedáka. Jim se zhluboka nadechl.

Všichni v táboře strnuli.

Kovbojové šli k chatě a postavili se před zastřešenou verandu. Mohutný Hank Stillwell byl jediný, kdo měl ruku na pažbě koltu.

Jim slyšel přes dusot a frkání svých dvou koní zavrzání dveří chaty.

Ve stínu verandy se objevila podsaditá postava Dukea Holcomba. Neměl na hlavě klobouk. Jeho černé vlasy se leskly, jako by byly zpocené a leepily se mu k čelu.

Holcomb zůstal stát na kraji verandy.

Jim upřeně hleděl do hranaté, větrem ošlehané tváře.

Kovbojové museli poznat i vraníka. Z rozrušených výrazů jejich tváří se dalo vyčíst, že tuší, co se stalo.

Jim projel mezi stany a kolem vyhaslých ohňů a velké pojízdné kuchyně se dostal k chatě.

Duke Holcomb sešel z nízké verandy a vydal se k němu. Jeho muži kráčeli v široké řadě za ním.

Uprostřed tábora, vedle pojízdné kuchyně, se zastavili.

Jim mlasknutím zastavil svého šedáka. Vraník Austina Granbyho s frkáním trhl hlavou, když mu Jim hodil uzdu přes hlavu.

Duke Holcomb ztěžka polkl.

Upřeně hleděl na mrtvého, který ležel přes sedlo. V jeho vrásčitém obličeji se odrážel vnitřní boj.

Jim znal Dukea Holcomba dost dobře na to, aby věděl, že Austina Granbyho nezavraždil. Duke byl vyděšený. V jeho černých očích se zračilo zděšení.

Zvedl hlavu a pohlédl na Jima.

„Kdes ho našel?“ chraplavě se ho zeptal.

Jima popadl vztek.

„Ani ne míli odtud!“ vyhrkl. „Tu ránu jste museli slyšet!“

Duke Holcomb na něho hleděl s pootevřenými ústy.

Jim viděl, jak na sebe ostatní muži pohlédli. Hardy Marsh přistoupil k Holcombovi a zavrtěl hlavou.

„Kdy měl ten výstřel padnout?“ zeptal se Jima. „Pan Granby opustil náš tábor před hodinou.“

„My jsme žádný výstřel neslyšeli,“ zavrčel Hank Stillwell.

Jim upřeně hleděl na Dukea Holcomba.

„Kdo za poslední hodinu opustil tábor?“ tiše se zeptal.

Duke se zachmuřil.

„Chceš tím říct, že si myslíš, že to udělal někdo z nás?“ procedil mezi zuby.

Jim levou rukou ukázal na mrtvého.

„Má kulku v hrudi, Dukeu,“ řekl. „Sama od sebe mu tam nevlétla!“

„Já jsem žádnou ránu neslyšel, Jime,“ opakoval Holcomb. „Když odtud odjel Austin, nikdo už tábor neopustil. Jak to, že jsi tady?“

„Teprve ráno jsem si všiml, že pan Granby je pryč. Hned jsem jel za ním a našel jsem ho vedle stezky. Vraník stál vedle něho, jinak bych ho možná ani neobjevil.“

Duke Holcomb chvíli mlčel. Potom chraplavě řekl: „Sesedni, Jime, a pojď dovnitř. Chci ti něco říct.“ Aniž počkal na Jimovu odpověď, otočil se a šel zpět do chaty.

Jim váhal. Pohlédl kovbojům do tváří. V žádné z nich neviděl nepřátelství. Dokonce i Hank Stillwell jako by na všechno zapomněl.

Hardy Marsh předstoupil před ostatní a chytil šedáka za ohlávku. „Je nám to líto, Jime,“ zamumlal.

„Přísahám ti, že nikdo z nás nemá se smrtí pana Granbyho nic společného - a s Durangovou smrtí také ne.“

Jim seskočil ze sedla.

Kývl na Hardyho Marshe.

„Durangův vrah už se smaží v pekle,“ zamumlal a prošel mezi muži, kteří se před ním rozestoupili, k chatě.

Nevěřícně za ním hleděli. „Hej, Jime, kdo oddělal Duranga?“ zvolal Beebe Pryor.

„Neznám jeho jméno,“ odvětil Jim přes rameno. „Našel jsem ho u Stevena Monetta. Předtím se mě u brodu přes Poe Creek pokusil oddělat. Měl v kapse pět fungl nových sto dolarových bankovek a byl ozbrojen ostřelovačkou. Monett tvrdil, že ho vůbec nezná.“

Duke Holcomb zůstal stát na verandě chaty. Musel Jimova slova slyšet. Jeho hranatá tvář byla ztrhaná. V jeho černých očích se jiskřilo.

„Pojď dovnitř, Jime,“ zavrčel a vešel do chaty.

Vevnitř bylo přítmí.

Duke Holcomb, jak se zdálo, chatu zabral jen pro sebe. Pouze jedna z šesti pryčen u pravé stěny byla používaná. Také kamna byla čistá. Vařilo se v pojízdné kuchyni.

„Posaď se, Jime,“ zamumlal Holcomb a přisunul k Jimovi židli.

Jim zavrtěl hlavou.

„Raději postojím, Dukeu,“ zavrčel. „Dlouho tu nebudu. Řekni, co máš na srdci. Pak odjedu a vezmu pana Granbyho do Roswellu.“

Duke Holcomb na něho chvíli mlčky hleděl. Potom začal chodit po místnosti sem a tam. Vypadalo to, jako by nevěděl, co si má počít.

„Jak to bylo s Durangovým vrahem?“ konečně se otázal.

Jim mu pověděl, jak u Stevena Monetta našel toho muže a jak ho zabil. Řekl mu také, jak Monett vysvětloval, proč je ten muž u něho.

Duke Holcomb zpopelavěl.

Zamumlal něco, co znělo jako „ta svině!“, ale přesně mu Jim nerozuměl.

„Co chtěl pan Granby tady v táboře, Dukeu?“ přidušeně se otázal. „Nabídl ti, že ti daruje Padilla Downs, když mě necháš na pokoji?“

Duke překvapeně zvedl hlavu a pohlédl na Jima.

„Jaks na to přišel?“

„Pan Granby včera večer poznamenal, že to tak dál nejde, když se dozvěděl o tom útoku na mě.“

Holcomb se kousl do spodního rtu. Pomalu přikývl.

„Ano, chtěl s tím sporem skoncovat. Domluvil se se mnou.“

Jima se zmocnila nedůvěra. Pozvedl obočí a pohlédl na Holcomba.

„Máš to písemně?“ otázal se.

Holcomb zavrtěl hlavou.

„To jsme chtěli vyřídit v nejbližších dnech v Roswellu,“ pomalu odpověděl. Očividně viděl, že mu Jim nevěří. „Austin chtěl, abych ze hry vyřadil Monetta.“

„A co ty?“

„Slíbil jsem mu to.“

„Nevěřím ti, Dukeu,“ zavrčel Jim. „Mezi tebou a Austinem Granbym něco je. Proč mi to konečně neřekneš - teď, když je pan Granby mrtvý?“

Upřeně si hleděli do očí.

V Holcombově hranaté tváři se nepohnul ani sval. Celou minutu nikdo z nich neřekl ani slovo, až Holcomb lehce zavrtěl hlavou a tiše řekl: „Teď, když je mrtvý, ti to neřeknu už vůbec, Jime.“

Jima opět popadl vztek.

„Doufáš, že se zmocníš celého Bitter Lake?“ zvolal.

Duke Holcomb udělal rychlý krok směrem k němu.

Jima to překvapilo.

Než mohl zvednout ruku k obraně, zasáhla ho tvrdá pěst do brady. Ten úder ho odhodil ke stěně chaty. Měl vyražený dech. Pravačkou trhl k remingtonu. Pak však uviděl, že Duke Holcomb zůstal stát a nesnaží se ho dál mlátit.

Jim se posbíral ze země.

Duke Holcomb řekl: „V posledních dnech jsi na mě házel špínu, Jime, a to mi vadí. Možná mě vidíš takového, jaký jsem býval dřív. Ale časy se změnily, Jime. Na to, co jsem udělal, jsem měl plné právo. Udělal jsem jenom jedinou chybu, ale tu jsem zase napravil. Teď jeď a odvez Austina Granbyho do Roswellu. Měj se na pozor před Stevenem Monettem. A pověz Hiramu Wynneovi, že zítra přijedu do Roswellu.“

Jim cítil bolest v bradě. Horší však bylo, že ještě stále nevěděl, co to všechno znamená. Sakra, pokud se Duke Holcomb cítí tak v právu, proč mu nedůvěřuje a nekápne božskou?

To, že před Jimem něco tají, přece nemůže znamenat nic jiného, než že je v neprávu!

Jim se prudce otočil, otevřel dveře a vyšel na verandu.

Muži stáli před chatou.

Hardy Marsh držel uzdy obou koní. Podal je Jimovi, a ten se vyšvihl do sedla. Všiml si zamyšlených pohledů kovbojů. Očividně viděli bouli, kterou měl na bradě. Nikdo však neřekl ani slovo.

Jim si vzal uzdy a otočil oba koně.

Aniž se ohlížel, vydal se směrem na východ a brzy zmizel v křovinách za kopcem.

+ + + + +

Bylo to už pozdě odpoledne, když Jim dorazil na ranč Bitter Lake.

Dlouho se v Roswellu nezdržoval.

Tělo Austina Granbyho nyní leželo u doktora Perkinse a funebrák se okamžitě postaral o to, že pro Austina Granbyho byla zhotovena zdobená rakev.

Hiram Wynne s pevně sevřenými rty vyslechl, co mu Jim řekl, a požádal ho, aby zůstal v Roswellu. Jim však pomyslel na dopis, o kterém hovořil pan Granby. Táhlo ho to zpátky na ranč Bitter Lake. Řekl Wynneovi, že se s Kim Granbyovou okamžitě vrátí do Roswellu.

Jim ani nešel za Dhanou Holcombovou. Ještě než se Dhana dozvěděla o smrti Austina Granbyho, opustil Jim město.

Ranč působil mrtvě.

Kromě Kim a černého kuchaře na něm nikdo nepobýval.

Mexičané měli zůstat u stáda u Bitter Lake. Kim Granbyová vyšla na verandu. Slyšela dusot Jimova šedáka.

V oblaku prachu ho Jim zastavil. Pak seskočil.

Kim Granbyová se na něj zvědavě dívala.

„Našels tátu?“ otázala se.

Jim polkl. Přemýšlel, jak bude Kim reagovat na zprávu o smrti svého otce.

Přistoupil k ní a položil jí ruku na rameno.

„Kim…“ Vyschlo mu v ústech.

Rozšířily se jí oči. Jim měl pocit, že vidí, jak se jí v nazelenalých zorničkách jiskří. „Co je s tátou?“ zeptala se.

„On - někdo ho zastřelil, Kim,“ zamumlal.

Kim Granbyová strnula. Odstoupila od něj a sevřela rty. Při tom zrudla ve tváři.

Jim na ni rozrušeně hleděl.

Myslel si, že se mu se slzami v očích vrhne na hruď, ačkoli to nebyla žena, která by vystavovala své city na odiv. Ale smrt otce musela otřást i jí.

V jejích nazelenalých očích se však žádné slzy neobjevily.

Naopak, jako by se v nich zračil výraz triumfu a zadostiučinění.

Jim Lockhart byl šokován.

Nevěřícně na ni hleděl a nedokázal se pohnout.

Jako by si všimla, co se s ním děje. Sklonila hlavu a přistoupila k němu.

„Nemůžu plakat, Jime,“ řekla. „V noci mě trápily zlé sny. Je to, jako by se stalo něco, co už se nedá změnit. Duke Holcomb od začátku věděl, že bude tátu muset zabít, aby si udržel Padilla Downs pro sebe.“

Jim neodpověděl.

Sám nevěděl, proč jí neřekl, že Duke Holcomb se smrtí Austina Granbyho pravděpodobně nemá nic společného.

Chytila ho za ruku a odtáhla do velké haly.

Jim pohlédl na krb. Na římse nic nebylo. Polkl a neodvážil se pohlédnout na Kim Granbyovou. Našla snad ten dopis a vzala si ho?

Ve dveřích vedoucích do kuchyně se objevila černá kuchařka. Zeptala se, jestli má Jimovi udělat něco k snědku.

Jim zavrtěl hlavou. Sdělil jí, že pan Granby je mrtev a že ještě večer odjede s Kim do Roswellu.

Černoška se rozplakala a Jim ji poslal zpátky do kuchyně. Musela zůstat na ranči, protože někdo se musel starat o zvířata.

Kim řekla: „Sbalím si pár věcí.“

Aniž by počkala na odpověď, šla do svého pokoje a zavřela za sebou dveře.

Jim přistoupil ke krbu.

Žádný dopis na něm nebyl.

Pak nahlédl do krbu a uviděl tam malou hromádku popela. Zklamaně vydechl a sklonil se.

Bezpochyby to byl shořelý papír.

Prsty hromádku rozhrnul. Černé, pokroucené zbytky papíru se pod jeho dotekem rozpadly. Kim Granbyová to neponechala náhodě. Z toho dopisu nezbylo vůbec nic.

Jim vstal. Rozrušeně oddechoval. Věděl, že už se nikdy nedozví, co mu Austin Granby chtěl sdělit.

Pomyslel na rančerova poslední slova. Granby hovořil o závěti v Santa Fé a uvedl jedno jméno, které Jim ještě nikdy neslyšel.

Jak to bylo?

Blake Conway? Ano, to bylo to jméno.

Dveře pokoje Kim Granbyová se otevřely.

Jim se vyděsil.

Přišla do haly s brokátovou taškou a zůstala stát, když ho uviděla před krbem. Přivřela oči a Jim v tom pohledu vycítil nedůvěru.

Přistoupil k ní a vzal tašku, kterou držela v pravé ruce.

„Osedlám ti klisnu, Kim,“ zamumlal.

Jenom přikývla.

Zatímco Jim šel ke vchodovým dveřím, odešla do kanceláře ranče.

Jim se neotáčel.

Měl podivný pocit.

Vybavila se mu slova šerifa Wynnea.

Kim se dřív často setkávala v Lincolnu se Stevenem Monettem. Co mezi nimi bylo? Skončilo to už, nebo to pokračovalo? Bylo snad Monettovo dvoření Dhaně Holcombové úhybným manévrem, který měl oklamat muže na ranči? Byl snad Duke Holcomb obětí té záludné hry tak jako Austin Granby?

Jimovi přeběhl mráz po zádech.

Pokoušel se přesvědčit sám sebe, že to tak není, ale čím více o tom přemýšlel, tím více si uvědomoval, že v celém rozkolu je namočená Kim Granbyová.

Osedlal její klisnu a přivedl ji k verandě, kde nechal stát tašku.

Kim vyšla z domu. V levé ruce držela jakousi složku.

„Co to je?“ zeptal se Jim.

„Tátovy papíry,“ odvětila. „Jeho závěť. Duke Holcomb udělal chybu. Táta by mu možná Padilla Downs nechal. Teď patří Bitter Lake mně a já mu nedám ani píď.“

Jim na to nic neřekl.

Beze slova pomohl Kim do sedla.

Potom přivázal její tašku na sedlovou hrušku šedáka, vyšvihl se na jeho hřbet a s Kim Granbyovou projeli branou a vydali se po prašné cestě, která vedla do Roswellu.

+ + + + +

Jim nechal Kim Granbyovou v hotelu Chaves. Mlčky stál v recepci, když Kim objednala pokoj i pro něho. Ten pokoj byl přímo naproti jejího. Chtěla, aby s ní šel nahoru, ale Jim jí řekl, že se nejdřív musí postarat o koně a pak si chce promluvit s šerifem.

Šel na plazu.

Ve městě bylo tísnivé ticho. Lidé se ptali, co jim přinese smrt Austina Granbyho.

Granby neměl ve městě moc přátel. Vždycky žil v ústraní a příliš se nestaral o druhé. Pokud byl pozván na nějakou oslavu, poslal tam jako svého zástupce Dukea Holcomba.

O Kim Granbyové, budoucí majitelce Bitter Lake, toho lidé v Roswellu také nevěděli moc.

Dlouho žila na Východě v nějakém internátě a vrátila se na ranč teprve před třemi roky. Na rozdíl od Dhany Holcombové neměl ve městě ani na okolních rančích žádnou přítelkyni.

Jim chápal obavy lidí.

Roswell byl závislý na Bitter Lake a lidé měli zájem na tom, aby se ranči dařilo dobře.

Dokud třímal otěže v rukou Duke Holcomb, bylo všechno v pořádku. Teď však došlo ke sporu mezi Granbym a Holcombem a rančer na svého bývalého společníka v závěti určitě nebral ohled. Jim kráčel k šerifově úřadovně, v níž se svítilo.

Hiram Wynne si očividně dělal starosti. A měl k tomu dobrý důvod. Austin Granby byl už druhý člověk, který byl v průběhu krátké doby zastřelen ze zálohy. Durangův vrah byl odhalen a potrestán. Kdo však zabil Granbyho?

Jim byl přesvědčen, že Austin Granby svého vraha viděl.

Proč mu rančer neřekl jeho jméno?

Jim tušil důvod.

Pro Austina Granbyho bylo důležitější povědět mu o dopise a závěti, než zavřel oči jednou provždy.

Jim téměř dorazil k chodníku šerifovy úřadovny.

Ze saloonu Llano zněly tlumené hlasy. Před ním stálo u zábradlí jen několik koní. Kovbojové okolních rančů odjeli domů, aby nebyli zataženi do nějakého sporu.

Jim se ohlédl. Slyšel lehké kroky na chodníku.

K šerifově úřadovně běžela nějaká žena.

Pak uviděla Jima a prudce se zastavila. Její tvář byla osvětlena lampou. Jim poznal kloboučnici Ginny Malloryovou.

„Jime!“ zvolala.

Jim z jejího hlasu vycítil strach. Rozběhl se k ní.

Ginny Malloryová se držela sloupku verandy. Dýchala přerývaně.

„Jime,“ zašeptala, „Dhana…“

Jim vyskočil k ní na chodník a chytil ji za ruku.

„Co je s Dhanou?“ zasyčel.

„Monett ji vzal k sobě. Řekl, že s ní musí mluvit kvůli jejímu otci. Dhana mi řekla, že u Monetta zůstane jen krátce. Měla strach. Musíte jít k Monettovi, Jime! Bojím se, že…“

Jim ji pustil a seskočil z chodníku do písku plazy.

„Povězte o tom Wynneovi, Ginny!“ zvolal přes rameno.

Potom se rozběhl přes plazu k Monettovu domu na rohu Rio Hondo Street. V advokátově kanceláři se nesvítilo. Ani za okny v prvním patře. To bylo zřejmě to, co Ginny Malloryovou zneklidňovalo.

Jim se nezdržoval klepáním na dveře.

Oběhl dům a uviděl, že v jednom okně v přízemí se svítí. Bez váhání se rozběhl proti dveřím vedoucím na dvůr.

Vyrazil je a vpadl do tmavé chodby. Nadělal při tom spoustu hluku.

Osvětlené okno patřilo k místnosti, jež se musela nacházet nalevo od chodby.

Jim udělal kotrmelec, a ještě než se zvedl, uviděl pod dalšími dveřmi proužek světla.

Potom uslyšel Dhanin výkřik. Vyděsil se a přiskočil ke dveřím.

Nebyly zamčené.

Jim zmáčkl kliku a vrazil dovnitří. Dveře narazily do stěny.

Na okamžik ho oslepila zář petrolejky.

Remington mu jako by sám od sebe vyletěl do ruky.

Tentokrát byl odhodlán Stevena Monetta provrtat kulkou, kdyby sáhl po koltu.

Advokát však neměl svůj revolver po ruce. Měl sako svlečené a pouzdro také odložil. Jim krátkým pohledem zjistil, že visí přes opěradlo židle. Pažba kapesního revolveru ráže 38 se leskla.

Monett byl bledý jako stěna. Jeho chladné, světlé oči těkaly mezi Jimem a štíhlou ženou u pohovky.

Na Dhanu Holcombovou pohlédl Jim jen krátce.

Viděl slzy, jež jí stékaly po tvářích. Měla rozcuchané vlasy. Jeden knoflík blůzy měla utržený. S výkřikem si stáhla dlouhou sukni přes nohy a odstoupila od pohovky.

Jima se zmocnil takový hněv, jaký zatím nepoznal.

Vykřikl tak nahlas, že Steven Monett se zachvěl.

Pak se advokát vrhl stranou. Nebyl však dost rychlý na to, aby unikl Jimovým pěstem.

Monett zařval.

Povedlo se mu převalit se na bok a uniknout dalším Jimovým úderům.

Jim zakopl o židli, kterou po něm Monett vrhl. Revolverové pouzdro s osmatřicítkou spadlo na zem. Monett se otočil a pravou rukou popadl jeho světlou pažbu, ale to už se před ním objevil Jim a šlápl mu na ruku.

Monett řval, jako by ho na nože brali.

Jim mu zasadil další úder a musel pustit kolt. Jim jej odkopl pryč. Kolt se dostal pod pohovku.

Jim koutkem oka viděl, že si Dhanai rozrušením zakryla ústa pěstmi.

Potom se Monett ocitl před ním.

Zasypal ho ranami. Štíhlý, šlachovitý advokát se pokoušel krýt si obličej, ale Jim mu lehce odstrčil ruce.

Monett vykřikl a začal do něho taky bušit pěstmi.

Jim inkasoval několik úderů, ale skoro to necítil.

Monett se zmocnil Dhany a pokusil se ji znásilnit. Proto Jim neznal slitování.

Probral se, teprve když ucítil, že ho někdo chytil za rameno.

Nejasně viděl, jak se Steven Monett svezl po stěně.

Advokátova tvář nesla stopy Jimových pěstí. Levé oko měl skoro zavřené a z roztrženého spodního rtu mu vytékala krev.

Jim byl zadýchaný.

„Klid, Jime,“ ozval se hluboký hlas Hirama Wynnea. „To stačí.“

Jim se vymanil z šerifova sevření. Ocelovým pohledem hleděl na domláceného Monetta, který klečel na podlaze a lapal po vzduchu jako kapr na suchu.

„Řekni mu, že ho oddělám, jestli se ještě jednou těma svýma špinavýma prackama dotkne Dhany!“ zavrčel.

Šerif přistoupil k Monettovi.

„Slyšel jste, Monette,“ chladně řekl. „Toto bude mít dohru. Nikdy jsem vám nevěřil. Teď konečně vím, co jste zač.“

Otočil se k Dhaně, která přistoupila k Jimovi. Jim ji objal kolem ramen.

„Co od vás Monett chtěl, Dhano?“ zeptal se šerif.

„On - mě sem nalákal, pane Wynne,“ zašeptalo děvče. „Řekl, že čekal dost dlouho…“ Selhal jí hlas. Rozplakala se a přitiskla svůj slzami zalitý obličej k Jimovu rameni.

„Vyveď ji ven, Jime,“ řekl Hiram Wynne.

Jim vyvedl Dhanu z místnosti a otvorem po vyražených dveřích ji odvedl na dvůr.

Naštěstí nikdo neviděl, co se v Monettově domě dělo.

Ginny Malloryová čekala na rohu domu, kde se ujala Dhany.

„Vezmu ji k sobě,“ řekla Jimovi.

Přikývl a pohlédl na šerifa, který šel za nimi. Wynne chytil Jima za ruku a vydal se s ním za oběma ženami.

Jim pohlédl do šerifovy vážné tváře.

„Měl bys tuto noc strávit u mě v kanceláři, Jime,“ zamumlal Wynne.

„Proč? Já se Monetta nebojím.“

„Nemluvím o Monettovi. Špinavou práci za něho dělají jiní.“

„Jeho zabiják už nežije, Hirame.“

„Zapomínáš, že si může koupit víc než jeden kolt,“ odvětil šerif. „Dnes večer přijel do Roswellu nějaký muž, který nosí kolt hodně nízko. Hned jsem ho poznal. Jmenuje se Ben Glencoe. Na pažbě koltu má skoro tucet zářezů.“

Jim si olízl rty.

„Myslíš, že Monett si ho pozval, aby mě zabil?“

Wynne pokrčil rameny.

„Možné je všechno, Jime,“ řekl. „Tak co, půjdeš se mnou do úřadovny?“

Jim pomalu zavrtěl hlavou. „Umím na sebe dát pozor sám, Hirame. Půjdu k Ginny. Nechci, aby se Dhaně stalo znovu něco takového.“

Před kloboučnictvím Ginny Malloryové se zastavili.

Jim Dhaně položil ruku kolem ramen, zatímco Ginny Malloryová otevřela dveře a Hiram Wynne se rozloučil krátkým kývnutím.

Jim Lockhart pohlédl do uvolněné tváře Dhany Holcombové.

Ještě nikdy si nebyl tak silně vědom toho, jak tu dívku miluje.

Neviděl úzkou, bledou tvář za záclonou okna hotelu Chaves.

Kdyby spatřil nenávist v nazelenalých očích Kim Granbyové, přeběhl by mu mráz po zádech.

+ + + + +

Kopyta koní zvířila velký oblak prachu, který se jen pomalu rozplýval. Jezdci před saloonem Llano jím byli zahaleni.

Z chodníku před kloboučnictvím Ginny Malloryové Jim viděl, jak Duke Holcomb otočil svého velkého plaváka a vydal se přes plazu k rohu Rio Hondo Street.

Dhana Holcombová vyšla na chodník a chytila Jima za ruku. V jejích očích byla úleva. Šok z předchozího večera už překonala. Věděla, že teď bude všechno dobré, teď, když konečně našla odvahu, aby Jimovi vyznala lásku.

Hovořili spolu půl noci.

Jim se jí ptal, zda ví, jaké tajemství spojuje Austina Granbyho a Dukea Holcomba. Dhana mu však nedokázala pomoct. Ani ona nebyla při tom, když její otec v poslední době mluvil se Stevenem Monettem.

Sevřela Jimovi ruku.

Jim na ni pohlédl a uviděl, že se dívá přes plazu.

Kim Granbyová vyšla na verandu hotelu Chaves. Měla na sobě černý kalhotový kostým se stříbrnými výšivkami. Krátký kabátek měla rozepnutý, takže byly jasně vidět obrysy jejích ňader. Tvář jí stínil široký okraj plochého kalifornského klobouku. Jimovi se zdálo, že i tak cítí její nenávistný pohled. Musela poznat, co je mezi ním a Dhanou Holcombovou. Nakvašeně se otočila a vrátila se do hotelu.

Jim se ohlédl.

K advokátovu domu dorazil Duke Holcomb. Seskočil ze sedla a vyšel po schodech na chodník. Jeho kroky na prknech chodníku byly slyšet až tam. Pak Holcomb otevřel dveře Monettovy úřadovny a zmizel vevnitř.

„Neměli bychom tátovi říkat, co se včera večer stalo, Jime,“ zamumlala Dhana.

Jim přikývl. Možná to tak bude lepší. Duke Holcomb by se asi přestal ovládat a vpálil by Monettovi kulku do hlavy.

Kovbojové přivázali své koně k zábradlí před saloonem Llano. Někteří z nich už prošli dovnitř.

Hardy Marsh šel po chodníku k šerifově úřadovně. Minul při tom Jima a Dhanu.

„Ahoj, Dhano,“ zamumlal. „Dobrý den, Jime. Už jsi něco zjistil o vrahovi pana Granbyho?“

Jim zavrtěl hlavou.

„Uvažoval jsem celou noc o tom, že jsme neslyšeli ten výstřel,“ dodal Hardy Marsh. „Foukalo z východu. A i když mezi námi a vrahem byl kopec, tak bychom tu ránu museli slyšet. V táboře celou dobu panoval klid.“

Jim kývl k Rio Hondo Street.

„Víš, co chce Duke u Monetta?“

Marsh pokrčil rameny. „Poslat ho k čertu, předpokládám,“ zamumlal. „To s Durangovým zabijákem ho popudilo. Jestli Monett bossovi neposkytne uspokojující vysvětlení, určitě přijde o několik zubů.“

Jim pomyslel na to, jak Monett vypadal. Duke se ho určitě bude ptát, jak k těm modřinám přišel.

„Znáš muže jménem Ben Glencoe?“ zeptal se Jim starého kovboje. Marsh se zatvářil kysele.

„Už jsem o něm něco slyšel,“ zamumlal, „ale naštěstí jsem ho nikdy nepotkal. Je to chladnokrevný zabiják, který by pro pár dolarů oddělal vlastní matku. Co je s ním?“

„Wynne ho viděl ve městě. Je možné, že ho sem pozval Monett. Řekni chlapcům, aby se neopili a měli se na pozoru.“

„Myslíš, že Monett by ho mohl najmout, aby tě zabil?“

Jim pokrčil rameny. Nic na to neřekl. Ne, nevěřil, že Monett zabijáka najal kvůli němu. Teď, když byl Austin Granby mrtev a Duke Holcomb chtěl s advokátem přestat spolupracovat, už Jim Lockhart pro někoho, kdo měl zálusk na Bitter Lake, nebyl nebezpečný.

Jim měl už od minulého večera jisté podezření. Zatím mu však chyběly opěrné body, z nichž by mohl vycházet.

Dveře Monettova domu se otevřely.

Duke Holcomb vyšel ven a práskl dveřmi. Ta rána byla slyšet přes celou plazu.

„Boss je pěkně rozzuřený,“ poznamenal Hardy Marsh.

Jim viděl, že Dukeův hranatý obličej je zkřivený zlostí. Rád by věděl, o čem ti dva muži spolu hovořili. Jak ale znal Dukea, věděl, že se od něho nedozví ani slovo.

Holcomb sešel po schodech z chodníku.

Jim viděl, jak náhle pohlédl k rohu domu.

Ve stínu verandy se objevila štíhlá postava. Ten muž očividně Dukea Holcomba oslovil.

Jim měl pocit, jako by mu na krk sáhla studená ruka.

Hned věděl, kdo to je.

Chraplavě vykřikl, odstoupil od Dhany Holcombové, seskočil z chodníku a rozběhl se prachem plazy k Monettovu domu.

„Dukeu!“ zabručel.

Duke Holcomb sebou trhl, ještě než Jim vykřikl jeho jméno. Jim sledoval, jak Duke tleskl pravou dlaní na pažbu koltu. Ještě se mu podařilo ho povytáhnout z pouzdra, když tu se na rohu domu zablesklo. Nárazem kulky se Dukea otočil a pak se svalil do prachu vedle kopyt svého plaváka.

Jim vytrhl z pouzdra svůj remington.

Muž na rohu domu zvedl svou zbraň a namířil na na zemi ležícího Holcomba.

„Glencoe!“ zabručel Jim a vypálil ze svého remingtonu.

Kulka se zavrtala do stěny těsně vedle zabijáka.

Pistolník se otočil, ale než mohl vystřelit na Jima, ozvala se rána šikmo za ním.

Z jednoho z oken Monettova domu vyšlehl plamen. S řinčením se rozbila okenní tabule a zabiják koupil kulku do zad. Zavrávoral, zamával levou rukou a instinktivně zmáčkl spoušť.

Kulka se zavrtala do prken verandy. Potom ztratil rovnováhu a skácel se na břicho. Ruka s koltem se mu svezla přes okraj verandy a houpala se sem a tam.

Jim dorazil k Dukeu Holcombovi a přikrčil se, protože očekával další výstřel z Monettova domu. Panovalo tam však ticho.

O několik vteřin později zavrzaly vchodové dveře.

Jim zvedl remington.

Ve dveřích se objevil Steven Monett. Ve svěšené pravé ruce držel revolver ráže 38, z ústí jehož hlavně se ještě kouřilo. Vedle mrtvého zabijáka advokát zůstal stát. Při pohledu na něj nehnul ani brvou, jen se mu jiskřilo v očích. V pohledu, kterým hleděl na oba bezvládně ležící muže, se zračilo zadostiučinění.

Jim slyšel Dhanin zděšený výkřik a trhl sebou. Viděl, jak se Duke Holcomb začal hýbat, a klekl si k němu.

V tom na něj padl stín.

Uslyšel hluboký hlas Hirama Wynnea. „Pusťte ten revolver, Monette!“

Pak se vedle něj ocitla vzlykající Dhana a vrhla se na svého otce.

Jim ji zvedl. Otočil hlavu a pohlédl do vrásčité tváře Hardyho Marshe.

„Žije,Hardy,“ zavrčel. „Musíme ho odnést k doktoru Perkinsovi.“

Náhle tam byli všichni.

Hank Stillwell vzal Dukea Holcomba do náruče, jako by to bylo malé dítě. Beebe Pryor se rozběhl přes plazu k Pecos Street, aby doktora Perkinse připravil na to, že bude mít práci. Abe Warner, Carter Moore a další doprovázeli Hanka Stillwella, Jima a Dhanu přes plazu.

Jim ještě slyšel, jak Hiram Wynne říká: „Glencoe je mrtvý, Monette. Půjdete teď se mnou do vězení.“

Advokát protestoval, ale Wynne byl neoblomný.

„Počkám, co řekne Duke Holcomb, Monette,“ řekl šerif. „Do té doby zůstanete za mřížemi.“

+ + + + +

Duke Holcomb rychle oddechoval. Obvaz, kterým měl ovázanou hruď, byl již znovu zakrvácený.

Doktor Perkins se pouze jednu minutu pokoušel mu vytáhnout kulku z hrudi, pak zavrtěl hlavou a řekl: „Vězí příliš blízko srdce. Zabil bych ho…“ Ovázal ho a řekl, že nemůže dělat nic jiného, než spoléhat na Boha.

Pak se Duke Holcomb probral k vědomí.

Upřeně hleděl na Jima a Dhanu a po chvíli Dhanu požádal, aby s ostatními odešla. Chtěl s Jimem mluvit o samotě.

Dhana se rozplakala. Nechápala, proč ji její otec posílá pryč. Odešla však a doktor Perkins a ostatní ji následovali.

Duke Holcomb položil dlaň na Jimovu ruku a začal slabým hlasem hovořit.

„Slib mi, že nikomu - ani Dhaně - neřekneš, co ti teď povím, Jime!“

Jim ztěžka polkl a přikývl.

„Přísahej mi na Dhanin život!“ vyhrkl raněný.

„Přísahám,“ zamumlal Jim.

Duke Holcomb se několikrát nadechl, než pohnul rty.

Jim naslouchal tichému hlasu a postupně bledl. Duke mu vyprávěl o dobách předtím, než on a Austin Granby přijeli do Nového Mexika. Žili v jižním Texasu a Duke Holcomb byl marshalem ve městě Texarkana, ve kterém bydlel také Austin Granby.

Ten měl hezkou, ale lehkovážnou mladou ženu a jednoletou dceru.

Jednoho dne nalezli mladou ženu zastřelenou v Granbyho domě. Vedle její postele ležel mrtvý nahý muž, kterého nikdo v Texarkaně neznal. Austin Granby a to děvčátko beze stopy zmizeli.

Duke Holcomb našel dopis, který napsala Granbyho mladá žena. Stálo v něm, že s tím mužem chtěla odejít z Texarkany. Je to prý otec její dcery Kim. Austin Granby ten dopis podle všeho nenašel, když překvapil svou ženu s tím mužem v posteli.

Duke Holcomb se vydal po Granbyho stopách. Granby vybral všechny své peníze z banky a odjel bryčkou do San Antonia.

Potom se jeho stopa ztrácela.

Duke Holcomb však byl vytrvalý.

Téměř rok mu trvalo, než v Lubbocku našel jednoho opilého muže, který tvrdil, že před dlouhou dobou vedl za sto dolaru muže s malým dítětem přes Llano Estacado do Nového Mexika. Popis přesně seděl na Austina Granbyho.

Duke Holcomb odjel do Nového Mexika a tam Granbyho vystopoval poblíž Roswellu. Granby si za své peníze koupil ranč Bitter Lake, s kterým to šlo stále víc z kopce, jelikož Granby nerozuměl chovu dobytka a lidé, které s rančem převzal, ho šidili.

Austin Granby se zhroutil, když se Duke Holcomb objevil na Bitter Lake. Potom marshala prosil, aby se nad ním smiloval. Prý hluboce lituje, že zabil svou ženu a toho muže.

Nabídl DukeuHolcombovi, že semůže stát podílníkem jeho ranče. Se stejným podílem a stejnými právy jako on.

Duke Holcomb potřeboval týden na to, aby si to rozmyslel. Věděl, že Granby není žádný zabiják, že vraždil v afektu. Ten už nikdy nikomu nezkřiví ani vlas na hlavě.

A Holcomb pomyslel na šanci, která se mu naskýtala. Z peněz, které si vydělal jako marshal, si toho moc našetřit nemohl, aby se postavil na vlastní nohy.

Souhlasil s Granbyho návrhem a od toho dne se z nich stali partneři.

Duke Holcomb byl ve stejně choulostivé situaci jako Austin Granby. Nikdo by mu totiž neodpustil, že zneužil hvězdy ve vlastní prospěch.

Podepsání písemné smlouvy o podílnictví neustále odkládali, protože by to mezi sousedy vzbudilo dohady, proč Granby daroval polovinu svého ranče předákovi.

Bitter Lake pod vedením Dukea Holcomba vzkvétal.

Pak Austin Granby jednoho dne náhodou našel v Holcombových papírech dopis své ženy.

Od toho dne, kdy se dozvěděl, že Kim není jeho dcera, se stále více uzavíral do sebe. Poslal Kim do internátu na Východě. Teprve když na Bitter Lake přijel mladý muž jménem Jim Lockhart, se Austin Granby probral z lhostejnosti…

Duke Holcomb ztěžka oddechoval. Vyprávění ho namáhalo.

Jim mu dal napít a zamumlal: „Můžeš pokračovat později, Dukeu. Nejdřív se trochu vyspi.“

Duke Holcomb zavrtěl hlavou. „Už mi nezbývá moc času, Jime,“ zašeptal. „Cítím to. Vzpomínáš si na den, kdy se Kim vrátila z Východu?“

Jim přikývl.

Dhana a Kim se pohádaly. Šlo o něho. Kim se chovala velmi namyšleně a řekla, že na jiných rančích není obvyklé, aby předák a jeho rodina jedli s rančerem u jednoho stolu. Každý u stolu cítil, že Kim žárlí na Dhanu, protože Jim se jí dvořil víc než Kim.

„Tenkrát jsem Austina přitlačil ke zdi,“ zašepal Duke. „Už jsem nechtěl pro ostatní být jen předák Bitter Lake. Granbymu nezbylo nic jiného, než se mnou podepsat smlouvu. Bohužel jsem tehdy byl důvěřivý a nepochopil jsem, že mi dává právo na polovinu zisku ranče, ale nikoliv podíl na ranči samotný. To mi vysvětlil až Steven Monett.“

Jim na něho pohlédl.

„Jaký důvod měl Monett k tomu, aby se s tebou spojil? Byl to přece zástupce pana Granbyho.“

„To ještě pořád nevím,“ zamumlal Holcomb. „Musel už tenkrát mít nějaký plán. Čekal jsem dlouho. Když se pak Granby zdráhal podepsat novou smlouvu, jsem se rozhodl, že si vezmu část ranče, která mi patřila. Dřel jsem na ni dost.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Holcombův dech již téměř nebylo slyšet. Zavřel oči a sevřel prostěradlo, kterým byl přikryt až po boky.

„Nechci, aby se o těch věcech dozvěděla Dhana, Jime,“ zašeptal se zavřenýma očima. „Ona ani nikdo jiný. Přísahals, Jime!“ Otevřel oči.

„Svou přísahu dodržím, Dukeu,“ chraplavě řekl Jim.

Duke Holcomb k němu natáhl ruku.

„Jime… Dhana…“

„Dhana a já jsme se domluvili, Dukeu,“ odvětil pohnutým hlasem. „Poženu tvůj podíl na stádu na sever a někde začneme od začátku. Zvládneme to, Dukeu. Počkáme, až se zotavíš…“

Holcombovi ochable klesla hlava. „Zavolej Dhanu, chlapče…“ zamumlal.

Jim vyskočil a zavolal jeho dceru.

Dhana vešla dovnitř a klekla si k posteli. Po tvářích jí tekly slzy, když přitiskla obličej k tváři svého otce, jehož oči strnule hleděly do zdi.

Jim jí jemně položil ruku na rameno.

+ + + + +

Na plaze bylo vedro.

Jim Lockhart pohlédl ke vchodu hotelu Chaves.

Duke Holcomb ležel u hrobníka vedle Austina Granbyho. Oba muži žili dvacet let se strašlivým tajemstvím a nyní je znal jen Jim.

Šerif Hiram Wynne propustil Stevena Monetta z vězení, když mu Jim řekl, že umírající advokáta neobvinil.

Monett se nyní zdržoval v hotelu. Jim si byl jist, že šel ke Kim Granbyové.

Nevěřil Monettovi, ale nemohl nijak zjistit a dokázat, jakou hru Monett hraje. Kdo jinýnež on mohl zabijákovi Benu Glencoeovi dát za úkol oddělat Dukea Holcomba?

Podle všeho byl Glencoe také vrahem Austina Granbyho, protože mezi zabijákovými věcmi šerif Wynne našel kabát proděravělý kulkou. Jedna z těch dírek byla začouzená. Vypadalo to, jako by Glencoe střílel přes srolovaný kabát. Tak se dalo vysvětlit, že výstřel nebylo slyšet v Holcombově táboře.

Ale jaký byl motiv? Proč museli oba muži zemřít? A proč se Monett snažil zmocnit Dhany Holcombové? Jaký byl jeho vztah s Kim Granbyovou?

Jim Lockhart byl odhodlán za vším udělat tlustou čáru. Nikdy by Kim Granbyové neprozradil, že není skutečnou dcerou Austina Granbyho. Jenom ať si Bitter Lake nechá.

Přešel plazu a vstoupil do recepce hotelu. Mlčky si vzal od muže za recepčním pultem klíč od svého pokoje, v němž dosud nebyl.

Vyšel do patra a chvíli váhal přede dveřmi pokoje Kim Granbyové. Potom si však řekl, že si ještě musí rozmyslet, co Kim řekne.

Šel do svého pokoje.

Překvapeně se zastavil, když uslyšel tiché hlasy.

Pohlédl doleva a spatřil dveře, kterými byl spojen jeho pokoj a pokoj Kim. Byly pootevřené.

„Ty ses zbláznila, Kim!“ přidušeně řekl Steven Monett. „Dosáhli jsme toho, co jsme chtěli! Nikdo nám nemůže nic dokázat. Chceš všechno ohrozit jen kvůli pomstě?“

„Duke s ním mluvil dost dlouho na to, aby mu všechno řekl,“ zavrčela Kim Granbyová. „Už jen proto musí Jim Lockhart zemřít!“

Jim sebou trhl a rozšířily se mu zorničky. Bylo to, jako by mu spadly šupiny z očí.

Tajemství, které mu svěřil Duke Holcomb, Kim Granbyová a Steven Monett znali! Pověděl to snad Austin Granby Kim?

V následujícím okamžiku se Jim dozvěděl, že to byl Monett, kdo odhalil tajemství těch dvou mužů.

„Granby a Holcomb o tom mlčeli dvacet let. Proč by teď promluvili? Nikdo by se to nikdy nedozvěděl, kdybych jednou náhodou nenocoval v Texarkaně, kde mi jeden muž vyprávěl příběh o Austinu Granbym a zmizelém marshalovi Dukeu Holcombovi. Ani Granby ani Holcomb asi nevěděli, že nejsi Granbyho dcera. To se lidé v Texarkaně dozvěděli , až když tam přijel bratr toho mrtvého. Nech Jima Lockharta na pokoji, Kim. Kdybychom ho zabili, jenom bychom píchli do vosího hnízda. Počkejme aspoň, co udělá. Jestli se pokusí odehnat část našeho stáda, můžeme na něho poslat nějakého zabijáka.“

Jim teď věděl, že to byl Steven Monett, kdo do Roswellu přivedl Glencoea a toho druhého zabijáka.

Cítil, jak v něm roste chladný hněv.

Ani ne tak na Monetta, jako na Kim Granbyovou. Austin Granby sice nebyl její skutečný otec, ale nikdy jí nedal pocítit, že není jeho vlastní dcerou.

Rychlými kroky šel ke spojovacím dveřím.

Než je otevřel, uslyšel nějaký šramot.

Pak třeskl výstřel, zablesklo se a ucítil tvrdý náraz do pravého boku.

V tom samém okamžiku zmáčkl spoušť remingtonu. Mířil doprostřed oblaku dýmu, který zahalil advokáta Stevena Monetta.

Kim Granbyová zaječela, když se Monett skácel na zem a strhl s sebou přitom stůl. Vrhla se k jeho revolveru, který ležel na zemi, a chtěla ho zvednout.

Jim vrávoral.

„Nemysli si, že nevystřelím, Kim!“ chraplavě vyhrkl. „Teď vím, že jsi to ty, kdo má na svědomí Austina Granbyho a Dukea Holcomba!“

Kim Granbyovou lomcoval vztek a nenávist. Neodvážila se však sklonit pro zbraň.

Jim cítil, jak mu po pravém boku stéká něco teplého. Musel se levou rukou chytit rámu dveří. Potom se z chodby ozvaly chvatné kroky a hlasy.

„Austin Granby něco říkal o závěti, kterou zanechal u jednoho právníka v Santa Fé, Kim,“ zavrčel Jim. „Budu se jí řídit. Jestli to uděláš i ty, neřeknu ani slovo o tom, co jsem právě slyšel.“

Kim Granbyová těkala pohledem. Pochopila, že nemá jinou možnost. Pomalu přikývla, avšak nenávist, která se zračila v jejích očích, mu napověděla, že ho nikdy nepřestane nenávidět.

+ + + + +

Kim Granbyová netušila, že i Austin Granby věděl pravdu o tom, kdo je jejím skutečným otcem.

V závěti, která činila neplatným dokument uložený na Bitter Lake, stálo, že Kim má zdědit 20 tisíc dolarů. Ranč Bitter Lake byl rozdělen na dvě poloviny, z nichž jedna připadla Jimu Lockhartovi a druhá Dhaně Holcombové.

Jim byl po oznámení obsahu závěti jak opařený.

Dhana Holcombová to také nechápala.

V závěti byl přiložen dopis adresovaný Dukeu Holcombovi, který měl přečíst pouze on osobně. Jelikož byl Duke Holcomb mrtev, byl dopis za přítomnosti všech svědků advokátem Blakem Conwayem spálen, aniž do něho někdo nahlédl.

Jim si dokázal představit, co v něm bylo.

Pravděpodobně měli Austin Granby a Duke Holcomb celé ty roky strach, že někdo z nich promluví. Proto se Granby zdráhal Holcombovi písemně potvrdit slíbené podílnictví. A jako svého dědice neurčil Dukea Holcomba, ale jeho dceru.

Kim Granbyová opouštěla roswellskou soudní síň bledá jako stěna.

Ještě v tu hodinu odjela s šekem na dvacet tisíc dolarů z města.

Dhana Holcombová a Jim Lockhart za ní hleděli a oba doufali, že Kim Granbyovou už nikdy neuvidí…