John Kirby

Colorado western 142. Parťák smrt

Je konec! Je po všem! Reed Morgan cítil tlak hlavně revolveru v zádech. Jeho kolt spadl na zem vedle sedlových kapes. Na dlažbu pevnosti Guadelupe se vysypaly zlaté mince. Pak i Reedovi společníci pustili zbraně na zem.

Přišel k nim jeden důstojník a mávl hlavní revolveru. „Klekněte si ke zdi!” přikázal. „A otočte se tváří ke zdi!”

Muži poslechli. Věděli, jaký je čeká osud. O několik vteřin později Reed Morgan ucítil chladnou hlaveň koltu Dragoner v zátylku. Kohoutek byl natažen. Proklaté zlato!, blesklo mu hlavou. Měl jsem to vědět, že ta cesta do Mexika skončí takto…

Reed Morgan si promnul oči a pohlédl na vyčerpané jezdce, kteří se jen s vypětím všech sil dokázali udržet v sedlech. Byli vyřízení tak jako on a žena, která jela vedle něj.

Dva dny takřka bez přestávky cestovali a on měl ještě stále v uších rachot rotačních kulometů, jež zkosily kyrysníky císaře, který ještě stále vládl nad Mexikem, ale již byl obklíčen povstalci v Querataru a vlastně už byl ztracen.

Přivřenýma očima pohlédl na ženu vedle sebe. Právě jí vděčil za to, že téměř vjeli do pasti kyrysníků.

Reed Morgan uvažoval o tom, že i on se tou ženou nechal obelstít. To, že přijela do Texasu jako nákupčí zbraní pro císaře Maximiliána, se dozvěděl, až už bylo příliš pozdě. Poprosila ho o pomoc proti Craigu Averillovi, od kterého chtěla koupit zbraně – v ceně jednoho milionu amerických dolarů.

Zaplatit však nemínila.

Nalákala Averillovy lidi a jeho, Reeda Morgana, do pasti a nebýt Averillova vrozeného instinktu, byli by teď několik stop pod zemí.

Craig Averill doufal, že u kyrysníků najde ty dolary, ale mýlil se. Zuřil a potom se rozhodl, že povozy se zbraněmi nechá u Rio Grande a pojede si pro to zlato, o kterém si myslel, že na něj má nárok.

Reed Morgan se od něj chtěl oddělit, ale Craig Averill mu vyhrožoval, že mu prožene kulku hlavou, jestli se pokusí ztratit. Ale jenom kvůli tomu Reed Morgan tam nezůstal. Sám nevěděl, co to bylo, ale něco ho přitahovalo k té ženě. Věděl, že by ho bez oka mrknutí obětovala, jen aby splnila svůj úkol, ale cosi ho nutilo s ní zůstat.

Craig Averill rozhodl, že si odpočinou. I Reed Morgan seskočil ze sedla a napil se vlažné, poloslané vody, kterou měl v láhvi.

Slunce rozpalovalo skály kolem a rokle připomínala pec.

Reed Morgan sklonil ruku s láhví a hřbetem dlaně si utřel bradu.

Janine Lebeau se opírala o skálu. Pozorovala Craiga Averilla.

Ten seděl opodál s pokrčenou nohou. Košili měl pod pažemi a mezi lopatkami propocenou.

Jako by vycítil Morganův pohled, otočil po chvíli hlavu. Ty bledé oči, které nikdy nemrkaly, se přivřely. Zvedl se a pomalu přišel k Reedu Morganovi. Horký, bílý prach tlumil jeho kroky. Bylo slyšet jen cinkání ostruh.

Reed Morgan zvedl hlavu. V záhybech Averillových šatů se usadil světlý prach. Mezi prsty levé ruky nedbale držel oharek cigarety. Pravou ruku měl svěšenou a zápěstím se dotýkal ořešákové pažby koltu.

„Na co myslíte?” otázal se. „Na ni?” Kývl na Janine Lebeau.

Reed Morgan vrazil špunt do hrdla láhve.

„Jestli v této rokli zůstaneme delší dobu, tak budou koně na konci se silami,” řekl. „Vedro sálá ze skalních stěn jako z pece, dokud je slunce na obloze.”

„Durant jim umyl nozdry,” řekl Averill. Pohlédl ke koním, kteří se svěšenými hlavami stáli ve sporém stínu. Kůži měli zpocenou, kolem očí jim létaly mouchy.

„A ona?” Reed Morgan kývl na ženu, která si objala kolena.

Averillův obličej zůstal strnulý, byl v něm chladný výraz, když ji pozoroval. „Co je s ní? Litujete jí?” V jeho hlase byl cynický podtón. „Kdyby se jí podařilo dostat nás do pasti, ležel byste teď – tak jako my všichni – s kulkou v zádech v tekutých píscích Rio Grande. Ještě stále je nebezpečná. Takové ženy nikdy nepřestanou být nebezpečné.”

Reed Morgan vstal a šel ke koním. Omotal kožený řemínek láhve okolo hrušky sedla, položil ruku na sedlo, opřel se o teplé koňské tělo a pohlédl do Averillových bledých očí.

„Jak dlouho bychom tu ještě měli zůstat?“

Averill si pohrával s pažbou karabiny, která trčela z pouzdra pod Morganovou sedlovou brašnou.

„Myslíte na tu ženu. Od té doby, co jsme přebrodili řeku, na ni myslíte – a na to, pro koho se nakonec rozhodne. Jste hlupák. Ta se vždycky rozhodne pro toho, od koho si slibuje nejvíc. Je studená jak kus ledu.”

Reed Morgan pohladil koně. Přivřenýma očima hleděl na ostatní muže, kteří leželi ve stínu skal.

Bryan, který si pohrával s řemínkem své láhve, Durant, jehož tělo se lesklo potem a který měl skloněnou hlavu, Hubbard, jehož rovné, blond vlasy jako by byl přilepené k jeho hlavě, a Camaron, který přivřenýma očima ustavičně hleděl na ženu, jež seděla jen několik kroků od něj.

Reed Morgan cítil Averillův pohled. Neotočil se však. Sundal ruku ze sedla.

Ozvalo se hvízdnutí, které se odráželo od rudých skal, jež se tyčily nad nimi.

Reed Morgan zvedl hlavu. Averill rychle přiběhl k němu. Rozhlížel se po suťovém poli na úpatí skály.

Ve stínu trnitého ocotilla se tam zvedla postava, jež byla od pasu nahoru nahá. Muž zvedl nad hlavu ruku s winchestrovkou. Jednou, dvakrát, třikrát… „To je ono,” řekl Averill. „Bryane!” zvolal.

Muž u ocotilla tam ještě pořád stál s pažbou karabiny opřenou o bok. Averill mu dal znamení a muž se přikrčil.

Reed Morgan viděl, jak klečí mezi keři. Od hlavně karabiny se odrazilo slunce, když nabíjel winchestrovku.

Averill vytáhl svou pušku ze sedlového pouzdra.

„Bryane, ty a ostatní vylezete na to suťové pole naproti. Ale odtud, kde stojí Brent, vás nesmí být vidět. Tady zůstane jen Morgan, já a ta žena.”

Reed Morgan viděl, jak se Janine Lebeau zvedla. Odhrnula si vlasy ze tváře, ale z jejích úst nevyšla ani hláska. Stále pozorovala Averilla.

„Co se děje?” zeptal se Reed Morgan.

„Bryane, odveď koně za ohbí rokle! ” ostře řekl Averill.

Pak se otočil k Reedu Morganovi. Pousmál se a řekl: „Nejsme tu sami. Brent seshora viděl čtyři jezdce, kteří přijeli do rokle. Pospěšte si, Bryane! Koně musejí pryč!”

Nabil winchestrovku a dal si ji do pravé ruky. Reed Morgan viděl, jak ostatní táhli koně za ohbí úzké rokle. Zvířata kráčela jen pomalu a s odporem.

Bryan se vrátil jako první. Jeho tvář byla zalita potem. Averill mu dal znamení hlavní karabiny a Bryan se vydal do suťového svahu. Ostatní ho následovali. Zpod podrážek jejich bot se odvalovaly kameny, které se řítily dolů. Nad suťovým polem se vznášel oblak prachu, který pomalu odnášel vítr.

Averil si levou rukou sundal černý texaský klobouk s plochou korunou a se stříbrnou stužkou a odhodil ho stranou.

Reed Morgan pohlédl na Janine Lebeau. Klečela u skalní stěny. Její tvář byla bledá a měla kruhy pod očima. Nervózně jí cukaly rty. Pohlédla k ohbí rokle, za nímž stáli koně, a Reed Morgan věděl, co si v tom okamžiku pomyslela. Potom jí však klesla ramena. Věděla, že nemá šanci z rokle uniknout.

Averill winchestrovku lhostejně držel v ruce. Reed Morgan, který hleděl na Averilla, viděl, jak se mu chvějí na krku. Palcem pravé ruky si pohrával s kohoutkem winchestrovky.

Tam, kde stáli, začínala rokle stoupat, a po padesáti krocích zase klesala do doliny.

Náhle se z té doliny vynořili jezdci. Zastavili své koně a pohlédli na oba muže a ženu.

„Bravados,” řekl Averill. „Lidé Manuela Ramireze. Chtěl jsem se jim vyhnout. Ale jsou jako mrchožrouti, kteří vycítí každou mrtvolu. Jsou všude. Jestli si někdo z nich sundá klobouk a bude ho držet tak, že mu zakryje revolver, tak ho odpravte.”

Reed Morgan neodpověděl. Stál šikmo za Averillem, ani ne pět kroků od něj. Palcem si odepnul kožené poutko kohoutku revolveru. Ukazováčkem se dotkl spoušti a ucítil chladnou ocel.

Ti čtyři jezdci pomalu přijížděli k nim. Jeli po skalnaté půdě, takže okovaná kopyta jejich koní klapala. Ten zvuk se odrážel od skal.

Byli to bravados. Do jejich propadlých, snědých tváří jim stínily velké klobouky. Měli otrhané šaty, ale každý z nich měl u boku revolver a pod španělskými sedly s vysokými rozsochami jim ze sedlových pouzder trčely pažby karabiny.

Muž, který stál nejblíž Averillovi, si sundal sombrero a předklonil se, přičemž se levým předloktím opřel o vysokou hrušku sedla. Jeho obličej zalilo sluneční světlo, takže vynikly jeho kostnaté, propadlé tváře pokryté strništěm. Měl propadlé oči a slepené vlasy. Nosil překřížené nábojové pásy. Měl na sobě rozepnutou, otrhanou košili.

„Holá!” řekl a na jeho tváři se objevil úsměv. „Co hledáte v těchto horách, Americanos?” Rozhlížel se po rokli a Reed Morgan věděl, že bravado hledá jejich koně. Pak jeho pohled ulpěl na Janine Lebeau.

„Jedeme na jih,” odvětil Averill.

„Patří ta žena k tobě, Americano?”

„Ano.”

Černé oči toho jezdce se stáhly jako oči kočky, která pohlédne do prudkého světla.

„V těchto horách to může být pro osamělé jezdce nebezpečné, velmi nebezpečné, Americanos.”

„Nebezpečné je to jen pro někoho, kdo si nedokáže udržet to, co má,” řekl Averill. „Jestli chcete tou roklí jet dál, pak nám jděte z cesty. Vy patříte k Ramirezovým lidem. Znám ho. Jednou jsem s ním uzavřel obchod. Takže mi povězte, zda pojedete dál, nebo se chcete vrátit. Ale řekněte to hned. Nemáme moc času.”

Jezdec se naklonil ještě víc. Přivřenýma očima se rozhlížel po okrajích skal. Vzduch se tetelil.

„Bueno,” pomalu řekl.

Reed Morgan pozoroval jeho pra-vačku. Měl ji položenou pod revolverovým opaskem na ošoupaných kalhotách, těsně vedle vysoko připnutého pouzdra.

Jeho tři kumpáni se nehýbali a Reed Morgan věděl, že čekají na znamení a že to znamení musí přijít.

„Bueno,” opakoval bravado. „Vamos a ver.” Pohnul se, jako by se chtěl vyklonit ze sedla a otočit koně. Okraj klobouk mu zakrýval pravou ruku.

V tom okamžiku Averill bleskově zvedl karabinu. Winchestrovka mu trhla v rukou, když zmáčkl spoušť. Ozvěna výstřelu se odrážela od skal.

Kulka bravada odhodila. Provrtala oba zkřížené nábojové opasky uprostřed jeho hrudi.

Velký klobouk mu sletěl k zemi. Bravado ještě vystřelil, ačkoli se už kácel ze sedla. Zůstal viset za nohu ve třmenu. Kůň vyrazil pryč a s vyděšenýma očima procválal kolem Averilla.

Ten tam stál s lehce rozkročenýma nohama, předkloněn a s winchestrovkou u boku.

Střílel tak rychle, jak stačil obsluhovat pákové nabíjení. Ze závěru pušky odletovaly nábojnice. Přes dým Reed Morgan viděl, jak se koně bravados vzepjali a otočili. Slyšel třesk výstřelů, které se odrážely od skal. Od Averilla stoupal dým.

Reed Morgan vypálil a uviděl, jak jeden z jezdců rozhodil rukama a skácel se ze sedla. Potom se náhle ozval jiný zvuk: klapot kopyt na skále.

Reed Morgan se otočil a uviděl, že jejich vlastní osedlaní koně běží k němu a k Averillovi. Ze zvířeného prachu se vynořili jezdci.

„Averille!” Jeho výkřik zanikl v třesku výstřelů. Jedno zvíře mu vrazilo do ramene. Skácel se na zem. Těsně před jeho očima dupala kopyta koní do země. Převalil se a zůstal ležet na zádech.

Blížil se k němu jezdec. Viděl jeho tvář, černé vlasy a karabinu, která právě vystřelila.

Bravado pálil za jízdy. Reed Morgan viděl, jak obsluhuje pákové nabíjení.

Vleže na něj vystřelil mezi špičkami svých bot.

Kůň se vzepjal na zadních a zakopal předníma nohama, když ho kulka zasáhla do hrudi. Potom se svalil na bok a skácel se na zem. Ještě chvíli sebou házel.

Jezdec se převalil, avšak hned se jako kočka zvedl na kolena a vrhl se ke karabině. Převalil se a stáhl pákové nabíjení. Prázdná nábojnice vyletěla z komory. Namířil na Reeda Morgana a snažil se zmáčknout spoušť.

O zlomek vteřiny později ho však Reed Morgan zastřelil. Jeho zbraň třikrát vypálila.

Přes dým viděl, jak se bravado křečovitě narovnal. Ještě dal prst na spoušť, ale potom se zhroutil.

Reed Morgan vyskočil do sedla. Těsně vedle něj proběhl kůň. Přes kouř a prach viděl druhého jezdce a karabinu, kterou držel v ruce. Vypálil, převalil se a znovu vystřelil.

Necelé dva kroky od něj se jezdec zhroutil na hrušku sedla. Kůň trhl hlavou, zastavil se a neklidně odstoupil stranou. Jezdec se skácel ze sedla. Pokoušel se zvednout na kolena.

Reed Morgan hleděl do jeho kostnaté, snědé tváře. Ty černé oči byly velké a strnulé. Na špinavé košili byla mezi nábojovými pásy krvavá skvrna. Ze rtů mu vytékal čůrek krve.

Padl další výstřel a teprve v tomto okamžiku si Reed Morgan uvědomil, že mezi rozpálenými skalami panuje skličující ticho. Bravado se skácel na zem a zůstal ležet tváří v prachu. Ještě stále v ruce svíral pažbu koltu.

Reed Morgan zvedl hlavu a v prachu a kouři spatřil Averilla. Pistolník pomalu přišel blíž a zůstal stát s rozkročenýma nohama před bravadem.

Ten pustil pažbu koltu a prsty se zaryl do horkého písku. To bylo to poslední, co v životě udělal. Averill ještě pořád stál nad ním. Ještě jednou si obtočil kolt kolem ukazováčku a pak jej strčil do pouzdra.

Upřeně hleděl na Reeda Morgana, který pomalu vstal.

Koně se s chvějícími se slabinami a vyděšenýma očima tísnili u skalní stěny. V písku leželi zkroucení muži, tam, kde je kulky srazily ze sedel.

„Hotovo,” řekl Averill. Vycenil při tom zuby.

„Vypadá to tak,” podotkl Reed Morgan.

Averill šel tam, kde v písku ležela jeho winchestrovka. Zvedl ji a potěžkal ji v ruce.

„Chtěl j sem se Ramirezovým lidem vyhnout,” řekl. „Jestli se dozví, že jsme sejmuli jeho lidi, tak na nás uspořádá štvanici. A on a Castano znají v tomto kraji každý kámen. Bryane!”

Z pomalu se usazujícího se prachu se vynořil Bryan. Vedle Averilla zůstal stát a promnul si obličej. „Vyrazíme,” řekl Averill. „Pochytejte naše koně. A než odjedeme, se postarej o to, aby byli jejich koně postřeleni. Nechci, aby se vrátili do jejich pevnosti a aby Manuel Ramirez viděl krev na jejich sedlech.”

Vrátil se ke svému vlastnímu koni, jenž stál jen několik kroků odtud, strčil karabinu do sedlového pouzdra a odvázal řemínek láhve z hrušky sedla. Zatímco ji otevíral a zvedal si ji ke rtům, pozoroval Reeda Morgana, jak jde šouravým krokem k Janine Lebeau.

Před ní se zastavil a chytil ji za ruku, aby jí pomohl. Dovolila mu to, ale když vstala, ucouvla a opřela se o skalní stěnu.

Tmavé vlasy jí padaly do tváře. Odhrnula si je a Reed Morgan jí pohlédl do očí. Mlčela, ale její pohled byl jednoznačný.

Zračil se v něm strach, nenávist, bezmocný hněv a podivná trpkost. Obrátila se a pohlédla na zkroucené postavy, jež nehybně ležely na slunci.

Averill sklonil ruku s láhví. Přivřel oči a předloktím si otřel kapky vody z brady, aniž by spouštěl Reeda Morgana a Janine Lebeau z očí.

„Proč ho neodděláš, Craigu?” ozval se hlas vedle něj. Otočil hlavu a přivřenýma očima pohlédl na Bryana. Aniž by odpověděl, omotal řemínek láhve kolem hrušky sedla typu Brazos a jakoby nevědomky přejel dlaní po pažbě karabiny, která trčela ze sedlového pouzdra.

„Takového jsem tě ještě nikdy nezažil,” tlumeně řekl Bryan. „Oddělej toho chlápka, Craigu. Je nebezpečný. Jenom čeká na svou šanci, aby ti mohl zakroutit krkem. Oddělej ho, Craigu, než bude ještě nebezpečnější. Jestli to nedokážeš, tak to nechej na mně.”

„Drž zobák!” tiše řekl Averill. Sklonil se, aby přitáhl podbřišník svého mohutného černého valacha.

„Oddělej ho, Craigu,” řekl Bryan tvrdě a stejně tak tiše jako Averill.

Averill zvedl hlavu. Bryan viděl chladný svit v jeho očích a věděl co to znamená. Měl strnulou tvář a vystoupily mu na ní svaly. Rty měl pevně sevřené. Mlčky přistoupil ke svému koni, odmotal uzdu z hrušky sedla a vyšvihl se do sedla.

Reed Morgan cítil Averillův pohled skoro jako tělesný dotek. Ohlédl se. Ti dva muži si navzájem hleděli do očí, jako by se hypnotizovali. Potom se Reed Morgan obrátil k Janine Lebeau.

„Přišel čas,” řekl. „Musíme dál. Pomůžu vám do sedla.”

„Já nepotřebuju žádnou pomoc,” odpověděla a pohlédla za něj. „Vy a on…” kývla na Averilla, „byste mohli být bratři.”

„Tak snadno mě neurazíte,” řekl. „Hrála jste vysokou hru. Dala jste vysokou sázku a hrála jste neopatrně – a prohrála jste. Teď za to zaplatíte.”

Pohlédla na něj. „Zešílel jste, nebo to jen předstíráte. Víte velice dobře, že Averill vás ani mě za pár hodin nebude potřebovat. Opravdu jste ještě nepřemýšlel nad tím, co se stane potom?”

Reed Morgan se ohlédl, jako by chtěl vrhnout pohled na Averilla, ale uprostřed pohybu se zarazil a pohlédl do tmavých očí, které na něj upřeně hleděli.

„Vaším podílem na tomto obchodu je smrt,” tiše a rychle řekla. „Jestli ne kulkami juaristů nebo kopími císařských kyrysníků, pak kulkou z Averillova revolveru. Milion v amerických dolarech, z toho desetina ve zlatě. Snad si nemyslíte, že by se chtěl s někým dělit?”

V jejích tmavých očích se objevil tvrdý lesk. Věděl, že čeká na odpověď.

„A vy můžete nabídnout víc než on,” pomalu odvětil.

„Pokud považujete smrt za přiměřenou mzdu, pak byste měla jet s Averillem.”

Chtěla projít kolem něj, ale on ji chytil za ruku. Pohlédla na jeho ruku, načež se mu vytrhla a odešla ke svému koni. Hleděl za ní, potom se otočil ke svému hnědákovi a postavil se ve třmenech.

Když nasedl, pobídl Averill svého valacha tlakem stehen a přijel k němu. V levé ruce volně držel uzdu.

„Co chtěla, Morgane?”

„Nic,” lakonicky odvětil Reed Morgan.

Averill se usmál, přičemž vycenil zuby. „V tom obchodu, který vám nabídla, můžete jen ztratit. Dejte od ní ruce pryč. Je nebezpečná. Už kvůli ní zemřel nejeden muž. Neměl byste jít své smrti vstříc, tak jak to už kvůli ní udělalo tolik lidí.”

Otočil koně a odjel. Reed Morgan viděl, jak Jim Durant jednoho z koní bravados chytil za ohlávku. Z propadlé pistolníkovy tváře se nedalo nic vyčíst, když hlavu toho koně pootočil stranou.

Přiložil mu hlaveň koltu pod ucho a zmáčkl spoušť. Ten výstřel zněl podivně tlumeně a bez ozvěny. Kůň trhl hlavou a zhroutil se, jakoby mu někdo podrazil nohy.

Durant uskočil stranou, aby ho nezasáhla kopyta. Potom šel k dalšímu koni, černému pintovi s bílými skvrnami.

Reed Morgan obrátil svého hnědáka a přijel k Averillovi.

„Je nutné ty koně střílet?” zhnuseně se zeptal. Třeskla další rána. Zase se ozvalo to tlumené žuchnuti a hrabání, když se pinto zhroutil a chvíli se zmítal.

„Kdybychom je nechali běžet, vrátili by se do Ramirezova doupěte. Ramirez není hlupák. Kdyby se vrátili koně bez jezdců, hned by věděl, co se stalo.”

Averill si posunul svůj černý texaský klobouk hlouběji do čela a oběma rukama se opřel o hrušku sedla.

S kamennou tváří řekl: „Manuel Ramirez se svými bravados ovládá severní polovinu Chihuahuy. Znám ho už z dřívějška. Jednou jsem s ním udělal obchod. Říká, že bojuje na straně republikánů. Ale to je jenom záminka pro to, aby mohl vraždit, loupit a drancovat. Ramirez nepatří k mužům, kteří bojují. Vraždit, to ano, bojovat ne. Ale právě proto je nebezpečný. Ramirez je prevít – a je horší než Apači. Má někde v horách svou jeskyni. Ta je nedobytná a odtud podniká své loupežné výpravy. Jezdí s ním více než dvě stě mužů.”

Po jeho posledních slovech se ozval třetí výstřel. Další kůň se s řehtáním zhroutil na zem.

„A supi?” otázal se Reed Morgan. „Ta těla a mršiny koní přitáhnou supy, které bude vidět na míle daleko.”

„Všude v horách létají supi. Ramirezovi lidé se jim starají o potravu.”

Opět třeskl výstřel. Reed Morgan se postavil ve třmenech a otočil se.

Jim Durant zastřelil posledního koně. Stál vedle jeho mršiny a vytahoval z bubínku koltu prázdné náboje. Po spáncích mu stékaly kapky potu.

Dal nohu do třmenu a ztěžka se vyšvihl do sedla. Rukávem kabátu se pokusil otřít si tvář. Dýchal krátce a sípavě.

Reed Morgan nechápal, z jakého důvodu tento muž s nimi jel přes Rio Grande. Jim Durant byl pistolník. Měl rychlý kolt, možná dokonce ještě rychlejší než Averill. Byl to však muž, v jehož tváři se již zračila smrt. Slunce, prach a vedro ho pomalu zabíjely. Byl nemocný. Cekal na smrt a věděl, že bude mučivá.

Možná čekal i na to, že to rychle ukončí kulka. Snad ji hledal, protože nechtěl umírat pomalu. Jeho strnulé oči se horečnatě leskly. Měl je přivřené, jako by bolestí, když se chopil uzdy.

Averill otočil svého koně a pobídl ho ostruhami. Kopyta tlumeně dusala v prachu, pouze třmeny cinkaly.

Slunce stálo mezi skalami jako bílá skvrna. Rozpálená rokle pod jeho nemilosrdnými paprsky jako by sténala.

Škrtl sirkou o nehet palce, ta krátce zasyčela a vzplála.

Reed Morgan přiložil sirku krytou dlaní k doutníku. Ve svitu plamínku se na chvilku v temnotě objevila jeho tvář.

Plamen ho oslepil. Odhodil sirku pryč a zašlápl ji. Jeho oči si zase pomalu zvykaly na bledý svit měsíce. Z mlhy se tyčila obrovská saguára připomínající sloupy.

„Durant se musí vrátit každou minutu.”

Reed Morgan si vyňal doutník z úst a obrátil se k Averillovi. Přes kouř, který mu stoupal z úst, viděl, jak Averill sedí v písku. Neviděl mu do očí, ale věděl, že Averill hledí na něj.

„Ano,” řekl jen. Za Averillem se pohybovaly temné stíny koní. Třmeny cinkaly. Camaron, jenž seděl před vyhaslým ohništěm, zvedl hlavu. Pravou rukou si sjel po nohavici a nad holínkou ji odhrnul. Ve svitu měsíce se zaleskla čepel.

„Podívám se,” řekl Reed Morgan. Pomalu se narovnal a vydal se ke koním. Hleděli na něho velkýma, lesknoucíma se očima. Zůstal stát vedle svého hnědáka a poplácal ho po krku. Zvíře tiše zafrkalo, ohlédlo se a pokusilo se mu strčit čumák pod paži, kde měl košili slanou od potu.

„Jen klid, chlapče,” řekl Reed Morgan. Možná ty koně zneklidnil had, nebo tam noční vítr vanoucí od Guadalupe přinesl nějaký jim cizí pach.

Reed Morgan strčil karabinu do pouzdra, zatímco se ohlédl přes hřbet koně na Janine Lebeau.

Ještě jednou plácl hnědáka po krku a šel k ní.

Vzhlédla, teprve když se těsně před ní zastavil. Její tvář byla ve svitu měsíce bledá a bez obrysů.

„Tichá noc,” řekl a podal jí cigaretu. Váhala, ale potom si ji vzala. Viděl, jak se její konec rozžhavil. Od rtů jí stoupal kouř.

„V horách vyjí vlci,” dodal. „Měsíc je zneklidňuje.”

Sklonila ruku s cigaretou.

„Opravdu si myslíte, že z policejní stanice v Guadalupe získáte jedinou zlatou minci?” zeptala se.

„To, co si myslím, není rozhodující,” řekl. „Rozhodující je to, co si myslí Averill.”

„Neexistuje žádná možnost dostat se dovnitř. Kdo se o to pokusí, zemře. Ta policejní stanice je pevnost. Je tam několik pravidelných armádních jednotek a eskadrona rurales.”

„Averill si možná spočítal, že v Guadalupe má větší šanci než v Rio Grande, když vjedeme do pasti, kterou nám nastraží. Byl by to pro něho dobrý obchod: Averillův transport zbraní a milion amerických dolarů. Co chcete s tím zlatem? Utéct z Mexika?”

„Možná,” řekla a pokrčila rameny. Zasmála se, ale znělo to hořce. Podala mu zpátky cigaretu. „Možná jsem chtěla utéct, dokud jsem měla šanci. Maximilián je s posledními jednotkami, které mu zbyly, obklíčený šestinásobnou přesilou v Querataru. Querataro padne – a pak začnou republikáni hon na čarodějnice. Všichni, kdo stáli na straně císaře, budou vystaveni teroru. Ještě jste neslyšeli o tom, že nepřátele zaživa stahují z kůže? Žádný Yaqui není tak strašlivý jako juaristé.”

Potáhla si z cigarety.

„Máte strach?” zeptal se.

„Ano, mám strach.” Znovu sáhla po cigaretě a on jí ji podal.

„Stojím v tomto boji na špatné straně. Maximilián Mexiko živý neopustí. U Queratara je to jeho poslední boj. A strhne do záhuby všechny kolem sebe. Mohl uprchnout, když ho ti arogantní francouzští zbabělci nechali ve štychu, když Bazaine dostal rozkaz odplout se svými jednotkami z Mexika. Teď past sklapla. Zemře. Ale já nechci zemřít – ne v rukou juaristů, kteří vypálili celé vesnice a bez výjimky všechny jejich obyvatele postavili ke zdi jen proto, že několik z nich stálo na straně císařských.”

Pohlédla na nedopalek cigarety.

„Generál Miramon si myslí, že císař a vojska obklíčená v Querataru by mohla prorazit – a to s pomocí zbraní, které nám chtěl prodat Averill. Ale já už tomu nevěřím. Až se dostaneme na dohled Querataru, bude z něho jen hromada trosek, nad kterými budou kroužit supi.”

„S těmi penězi byste mohla Mexiko opustit, Janine. Já, Averill a jeho muži už jsme měli být mrtví, kdyby vyšla vaše past na Rio Grande.”

„Mohla bych se s vámi o ty peníze rozdělit.”

„Šance, že by to vyšlo, by nebyla příliš velká.”

„Pokud byste se pokusil proniknout do policejní stanice v Guadalupe, ztratil byste všechno, co ještě máte svůj život.”

„Já o to zlato nemám zájem. Ale kdybych Averilla nechal ve štychu, odměnil by se mi kulkou.”

„Takže víte, co si o něm máte myslet. Jestli se mu podaří získat to zlato, tak vás zabije, protože vás už nebude potřebovat.”

„Možná mi i on nabídl dohodu,” odvětil Reed Morgan a zašlápl nedopalek cigarety.

„Jakou nabídku, kterou bych vám nemohla dát já, by vám mohl dát?” pomalu řekla.

Reed Morgan na ni pohlédl. Dobře věděl, co tím myslí. Byla to žena a mohla zaplatit i jinak než penězi.

„Jak se chcete s milionem amerických dolarů dostat z Mexika?”

„Dejte mi ještě cigaretu,” požádala ho.

Vytáhl jednu z brašny kožené vesty, škrtl sirkou a zapálil jí tu cigaretu. V záři plamínku spatřil její oči, které byly upřeny na něj. „Jestli budeme mít cestu přes Rio Grande odříznutou, tak lodí. Juaristé obsadili Veracruz a další přístavní města na východním pobřeží. Ale na západním pobřeží už nějakou loď najdeme.”

„Jediný přístav, který je ještě v provozu, je Mazatlan,” řekl hlas za Reedem Morganem.

Otočil se. Jeden krok za ním stál Averill, celý v černém jako by byl zplozencem noci. Jediné světlé místo na něm byla kostěná pažba revolveru, který měl strčený v pouzdře.

„A Mazatlan leží daleko na jihu,” podotkl. Potáhl si z cigarety. „Máte oheň, Morgane?”

Reed Morgan škrtl sirkou a podal mu ji. Averill ho chytil za zápěstí. Na okamžik si oba muži hleděli zblízka do očí, dělil je jen plamínek sirky. Averillovy oči se v tom svitu leskly jako jantar. Pomalu si zapálil cigaretu a pak pustil Morganovu ruku.

„No?” otázal se.

Reed Morgan ve svitu měsíce viděl, že se usmívá. Averillovi se leskly zuby, ale jeho úsměv působil strnule jako maska. Reed Morgan z jeho hlasu cítil nepokrytou hrozbu.

Vtom se výraz Averillovy tváře změnil. Reed Morgan ten zvuk uslyšel o zlomek vteřiny později. Sílil a slábl podle větru a téměř jej přehlušil jeho dech.

„Co je?” zeptala se Janine Lebeau.

Averill prudce mávl rukou a umlčel ji. Pak se ten tichý, tlumený a vzdálený zvuk ozval znovu. Byly to výstřely z pušek.

Reed Morgan naslouchal se zatajeným dechem. Cítil, jak mu mezi lopatkami stéká pot. Nyní vítr zesílil a přinášel zřetelné výstřely.

„To zní, jako by se střílelo za Guadalupe,” procedil Averill mezi zuby. „Narazili na Duranta.”

Camaron, Brent Miller, Sam Hubbard a Bryan přišli blíž.

„Jestli to je Durant, pak ho rozstřílejí na cucky,” zamumlal Bryan. Vyplivl rozžvýkanou sirku, kterou měl v ústech, a dodal: „Craigu, je načase se vrátit do hor. Jestli Durant pojede tímto směrem, bude tu za několik minut peklo.”

Camaron tam stál jak zkamenělý. Pravou ruku ještě stále držel nad koltem.

V tom okamžiku se ozval dusot kopyt. Z temnoty se vynořil jeden jezdec a u nich seskočil ze sedla. Byl to

Durant. Opřel se o koně, kterému ze řetízku v hubě odkapávala pěna, a pevně se chytil hrušky sedla.

Averill mu položil ruku na rameno. „Jedou za tebou?”

Durant se mu vytrhl a vrávoravými kroky přišel k ohništi. Tam klesl na kolena, nalil si z konvice kávu do plechového hrnku a napil se. Potom si odplivl.

Zvedl hlavu a v kleče pohlédl Averilla. Ztěžka oddechoval.

„Něco se stalo,” chraplavě řekl. „Nevím, co. Guadalupe vypadá jako po vymření.”

Averill si před ním dřepl. „Tys viděl kasárna rurales?”

„Ano, viděl jsem je,” odvětil Durant. Jeho hubené tělo roztřásl záchvat kašle. Zakryl si tvář dlaněmi, pak se ještě jednou napil kávy a zbytek vylil do studeného popela.

„Viděl jsem je a řeknu ti rovnou, že dovnitř se nedostaneme. Tam se nedostane nikdo.”

Durant měl pravdu.

V Guadalupe bylo pusto. Stěny zděných domů v měsíčním svitu bíle a chladně svítily. Okna vypadala jako černé oční důlky a vítr po ulicích hnal oblaka prachu. Kopyta koní klapala na dlažbě temné a křivolaké ulice, jež vedla k náměstí, zocalu. Zvony na španělské zvonici tiše cinkaly, jak jimi pohyboval vítr.

Morgan se ramenem dotkl zarezlé, okované mříže jednoho okna, když vedle Averilla zastavil svého koně. Averill dal znamení k sesednutí. Beze slova šli dál po svých a koně vedli za uzdy. Mezi dvěma domky byl průchod napůl zakrytý šest stop vysokým dřevěným plotem.

Přivedli koně za ten plot, Averill omotal uzdu okolo hrušky sedla a opřel se o sedlo.

„V jaké místnosti je to zlato?”

Janine Lebeau se zarazila a nechala ruku na láhvi s vodou. Přes rameno pohlédla na Averilla.

„V jednom sklepě,” odvětila. „Je v sedlových brašnách. Dva páry jsou plné zlatých mincí, v třetím páru jsou bankovky. Ale nevím, ve kterém j sou.”

„Kudy se do toho sklepa jde?”

„Budova má čtyřúhelníkový vnitřní dvůr. Na severní straně jsou železné dveře. Ty vedou do sklepů. Každopádně tam ty sedlové brašny odnášeli.”

„Je ta cesta hlídaná? A jestli ano, kolik je tam strážných?”

„To nevím. Ale když je tenkrát odnášeli dolů, u zamřížovaných dveří žádní strážní nebyli.”

Durant odstoupil od svého koně a zůstal stát vedle Averilla.

„Zapomněls, co jsem ti řekl? Je to pevnost. Dovnitř se ti nepodaří proniknout. A i kdyby se ti to povedlo, tak se odtud živý nikdy nedostaneš.”

Averill pohladil rukou pažbu karabiny v sedlovém pouzdře a pohlédl na Sama Hubbarda.

„Same, zůstaneš u ní!” Kývl na Janine Lebeau.

Pak se ohlédl. „Morgane, pojďte se mnou. Chci vás mít vedle sebe.” V temnotě svítily jeho zuby.

Rychlým pohybem odvázal ze sedla laso a hodil si jej přes rameno.

Na místě, kde se přitiskli k chladné cihlové zdi, již ulice poněkud stoupala. Směrem k zocalu, náměstí, jemuž dominovala budova čtvercového půdorysu zvedající se ani ne dvacet kroků od nich, hnal vítr oblaka prachu.

Byla pochmurná. Její okna byla vysoko a byla úzká. Navíc je chránily mříže. Okraj střechy jistila cimbuří.

Široká brána byla otevřená. Pod její klenbou hořely pochodně. Jejich plameny ve větru syčely, odlétá valy od nich jiskry.

Averill sebou trhl, když se v bráně objevili jezdci. Těsně vedle něj se ke zdi přitiskl Reed Morgan. Oba byli skryti ve stínu.

Svit pochodní se odrážel od přileb, pancířů a kopí kyrysníků, kteří ve dvou řadách cválali branou. Od kopyt jejich koní na kamenné dlažbě odletovaly jiskry.

S vlajícími třásněmi na kopích, s cinkáním pažeb karabin, třmenů a šavlí projeli kolem.

Dusot odezněl v noci. Křídla brány se se skřípěním a se zaduněním zavřela.

Averill ukázal na střechu pevnosti. Nad branou, kde mezi cimbuřími zela mezera, byl val z pytlů s pískem. Nad jeho okrajem čněl temný stín.

„Skoro to vypadá, jako by se připravovali na útok,” tiše řekl Averill. „Tam postavili rotační kulomet. Ovládá celou ulici. Musíme ho zneškodnit, nebo se dostaneme do jeho palby, jakmile vyjedeme z brány.”

„Nebude jednoduché se k němu dostat,” řekl Reed Morgan. Pohlédl na žhavý konec cigarety nad hlavněmi rotačního kulometu. Stál tam strážný.

Averill si sundal srolované laso z ramene. Pak si klekl a začal si odepínat ostruhy.

„Morgane,” tiše řekl, „budete bojovat na naší straně. Máte jen tuto šanci. Těm chlápkům za hradbami je jedno, kdo je kdo. Umučili by vás.”

Reed Morgan neodpověděl.

„Až budeme vevnitř, nebudeme bojovat jen o milion dolarů, ale o holý život. Jestli se nám nepodaří dostat se zevnitř k bráně, jsme vyřízení.”

„Já vím,” pomalu řekl Reed Morgan. Odepnul si ostruhy a dal si je pod košili. Studily ho na hrudi.

Averill vstal a začal se plížit podél zdi. Opatrně se pohybovali ve stínu. Na střeše se pohnula silueta strážného. Averill zvedl ruku. Muži strnuli.

Strážný kráčel po cimbuří. Jeho kroky byly jediným zvukem v temnotě kromě skučení větru.

Averill vystoupil ze stínu a přikrčen přeběhl volné prostranství. Reed Morgan ho následoval a pak se přitiskl k drsné, chladné cihlové zdi.

Averill počkal, až k úpatí zdi dorazí ostatní. Nad nimi zněly kroky strážných. Dolů sletěl žhavý nedopalek cigarety, načež se kroky ztišily.

Averill hodil svinuté laso Millerovi. Hubený muž uvolnil smyčku a roztáhl ji. Chvíli naslouchal, potom odstoupil od zdi, rozmáchl se a hodil smyčku nahoru. S tichým plesknutím dopadla na cimbuří. Miller se na ni zavěsil, ale smyčka byla pevně utáhnutá kolem cimbuří a držela. Pak hodil konec lasa Averillovi.

Ten za něj zatáhl, chopil se ho oběma rukama a začal šplhat nahoru. Nohama se při tom zapíral o zeď. Pomalu lezl nahoru. Občas mu uklouzla podrážka a pak se houpal na lasu.

Reed Morgan zespoda přihlížel, jak vyšplhal nahoru a pak se protáhl mezi dvěma cimbuřími. Laso nyní viselo volně.

Reed Morgan ho chytil a začal lézt nahoru. Musel vynaložit všechny své síly, aby se dokázal vytáhnout. Pomalu šplhal se zaťatými zuby.

Pak nad sebou uviděl okraj hradeb a natáhl ruku. Vtom však uslyšel kroky strážného. Jednou rukou svíral laso, druhou se držel okraje hradeb a tak tam visel. Špičkami bot škrábal po zdi.

Kroky se zastavily přímo nad ním. Nad okrajem hradeb se objevila pažba karabiny, a pak Reed Morgan spatřil temnou siluetu strážného, který se vyklonil přes okraj hradby.

Náhle se jako stín vynořila postava za ním. Chytila strážného kolem krku a za obličej a strhla ho od okraje hradeb. Reed Morgan uslyšel přidušené zasténání, pak pažba karabiny tlumeně narazila do cimbuří a bylo po všem.

„Morgane!”

Averill k němu natáhl ruku a pomohl mu nahoru.

Seděli ve stínu cimbuří. Vedle nich se napjalo laso a Reed Morgan věděl, že nahoru leze Bryan, Durant nebo někdo další.

Střecha byla zalita měsíčním světlem. Reed Morgan před sebou viděl zneškodněného strážného. Měl na sobě černé charro, jaké nosili rurales, úzké kamaše s dlouhými řadami knoflíků na stranách a krátký černý kabát s dlouhými rukávy. Revolver měl u boku. Na hrudi měl překřížené nábojové pásy.

Vtom se ozval šramot, jako když kůže dře po kameni. Reed Morgan vzhlédl. Přes okraj hradby se přehoupl Camaron a hned si dřepl. Zlatá náušnice na levém uchu se mu leskla.

Averill po něm hodil kamínek, a když Camaron zvedl hlavu, ukázal na strážného, který seděl za pytli pískem nad branou u rotačního kulometu. Občas se objevil žhavý konec jeho cigarety.

Camaron tiše přikývl. Ten pohyb spíš tušili, než viděli. Z boty vytáhl nůž a ve svitu měsíce se zaleskla jeho čepel.

Reed Morgan viděl, jak se Camaron plíží po okraji střechy. Využíval stínů cimbuří, ale přesto se musel dostat přes úzké pruhy měsíčního svitu.

Těsně před pytli s pískem zůstal Camaron nehybně stát. Pytle měl tak blízko před očima, že mohl rozeznat šňůrky na nich.

Neslyšně vstal a vklouzl do úzkého průchodu mezi nimi. Rotační kulomet a temná silueta strážného byly jen dva kroky od něj. Cítil tabák a slyšel oddechování toho muže.

„Žádnému proklatému Mexičanovi se nedá věřit, když má nůž.”

Tato pohrdavá myšlenka, kterou slyšel od Averilla, mu bleskla hlavou. Zmocnila se ho nenávist. Chvíli byl ten pocit v něm tak silný, že ho skoro omráčil. Potom se sklonil, chvíli hmatal kolem sebe a našel kamínek.

Byl to jen tichý, sotva slyšitelný zvuk, když ho hodil na druhou stranu valu z pytlů, avšak strážný ho slyšel. Trhl hlavou a sáhl po revolveru. Otočil se směrem, odkud se zvuk ozval, a stál nyní ke Camaronovi zády.

Camaron k němu tiše přistoupil, chytil ho pod krkem a strhl ho k zemi.

Reed Morgan viděl, jak obě postavy zavrávoraly a zmizely za bariérou. Vstal už jen jeden z nich.

Přikrčeni kráčeli po střeše a u jejího okraje, nad čtvercovým vnitřním dvorem, si lehli. Pod nimi se na zdech mihotala světla a stíny. Čadící pochodně v železných kroužcích zanechávaly na bílých zdech černé stopy.

Kolem dvora se v poloviční výši hradeb táhla arkáda s kamennými zábradlími. Za sloupy se černaly stíny. Leskly se tam kovové kroužky, ke kterým se uvazovali koně. Byl tam hliněný žlab, stožár, na němž vlála vlajka mexického císařství, a vedle něj malé dělo.

Averill tiše zasyčel. Reed Morgan sledoval jeho pohled a uviděl dveře, o nichž hovořila Janine Lebeau. Byly to mřížové dveře ze silných železných tyčí, za nimiž byla tma. Nalevo a napravo od nich byly v držácích ve zdi dvě pochodně.

O stěnu se tam opíral muž v černém charru. Měl stejnou tvář jako strážný, kterého zabil Averill: selskou, tvrdou tvář s propadlými tvářemi a zapadlýma očima.

Averill mávl rukou, když se objevili Bryan a Durant. Oba klesli na zem. V tom samém okamžiku sešel po kamenných schodech arkády dolů další rural. V pravé ruce držel karabinu. Reed Morgan se přitiskl ke střeše.

Ve dvoře si oba muži vyměnili pár slov. Ozval se smích a pak šel první strážný přes patio a po kamenných schodech nahoru. Kdesi pod arkádou se otevřely dveře. Na okamžik ven proniklo narudlé světlo, jež dopadlo na sloupy, pak se dveře zase zavřely a zavládla naprostá tma.

Averill se převalil a dal Reedu Morganovi znamení, aby šel s ním. Potom se neslyšně jako stín zvedl a přikrčen přeběhl po okraji střechy.

Přímo nad strážným se Averill zastavil. Klekli si. Dole pod nimi se v mihotavé záři pochodní pohybovala temná postava rurala. Nestál ani dva kroky od železných mřížových dveří. Ubalil si cigaretu, potom se sklonil, vytrhl z písku suchý stvol kukuřice, přiložil jej k pochodni a cigaretu si zapálil.

Averill vytáhl z pouzdra kolt. Sledoval každý pohyb muže pod sebou. Uvolnil se a čekal, až rural pustí hořící stvol a skloní hlavu, aby zašlápl plamen. V tom okamžiku Averill skočil dolů.

Reed Morgan slyšel tlumený dopad. Averill strážného udeřil pažbou a rural šel hned k zemi.

Averill dřepěl vedle nehybné postavy. Hlaveň jeho koltu bylo mířila na místo, o němž věděl, že jsou tam pod arkádou dveře, za nimiž zmizel vystřídaný strážný.

Bylo ticho. Bylo slyšet jen praskání nořících loučí, jejichž plameny olizovaly zdi. Aniž by vzhlédl, dal Averill znamení rukou.

Dvůr měl čtvercový půdorys. Reed Morgan chvíli ležel v písku. Dopad byl tvrdý.

Pomalu se narovnal a pohlédl na Averilla. Ten překročil nehybného rurala a chytil se tyčí mřížových dveří. S tichým vrzáním se otevřely. Reed Morgan za nimi spatřil vlhce se lesknoucí schody, které vedly do temného sklepení.

Vedle něj skočil Bryan a pak Durant. Jeho hubené tělo se při dopadu zachvělo. Zůstal ležet na kolenou a zadusil záchvat kašle v rukávu.

Averill vytáhl jednu z obou pochodní z železného kroužku. Na vlhce se lesknoucí kamenné zdi dopadly jiskry.

„Bryane, ty a ostatní budete krýt náš ústup,” tiše řekl Averill. „Morgan a já vezmeme brašny.”

Pomalu scházeli po vlhkých kamenných schodech dolů. Na stěny dopadala mihotající se zář pochodní. Ve vzduchu se vznášel pach zvětralého vína.

U schodiště byl ve zdi půlkruhovitý výklenek. Visela tam železná pouta, tenký řetěz a těžký pletený kožený bič.

V záři pochodní bylo vidět těžké, železem pobité dřevěné dveře a silné mříže.

Averill odkopl krysu a pomalu se vydal podél stěny k posledním mřížovým dveřím. Z ostatních mřížových dveří trčely ruce, jež jako by se snažily nahmatat světlo.

Reed Morgan uviděl tvář s propadlými, kostnatými tvářemi a kukuřičnými stébly ve vlasech. Zápěstí paže, jež se k němu natahovala, bylo omotané ocelovým řetězem, který z něj sedřel kůži až do masa. Muž zasténal a přitiskl se rty k jedné z železných tyčí.

Averill strčil pochodeň mezi tyče posledních dveří. Syčivý plamen osvětlil celu.

„Tady jsou,” tiše řekl Averill. Téměř při tom nepohyboval rty. Svit plamenů dopadl na úzkou dřevěnou pryčnu, zavěšenou na dvou železných řetězech.

„Tři páry sedlových brašen,” dodal. „Dvě se zlatými mincemi, třetí s bankovkami. Janine tedy mluvila pravdu.”

Vytáhl ruku s kouřící pochodní z cely a dal ji tak, že její plameny byl nyní mezi jeho a Morganovou tváří. V jeho bledých očích se jiskřilo. Ostře se usmál a vycenil zuby.

„Budeme ještě parťáci, Morgane, až ty ty brašny dostaneme odtud, ne? To, co v nich je, pro šest lidí nestačí, ale pro nás dva ano.”

„A vaši lidé, kteří u Rio Grande čekají s transportem zbraní, Averille?”

Averill roztáhl svůj úsměv, avšak jeho oči zůstaly chladné. „Vrátíme se jen my dva, Morgane.”

„A Bryan, Durant a ostatní?”

„To je mi jedno, vrátíme se jenom my dva. Jen my dva se dostaneme k Rio Grande. Jestli se nám podaří dostat z tohoto sklepa, přes dvůr a branou ven, pak to máme v kapse.”

Reed Morgan pohlédl Averillovi do očí, aniž by odpověděl. Pak pomalu přikývl. Musel teď bojovat po Averillově boku, ať už se dělo cokoli. Byla to jeho jediná šance.

„Dobrá, parťáku,” řekl Averill a pak mu úsměv ztuhl na rtech. „Já rozstřelím zámek. Až budou dveře otevřené, vezměte jeden pár brašen se zlatými mincemi. Druhý a ten, ve kterém jsou bankovky, vezmu já. Od okamžiku, kdy vyběhneme na dvůr, střílejte na všechno, co se venku pohne, Morgane. Buďto dorazíme k bráně, nebo na tom dvoře chcípneme.”

Namířil kolt na rezavý zámek mřížových dveří. Reed Morgan se vedle něho přitiskl ke stěně. Měl pocit, že mu při třesku výstřelu praskly bubínky v uších. Slyšel hvízdnutí odražené kulky. V chodbě se vznášel kouř.

Averill vykopl dveře, které s řinčením narazily do stěny, a hodil do cely pochodeň. Když dopadla na zem, vyletěly z ní jiskry.

Reed Morgan v její dohasínající záři zvedl dvě těžké sedlové brašny a přehodil si je přes rameno. Averill vzal zbylé dva páry.

Reed Morgan za ním vyběhl po schodech. Se zátěží byly jeho pohyby nemotorné.

Viděl, jak Averill před ním vyskočil ze dveří do dvora osvětleného pochodněmi.

Averill se přikrčil a vyrazil doprava. Za běhu vystřelil z koltu. Sedlové brašny mu překážely. Třikrát vypálil, ale potom se náhle svalil k zemi, jako by to koupil do nohy. Bleskurychle se však převalil a i se sedlovými brašnami se doplazil za žlab.

Reed Morgan viděl, jak se zvedl a položil kolt na okraj žlabu. Vyšlehl plamen, Averill se přitiskl k zemi a Reed Morgan uviděl, jak z bubínku koltu vytahuje prázdné nábojnice.

„Morgane!” vykřikl.

Reed Morgan viděl v záři pochodně jeho strhaný obličej.

Sam Hubbard stál ve stínu prkenného plotu vedle koní. Odtud měl nejlepší výhled na ulici zalitou bledým měsíčním svitem.

Když třeskly první výstřely, odvázal uzdy koní. Ulice však byla dál liduprázdná a střelba neutichala.

Hubbard cítil, jak se potí, jak mu kapky potu stékají po zádech. Levou rukou se křečovitě chytil sedlové hrušky svého koně.

„Sakra, proč nejedou?” tiše zamumlal mezi zuby. Ohlédl se na Janine Lebeau, která se opírala o zeď. Cítil, že ho pozoruje.

„Pomozte mi s koňmi,” řekl. Zvířata se neklidně pohybovala a hrabala kopyty.

Janine Lebeau na něj chvíli hleděla, pak se pohnula. Odstoupila od stěny a pomalu k němu přistoupila. Hubbardův kůň s frkáním couvl. Hubbard se otočil a chytil ho za uzdu. Zvíře se pokusilo vzepnout, ale on ho strhl.

Janine Lebeau se snažila proběhnout kolem něj na ulici. Hubbard pustil uzdu appaloosa a otočil se. Chytil Janine Lebeau kolem krku a zastavil ji. Bránila se a zaryla se mu nehty do ruky. Zaklel, odmrštil jí na zeď a vytáhl kolt. Rozmáchl se jím a uhodil ji pažbou do ramene. Za ním se ozvalo klapání kopyt, když se zvířata začala vyděšeně pohybovat. Hubbard věděl, že za několik vteřin vyběhnou ze dvora na ulici, jestli je nezastaví.

Znovu se rozmáchl koltem. Janine Lebeau ho oběma rukama chytila za zápěstí. Přitlačil ji ke zdi a pokusil se vytrhnout jí. Bojovala s ním a snažil se vzdálit ruku, v níž držel kolt, od své tváře.

„Ty mrcho!” zavrčel Hubbard a uhodil ji hřbetem levé ruky do tváře. Udeřila se hlavou o zeď a Hubbard vytrhl ruku z jejího sevření.

Viděla jeho vztekem zkřivenou tvář těsně před sebou, i to, jak se rozmáchl koltem. Ucouvla ke zdi a vtom třeskl výstřel. Jeho ozvěna se odrazila od zdi. Viděla, jak se výraz Hubbardovy tváře změnil. Otevřel ústa a jeho oči na ni pohlédly jako by přes mlhu. Vypadalo to, jako by něco neslyšně říkal. Potom jeho tvář strnula. Jeho obličej se náhle podobal masce se skelnýma, nevidoucíma očima.

Pomalu před ní klesl na kolena, sklonil hlavu a svalil se na bok. Ukazováček měl zaháknutý za spoušť revolveru a pravou ruku měl zkroucenou. Tak ležel na kamenné dlažbě.

Janine Lebeau hleděla přes něj na půlkruh jezdců, který se kolem ní utvořil. Svit měsíce se odrážel od pancířů a helem kyrysníků. Vítr povíval jejich zeleno-bílo-červenými třásněmi. Koně, které pach krve a střelného prachu vyděsil, klapali kopyty po dlažbě. V tichu cinkaly jejich postroje.

Jeden z jezdců, kterému noční vítr povíval bílým chocholem na helmě, zastrčil kouřící kolt zpátky do armádního pouzdra. Narovnal se v sedle a Janine Lebeau pohlédla do jeho snědé tváře pod vlajícím chocholem.

„Přijel jste na poslední chvíli, capitane,” řekla vyčerpaným, těžkým hlasem.

„Morgane!” Na dvoře se ozval Averillův hlas. Převalil se až k okraji žlabu a opřel se o lokty. Z hlavně jeho revolveru vyšlehl plamen.

Reed Morgan vyrazil ze dveří a zamířil k Averillovi. Sedlové brašny ho tížily. Viděl temné postavy rurales za bílými schody a kamenným zábradlím arkády. Stříleli na něho.

Vtom mu do levé poloviny hrudi narazila kulka a odhodila ho. Ramenem se uhodil o kolo děla. Další kulka se odrazila od děla. Znělo to jako zvon.

Reed Morgan se převalil.

Před jeho tváří se v písku blýskaly zlaté mince. Kulka, které ho zasáhla, roztrhla kůži sedlových brašen a zachytila se mezi mincemi.

Nyní napůl ležel na sedlových brašnách a mezi loukotěmi kola střílel na protivníky a tam, kde se svit loučí odrážel od hlavní karabin.

Jedna z kulek nad jeho obličejem roztříštila loukoť, načež na druhé straně do písku spadla francouzská karabina, jedna z postav na arkádě zavrávorala a skácela se přes kamenné zábradlí na dvůr.

Reed Morgan vystřelil ještě jednou. Koutkem oka viděl, že Averill vyskočil a se sedlovými brašnami se rozběhl k bráně. Přikrčen se vydal za ním. Bryan, Durant, Miller a Camaron pálili na stíny mezi sloupy.

Kulky se zavrtávaly do zdí a zanechávaly po sobě díry velké jako pěst, z nichž se snášel prach. Přes dvůr létaly odražené střely. Averill sedlovými brašnami srážel pochodně vedle brány ze zdi.

„Otevřete bránu!” zvolal.

Bryan zvedl těžkou závoru a odhodil ji, opřel se do těžkého křídla vrat a otevřel je.

Averill, Reed Morgan a ostatní pádili k bráně, přičemž stříleli. Averill s kouřícím koltem v rukou skočil za zavřené křídlo vrat.

„Bryane!” zvolal a hodil tělnatému muži sedlové brašny s mincemi. Bryan je chytil. Averill vypálil do oblouku brány, pak se otočil a vší silou se vrhl proti otevřenému křídlu.

Reed Morgan se zadýchán přitiskl vedle něho. Cítil, jak se brána zavírá – a v tom samém okamžiku uviděl že výraz v Averillově tváři se změnil. Cítil, jak přestal tlačit na křídlo brány. Averillova strnulá tvář svědčila o tom, že se něco stalo za jeho zády. Ohlédl se a pak je spatřil.

U vjezdu na zocalo stály dvě řady kyrysníků, ani ne dvacet kroků od brány pevnosti rurales. První řada klečela, druhá stála. Hlavně karabin značky Chassepot byly namířeny na hrstku mužů, kteří nehybně stáli mezi křídly brány.

Reed Morgan hleděl na kyrysníky a potom jeho pohled ulpěl na Janine Lebeau. Ve svitu měsíce byla její tvář vidět jen jako nezřetelná světlá skvrna.

Uslyšel nějaký šramot a otočil hlavu. Ze stínu podloubí se vynořily temné postavy rurales. Hlavně jejich karabin se chladně leskly. Rovněž Averill se ohlédl. Jeho tvář se podobala masce. Jeden z rurales přistoupil za něj a namířil mu na záda.

„Deja las armas!” řekl španělsky.

Averill pustil revolver na kamennou dlažbu a nechal brašny sklouznout z ramen. Dopadly na zem.

Reed Morgan ucítil v zádech tlak hlavně koltu. Jeho revolver zacinkal na kamenné dlažbě. Vedle něj dopadly sedlové brašny. Při tom se z nich vysypalo několik zlatých mincí. Nyní i Bryan a ostatní odhodili revolvery.

Averill tam stál se svěšenýma rukama.

„Budete se dívat?” otázal se. Upřeně hleděl na Janine Lebeau. Neodpověděla mu.

Přistoupil k němu důstojník a mávl hlavní koltu.

„Běžte tam, ke zdi!” řekl tvrdě a se silným španělským přízvukem.

Averill pomalu přišel ke zdi. Reed Morgan ho následoval a potom šli ostatní. Jeden z rurales nesl pochodeň. Její mihotavá zář osvětlovala pochmurnou scénu.

Důstojník pomalu přikráčel k nim. Vítr mával jeho chocholem a srážel plamen. Důstojník zvedl dlouhohlavňový kolt Dragoner.

„Klekněte si a otočte se tváří ke zdi,” řekl.

Averill se nepohnul.

„Klekněte si, řekl jsem!” zavrčel důstojník. „Kleknout!”

Nikdo z mužů se nepohnul.

Důstojník dal rurales znamení a hlavní koltu ukázal na Averilla. Třetí rural tam stál se zdviženou pochodní.

Jeho dva druhové opřeli karabiny o otevřené křídlo brány, popadli Averilla, zkroutili mu ruku za záda a otočili ho. Jeden z nich ho kopl do nohy.

Averill klesl na kolena. V této pozici ho drželi tak, že mu tiskli hlavu ke zdi. Třetí rural zvedl pochodeň a důstojník se postavil za Averilla, palcem natáhl kohoutek dragonem a namířil Averillovi na zátylek.

Ve světle louče byly vidět tváře obou rurales, kteří stáli nad Averillem, a hlaveň dragonem, kterou mu mířili na krk.

Bryan a ostatní nehybně stáli před karabinami kyrysníků. Reed Morgan hleděl na to, co bylo vidět z Averillovy tváře. Nebylo toho moc.

A pak do napjatého ticha zazněl klapot kopyt.

Reed Morgan zvedl hlavu. Přes zocalo pomalu jeli tři jezdci. Na pochodněmi osvětleném náměstí tiše zazněla kytara.

Jeden z koní zafrkal a trhl hlavou. Jezdci zastavili několik kroků před rurales a do jejich tváří dopadl svit plamenů.

Jeden z těch tří jezdců byl Bravo Castano.

Vedle něj byl vysoký muž v černém charru rurales, s dlouhými kamašemi, na kterých se až k botám táhly dlouhé řady stříbrných knoflíků.

Na hlavě se mu skvěl velký klobouk. Měl širokou, snědou tvář a zapadlé oči. Jeho vystouplé lícní kosti byly lesklé od potu. Nad ústy měl dlouhý knír.

Přes hruď mu visely zkřížené nábojové pásy a z krátkého, černého charra trčely kostěné pažby dvou revolverů. Oči mu žhnuly jako uhlíky.

Třetí jezdec seděl nakloněn na stranu ve španělském sedle, nohu měl položenou na hrušce a tiše hrál na kytaru tesknou španělskou melodii.

„Buenas tardes, seňores.” Jezdec v černém charru se opřel o hrušku sedla. „Pusťte tohoto muže,” prohodil k oběma rurales. „Je to můj přítel. Člověk by nikdy neměl zemřít na kolenou jako ovce, na kterou si řezník klekne a tak ji drží, než ji podřízne.”

Důstojník pohyboval rty, jako by chtěl něco říct. Pořád stál za Averillem a mířil mu revolverem na krk.

Reed Morgan věděl, že muž, který hovořil, je Manuel Ramirez, člověk, který ovládá severní část Chihuahuy. Manuel Ramirez, o němž Averill hovořil jako o bestii.

Ramirez se postavil ve třmenech. „Důstojníku, řekni svým lidem, aby složili zbraně. Moji muži leží na všech střechách okolo zocala.”

Reed Morgan se rozhlédl. Na střechách zalitých měsíčním svitem se rýsovaly siluety mužů. Až na frkání Ramirezova koně panovalo ticho.

„Důstojníku,” řekl Ramirez, „slyšíš tu píseň, kterou hraje Elf ego? Dokud ji bude hrát, máš čas. Až přestane, zemřeš na této plaze i se všemi svými lidmi.”

Levou ruku měl ještě stále položenou na hrušce sedla. Pravou měl s natáhnutými prsty na černých kamaších vedle revolverového pouzdra. V jeho tváři se mihotala rudá zář plamenů.

Téměř celou minutu bylo jediným zvukem na zocalu brnkání kytary, pak se důstojník otočil a dal oběma rurales znamení.

Pustili Averilla, ten pomalu vstal a opřel se zády o stěnu. Mnul si krk. Oči měl přivřené.

„Píseň brzy skončí,” řekl Ramirez. „Je to smutná píseň. Pověz svým lidem, ať skloní zbraně, důstojníku. Ta píseň skončí rychleji, než si myslíš. Chceš zemřít tam, kde stojíš?”

Důstojník na něho pohlédl a unaveným pohybem hodil dragoner ke zdi.

Řekl několik slov španělsky a na kamenné dlažbě zacinkaly karabiny.

Ramirez pohlédl na tři rurales.

„Postavte se ke zdi!” pomalu řekl. Tři rurales stáli u zdi, bledí jako křída, a mlčeli.

„Castano!” řekl Ramirez a nataženou rukou ukázal na tři rurales. Castano stál vedle jeho koně.

Ramirez se postavil ve třmenech a kývl na něj. Castano k nim přistoupil a jednoho po druhém je postřílel.

Když se Castano otočil, u zdi ležela tři těla v černých charrech.

Stál vedle nich. Na posledního ze tří rurales dopadly prázdné nábojnice. Castano vytáhl z poutek opasku náboje a pomalu je strčil do komor bubínku. Pak dal zbraň do pouzdra.

Ramirez sesedl a šel k sedlovým brašnám. Jednu z nich obrátil a z dírky po kulce se začaly sypat mince. Ramirez si dřepl, nabral hrst mincí a nechal je protéct mezi prsty, jako by to byl písek.

Potom, aniž by se zvedl, pohlédl na Averilla, který šel za ním. Přivřel oči a kolem jejich koutků se vytvořily vrásky.

„Chtěls to zlato, amigo. Já jsem ti zachránil život. Jak vysokou cenu má tvůj život?”

Averill kopl do brašen.

„Tys o tom zlatu věděl?” zeptal se.

„Vím všechno, co se tu stalo, amigo. Moji lidé vylákali vojáky z Guadalupe, ale ti psi nám to nespolkli a vrátili se. Byla to promyšlená past. Nikdo z nich by se z toho nedostal živý. Pověz mi, jakou cenu má tvůj život, starý příteli. Kolik je v těch brašnách?”

„Milion amerických dolarů,” odvětil Averill, aniž Ramireze spouštěl z očí. „Část ve zlatých mincích, část v bankovkách.”

Ramirez zvedl jednu z mincí, otočil si ji mezi prsty a pak ji hodil ostatním.

„A ta žena?” zeptal se, aniž by vzhlédl.

Averill se pootočil. Janine Lebeau stála poblíž vojáků. Byla bledá a na klíně měla položené křečovitě zatnuté pěsti. Věděl, že má strach.

„Patří ke mně,” pomalu řekl a nespouštěl ji z očí. „Patří ke mně.”

Ramirez přikývl. „Dobrá, patří k tobě. Poslouchej, nemůžeme tu zůstat. Jedeme do hor.”

„My jedeme zpátky do Texasu,” odvětil Averill. „S tou ženou i se zlatem.”

Ramirez se narovnal. Měl tak přivřené oči, že je přes víčka skoro nebylo vidět. Na tváři se mu objevil úsměv, který však zpochybňovaly ostré linie vedoucí od koutků jeho úst dolů.

„Je to už dlouho, co jsme se spolu opili,” řekl. „A když člověk potká někoho, komu říká přítel, pak by ho měl nechat odejít, teprve až bude vědět, že to je ještě stále jeho přítel. Napijme se a bude to zase takové jako za starých časů. Pojedeme spolu do hor a znovu budeme přáteli.”

„A toto?” Averill kývl na brašny.

„Co znamená zlato proti přátelství,” řekl Ramirez. Když se usmál, v záři pochodní se mu zaleskly zuby. „Moji lidé je naloží na soumarské sedlo.”

Otočil se a šel ke svému koni. Vyšvihl se na jeho hřbet a otočil ho.

Reed Morgan zvedl svůj revolver. Po zádech mu přeběhl mráz, když pohlédl k úpatí zdi, kde leželi tři mrtví. Padl na něj stín. Vzhlédl a spatřil Averilla.

„Můžete mít soucit s koněm, ale ne s ruralem,” řekl Averill. „Jsou nenávidění a obávaní jako mor. Říkají jim rojos, krvaví. Jsou cvičení ve střelbě a v mučení. Ti tři zabili víc lidí než neštovice. Ale nikdo z nich neměl na Ramireze. Teď máme jen jedinou šanci, parťáku: jet s ním do hor.”

Kopyta koní klapala na skále. Měsíc zašel za štíty modravých hor a úzká stezka, po které ta kavalkáda jela, byla osvětlena pouze pochodněmi, které jezdci drželi v rukou.

Terén klesal. K nočnímu nebi se tyčily skály. Zdánlivě nekonečná kavalkáda opustila cestu a vydala se vyschlým arroyem. Štěrk na jeho dně se matně leskl.

Reed Morgan jel jako třetí v řadě, za Averillem. Ramirez jel v čele. Po chvíli vyjeli z arroya a pustili se do krátkého, strmého svahu. Rostly tam juky, jejich listy trčely jako hroty oštěpů. Občas některý jezdec škrtl o jejich trnité okraje botou.

Mezi skalami se otevírala úzká úžlabina. Půda tam byla kamenitá. Skály, jež stály tak těsně u sebe, že by mezi nimi dva jezdci neprojeli, byly osvětleny mihotavou září pochodní. Jeli křivolakou roklí a nad nimi se táhl úzký pás oblohy, jež začala šednout. Ozvěna klapotu mnoha kopyt v úzké úžlabině zněla jako vzdálené hromobití.

Vtom se Ramirez zvedl ve třmenech. Jel přímo k jedné vysoké skále, jež čněla nad roklí.

„Soy yo! Ramirez!” Jeho hlas se odrážel od skalních stěn. Vysoko nad nimi se uvolnil kámen a spadl do rokle. Ramirezův hřebec se vyděsil, ale brutální zatáhnutí za uzdu ho zkrotilo.

„Tam nahoře, amigo,” řekl k Averillovi, „stojí maquina, kulomet, jak říkáte vy americanos. Ukořistili jsme ho od vládních vojáků, kteří ho vezli z Texasu. Ta maquina ovládá rokli. Neproklouzne tudy ani myš, když nebudu chtít, rozumíš? S tím kulometem by jediný muž ubránil úžlabinu proti celé armádě. Střílí proklatě rychle.”

„Já vím,” poznamenal Averill. „Už jsme to viděli.”

Pomalu vyjeli z úzké rokle do kruhovitého údolí. Hořely tam ohně a v jejich záři se krčily cihlové domky. Ramirezovo doupě vypadalo jako armádní tábor. V rozlehlých ohradách se pásli koně.

Napravo a nalevo od jezdců stály snědé postavy ve špinavých bavlněných oděvech, v charrech nebo částech uniforem ukořistěných na vládních vojscích. Jejich tváře byly v záři pochodní strnulé a nedůvěřivé. Většina z nich i zde nosila přes hruď nábojové opasky a vysoko připnuté revolvery. Reed Morgan mezi nimi viděl i ženy v širokých, pestrých a ušmudlaných sukních, s velkými výstřihy, černými vlasy a lesknoucíma se očima, jež byly upřeny na jezdce. Byly bosé a vlasy jim padaly až pod ramena.

Zastavili mezi chatami u jednoho z ohňů a sesedli.

„Odveďte koně do ohrady!” přikázal Ramirez. „Přineste k ohni vak s vínem.”

Sundal si klobouk a odhrnul si mastné černé vlasy z čela.

„Tu ženu odveďte do mé chaty,” řekl. „A nikdo ať se jí ani nedotkne. Patří k mému dobrému příteli. Jestli se jí někdo jen dotkne, oddělám ho.”

Přišel k ohni a posadil se. Reed Morgan viděl, jak Janine Lebeau odvedli dva Ramirezovi muži. Posadil se s Averillem vedle Ramireze. Nějaký muž tam přinesl kozí měch s vínem. Ramirez ho otevřel, zvedl a napil se, pak měch sklonil a podal dál Averillovi.

„To je lepší než víno z plechové láhve,” řekl. „Dnes v noci se opijeme jako za starých časů a budeme spát tu ohně, amigo. Chci vidět, kolik toho sneseš. Tvá žena je v mém domě v bezpečí. Nikdo se jí ani nedotkne.”

Castano se posadil k ohni naproti Ramireze. Ramirez zvedl hlavu a celou minutu na něj hleděl, aniž by mrkl. Pak se v jeho obličeji něco změnilo. Náhle se opět obrátil k Averillovi.

„Kšeftuješ s vládními jednotkami. Proč? Můžeš ty zbraně prodat mně?”

Averill podal vak s vínem Reedu Morganovi.

„Kdo ti řekl, že kšeftuju s vládními jednotkami?” zeptal se.

„Vím všechno, co se v této zemi děje. Ty zbraně potřebuju, amigo. Co za ně chceš?”

„Na co chceš ty zbraně?” zeptal se Averill. „Poslední císařské jednotky jsou obklíčené v Querataru a vypadá to, že tam najdou svůj hrob. Stojíš na správné straně, příteli. Válka skončila. Proč chceš koupit zbraně?”

„Nepřátel je vždycky dost,” odvětil Ramirez. „Člověk jako já má nepřátele vždycky.”

„Proč si o tom nepromluvíme zítra?” otázal se Averill. „Obchody a toto se příliš neslučují.” Ukázal na vak s vínem.

„Když chceš…” Ramirez pohlédl do ohně. „Ale lidé jako já mají všude nepřátele. Do zad by mě mohl střelit i můj bratr. Nevěřím nikomu.”

„Ani mně ne?” zeptal se Averill.

„Ani tobě ne.” Ramirez na něho pohlédl a zasmál se. „To byl žert. Samozřejmě ti věřím. Jsi přece můj nejlepší přítel. Důvěřujeme si, ne? Víme o sobě, co chceme, a proto můžeme jeden druhému důvěřovat jako bratru.”

„My jsme bratři,” řekl Averill a usmál se. Vzal Reedu Morganovi měch s vínem a podal ho Ramirezovi, který si ho vzal, zvedl ho a napil se. Víno mu teklo po bradě na rozepnutou košili.

„Možná máš pravdu, možná jsme bratři,” odvětil, když měch položil na zem. „Znám tuto zem lépe než jiní. Ta občanská válka je válka mezi hlupáky. Ale až skončí, pak skončí i Čas hlupáků.”

„Byl bys dobrým prezidentem,” odvětil Averill. Vytáhl z ohně hořící větev a zvedl ji k cigaretě, zatímco celou dobu cítil, že se na něho Ramirez dívá. Otočil hlavu a oba na sebe hleděli skrze plameny. Pak Averill odhodil větev zpátky do ohně.

Ramirez si pravou rukou pohrával se zátkou měchu.

„Poslouchej,” řekl. „Co je to za zbraně, co vezeš vládním silám?”

„Několik povozů s puškami a střelivem. Cena je milion amerických dolarů.”

„To je vysoká cena.” Ramirez zastřeně hleděl do ohně. „Kde jsou ty vozy?”

„Dole u řeky.”

„Na této straně?”

„Ne, v Texasu. A nechal jsem u nich skoro všechny své lidi, amigo. Nikdo se těch povozů nedotkne, když nebudu chtít. Napij se ještě.”

Za svítání bylo chladno. Když Reed Morgan otevřel oči, pod zátylkem měl sedlo a tenkou přikrývkou, do které byl zachumlaný, pronikala zima.

Nad ním stál Averill. Dloubl do něj botou. Reed Morgan se opřel o lokty a odhodil deku stranou. Ještě měl v ústech chuť vína. Hrdlo měl vyschlé a údy strnulé. Postavil se a zvedl si límce kabátu. Shrábl si vlasy dozadu a nasadil si klobouk.

Bylo ticho. Z vyhaslých ohnišť stoupal kouř.

Oba muži šli ke žlabům. Reed Morgan si umyl tvář a napil se z dlaní. Voda byla studená, ale vyhnala mu pachuť z úst a takřka ihned ho probrala.

Averill se opřel o sloupek ohrady a strčil si mezi vyschlé rty cigaretu. Na okamžik jeho tvář osvítil plamének sirky.

„Z údolí vede jen jedna cesta,” tiše řekl, když si cigaretu vytáhl z úst. „A postavili tam rotační kulomet, který tu cestu ovládá. Dokud nahoře stojí ten kulomet, tak se odtud nikdo z nás nedostane.”

„Myslel jsem si, že chcete uzavřít obchod s Ramirezem,” opáčil Reed Morgan. „Milion dolarů za ty vozy s nákladem.”

„Jste blázen, Morgane,” tiše řekl Averill. Potáhl si z cigarety a dodal: „S Ramirezem se takové obchody nedají dělat – v okamžiku, kdy se dozví, že vozy jsou v horách na této straně hranice, zemřeme stejně jako ti tři rurales, které zastřelil Castano.”

Reed Morgan si otřel vlhký obličej rukávem kabátu a sáhl po klobouku.

„Dá se odtud vůbec uniknout?” zeptal se, když se ohlédl. Kolem vyhaslých ohnišť leželi v přikrývkách muži. Domky vypadaly v bledém ranním světle nehezky.

„Jen tou cestou, po které jsme sem přijeli. Ale ta vede pod rotačním kulometem. Ramirez si tu vybudoval nedobytnou pevnost. Hrstka mužů by ji ubránila proti celé armádě.”

„Ten kulomet odtud není vidět.” Reed Morgan se rozhlížel po roklině.

„Stojí na malé plošině pod jednou převislou skalou. Nahoru vede jenom úzká pěšina a museli bychom tam vylézt v noci, aby nás strážní neviděli. Ale ten kulomet stojí na lafetě s koly. Dal by se shodit dolů.”

Averill si opět potáhl z cigarety. Chladný vítr mu vehnal kouř do přivřených očí.

„Ten domek tam naproti patří Ramirezovi.” Kývl hlavou k cihlovému domku, který stál vzadu v kotlině a byl výše než ostatní. Byl přilepený ke svahu. Od něj nahoru vedla stezka.

Reed Morgan hleděl na chatu. A pak spatřil strážného, který se vynořil zpoza ní. Vzduch byl tak jasný, že Reed Morgan viděl tvář toho muže, nábojové pásy, které se mu leskly na hrudi, a winchestrovku, již nesl v náručí.

„Tam nahoře u toho rotačního kulometu je pořád strážný,” poznamenal Averill. „A to zlato Ramirez nechává hlídat.” Pohlédl na nedopalek cigarety. „Dnes si s ním promluvím o tom obchodu. A to znamená, že za čtyřiadvacet hodin tu už tu nebudeme, ale pojedeme s ním k Rio Grande, abychom mu předali povozy s těmi zbraněmi.”

Ostatní muži se pomalu probouzeli. Reed Morgan a Averill mlčeli. Vrátili se ke svým lůžkům. Jeden z Ramirezových mužů rozdělal oheň. Reed Morgan se k něm posadil a nastavil dlaně plamenům. Jejich teplo jen pomalu zahřívalo jejich prokřehlá těla.

Bryan, Durant a ostatní klečeli a balili si své přikrývky.

Averill byl již hotov a přivázal si srolovanou deku za sedlo, které mu v noci posloužilo jako polštář.

„Craigu!” řekl Bryan.

Averill vzhlédl. Ruce měl ještě pořád na kožených řemíncích, jimiž přivázal deku k sedlu.

„Co je?”

Bryan se zvedl, přišel k němu a sedl si. „Craigu, co je s tím zlatem? Snad ho nechceš nechat v rukách těch zatracených Mexičanů?”

Averill dál utahoval řemínky.

„Na to se můžeš spolehnout, že to nechci.” Usmál se a rychle pohlédl na Bryana. „Řekni Millerovi, ať se podívá na ten rotační kulomet, než se setmí. Ale ať nechodí k úžlabině.”

Bryan se zašklebil.

„Jo, Craigu – jasně!” vyhrkl. „Ale bude hodně těžké se dostat k tomu zlatu.”

„O to už se postarám, až přijde pravý čas.”

Odpovědí mu bylo kývnutí, pak Bryan ukázal hlavou k Reedu Morganovi, který se k nim obrátil zády.

„Ale jestli odtud odjedeme, tak bez něho, Craigu. Oddělej ho, než odtud zdrhneme. Určitě si najdeš příležitost.”

„Možná ho ještě budeme potřebovat.”

Averill odsunul sedlo stranou. „Je to drsný chlap a myslí mu to. Až se setmí, může nám být užitečný.”

Něco v Bryanově tváři se náhle změnilo. Jeho oči teď byly chladné a nedůvěřivé. Měl v nich zkoumavý výraz.

„Co je s tebou, Craigu? Proč ho nechceš sejmout, když víš, že je nebezpečný.”

Averill zavrtěl hlavou.

„To nech na mně,” odvětil.

Potom vstal a šel k ohni. Bryan hleděl za ním, pak zaklel, vstal a šel ke svému lůžku.

Durant, který seděl na svém sedle, si sundal kapesník z úst.

„Co je s tebou?” zeptal se.

„Už mu nevěřím,” tiše řekl Bryan. Přivřenýma očima pohlédl na oheň.

Averill si dřepl vedle Reeda Morgana a nabral si do hrnku kávy. Foukal na ni, aby vychladla, a teprve po chvíli opatrně usrkl.

Durant sledoval, kam se dívá. Pak pohlédl na Bryana, který stál vedle něho jako do kouta zahnaný býk. Vtáhl hlavu mezi svá mohutná ramena. Měl malé a nebezpečné oči.

„Ty myslíš, že ho napadlo, že zlato v těch sedlových brašnách by mohlo stačit jen jednomu z nás?” Jim Durant si strčil kapesník do rukávu.

„Možná si myslí, že to stačí pro dva, ale ne pro nás všechny,” pomalu odvětil Bryan.

Durant na něho dlouze hleděl, ale neodpověděl. Pak vstal a šel k ohni. Vzal si hrnek, ale místo kávy si do něho nalil víno z již napůl vypitého kozího měchu.

Reed Morgan zvedl hlavu, když vycítil pohled toho pistolníka. Pohlédl mu do očí a spatřil v nich náhlý záblesk nepřátelství. Otočil hlavu a u sedel uviděl Bryana, který měl v přivřených očích tu samou nenávist.

Pokoj v tom domku byl malý a nízký. Bylo tam cítit staré, zkažené víno, pot a kůže. Úzkým oknem v bíle nalíčené zdi dovnitř pronikalo světlo. Jeden roh byl oddělen přikrývkou visící ze stropu. Napravo odtud stála železná kamna, o dva kroky dál stůl a několik trojnohých stoliček pokrytých kozí kůží.

Dovnitř za Ramirezem vešel Averill. V místnosti byly dvě ženy.

Janine Lebeau stála u okna. Měla ty samé šaty, které při cestě od Rio Grande ani jednou neodložila. Její džíny, košile a kožený kabát byly pokryty prachem mexických hor, který zvýraznil každý záhyb jejích kalhot. Tmavé vlasy jí sahaly až po ramena.

Druhá žena byla Mexičanka, mladá a hezká, s bosýma nohama a pevnými ňadry pod blůzou, která odhalovala její ramena. Ramirez na ni pohlédl a kývl ke dveřím. Vzala Janine Lebeau za ruku a odvedla ji ven.

Averill hleděl za nimi, dokud se za nimi nezavřely dveře, pak si sundal klobouk a hodil ho na stůl. Ramirez ukázal na kůží pokrytou stoličku. Vzal kameninovou misku, měch s vínem, který visel vedle dveří, a nechal víno téct do misky, dokud nebyla z poloviny plná. Potom vak pověsil na zeď, vrátil se ke stolu se dvěma plechovými hrnky a jeden z nich postavil před Averilla. Nalil si do svého hrnku víno a napil se, otřel si ústa, nohou si přitáhl jednu stoličku a s hrnkem v ruce se posadil. Jeho černé oči byly upřeny na Averillův obličej.

„Dobrá, teď jsme sami,” řekl Ramirez. „Promluvme si o tom obchodu.”

Averill usrkl a přes okraj hrnku pohlédl na Ramireze.

„Chci od tebe koupit ty zbraně, kterés vezl vládním silám,” dodal Ramirez.

Averill sklonil ruku s hrnkem. „Pro koho chceš ty zbraně? Pro republiku?”

„Ne, pro republiku ne. Co je mi po republice? Manuel Ramirez obchoduje jen kvůli sobě.”

„Tvrdí se, že bojuješ na straně juaristů.” Averill pohlédl do jeho černých očí.

„Říkám to jenom, abych měl klid. V této válce člověk musí stát na něčí straně. V občanské válce se člověk musí rozhodnout pro jednu ze stran, příteli. Nemůžeš zůstat sám, nebo se dostaneš mezi mlýnské kameny, a ty tě rozdrtí. Ale to, že nestojím na straně vládních vojsk, ještě neznamená, že bojuju za republikány.”

„Myslíš, že toto je důležitější než válka,” odpověděl Averill a zvedl hrnek, který měl ještě z půlky plný.

„Ne. Válka je důležitá. Ať se obě strany roztrhají jako dva vzteklí psi. Důležité je jen to, kdo pro sebe rozhodne poslední boj, rozumíš?” Ramirez se na něho usmál. „Ano, amigo. Teď jsem ti řekl, na co potřebuju ty zbraně, takže si můžeme promluvit o tom obchodu.”

„Myslíš, že se dokážeš s vítězi dohodnout, ať už to bude kdokoli? Juaristé nebo vládní jednotky?”

„Ano, je to tak. Dohodnu se s nimi ale jenom když budu mít dost zbraní.”

„Chtěl by ses stát prezidentem a vládnout Mexiku,” řekl Averill a nespouštěl z Ramireze oči.

Bravado se narovnal. „Myslíš, že bych nemohl být dobrý prezident? Jsem syn coury. Neumím psát ani počítat a mé zuby věru nejsou nijak zvlášť pěkné, ale byl bych pro Mexiko velký prezident. Tato země nepotřebuje ruku, která umí psát, ale ruku, která je dost tvrdá na to, aby ji zkrotila. Podívej se na mé ruce, amigo!”

Natáhl obě ruce a dal je Averillovi před tvář. Byly to šlachovité, tvrdé ruce s tmavými chlupy na hřbetech a jizvami na dlaních a prstech.

„Ty ruce,” dodal Ramirez, „neumějí psát. Nikdy se to nenaučily. Ale vědí, jak se bojuje. A vědí, že protivnik, který jednou leží na zemi, už nesmí vstát. To jsou ruce, které ovládnou tuto zem.”

„Tyto ruce – a mé zbraně,” poznamenal Averill téměř zamyšleně. Usmál se a napil se vína.

Ramirez na něho hleděl, jako by se nedokázal vrátit do reality, ale potom položil ruce zpátky na stůl. Vzal hrnek, nabral si víno a napil se, přičemž stále pozoroval Averilla. Hřbetem ruky si utřel rty.

„A tvé zbraně,” řekl po chvíli. „Potřebuju tvé zbraně, potřebuju jich mnohem víc, než máš. Až válka skončí a republikáni a vládní jednotky se stáhnou, aby si lízali rány, přijde můj čas. Chvíle pro Manuela Ramireze, syna prostitutky z Coyame, do kterého lidé kopali, když jim stál v cestě. Podívej se na mě, amigo! Myslíš, že by do mě dneska někdo kopl?”

„Ne, to si nemyslím,” odvětil Averill podivným tónem.

Ramirez na něho pohlédl přivřenýma očima. Opíral se o stůl, hlavu měl skloněnou, pravou rukou svíral hrnek s vínem a po tváři mu stékaly rudé kapky.

„Máš pravdu.” Znovu se narovnal. „Ty máš zbraně a požaduješ za ně milion. To je vysoká cena. Ale já ty zbraně potřebuju a musím zaplatit, co požaduješ. Zaplatím za to, amigo. Podívej!”

Odstrčil trojnožku, vstal a přistoupil k truhle u zdi pod úzkým oknem. Zvedl její víko, opřel ho o zeď a vytáhl tři páry sedlových brašen z Guadalupe.

Vrátil se ke stolu a hodil sedlové brašny vedle mísy s vínem. „Milion dolarů ve zlatých pesos a amerických dolarech. Za to ty zbraně koupím. To je dobrá cena, ne?”

„Dobrá cena pro nás oba.” Averill pohladil tuhou, ošoupanou kůži.

„A teď mi řekni, kde stojí ty povozy! ” řekl Ramirez, když vrátil brašny do truhly a zavřel víko.

„Pojedeme tam spolu,” odpověděl Averill.

„Kdy?”

„Zítra za svítání.”

„Tvrdils, že stojí na texaském břehu Rio Grande…”

„Ano.”

„Bude těžké je sem dostat? Jak jsou daleko od brodu, amigo?”

Averill si nabral víno. Neodpověděl hned. Věděl, že Ramirez vyzvídá.

„Pojedeme tam spolu,” odvětil po chvíli. „Měl bys vzít s sebou dost lidí, abys ty povozy sem dostal.”

„Jsou v nich zapřáhnutí koně nebo mezci?”

„Mezci. Snadněji se pohybují v horách a tak snadno se nesplaší.”

„Umím zacházet s mezky,” odvětil Ramirez a jeho hlas byl náhle číhavý a nedůvěřivý „Jednu dobu jsem byl poháněč mezků u armády. Vím, jak se na ně musí. Ty mi nevěříš, že, amigo?”

„Napij se vína!” vyzval ho Averill.

Ramirez se posadil na stoličku a nabral si z mísy víno. „Nevěříš mi. Ale nikdo nikomu nevěří. Ani já nikomu nevěřím. Tobě ne, svým lidem, ne…”

„Ani Castanovi?” otázal se Averill.

„Castano? Ten chlapík netrpělivě čeká na svůj okamžik. Příliš rád by se dostal na mé místo. Občas si myslím, že by mě střelil do zad, kdyby k tomu měl odvahu.”

„Někdy jsou zbabělci nebezpečnější než ti, kteří se ti postaví tvář v tvář.”

„To je pravda. Jednoho dne ho oddělám. Zavčas, dřív, než mi bude nebezpečný. Měl bys vědět, že si říká vlastenec.” Ramirezův hlas zněl cynicky. Jeho oči byly podlité krví a jejich bělma byla protkaná drobnými červenými cévkami.

„Já na všechny vlastence kašlu, amigo, vlastenci jsou levní, mrtví nebo živí. Jen hlupák může být vlastenec. Ale Castano není hlupák, proto není ani vlastenec. Je to nebezpečný zbabělec. Viděls, jak v Guadalupe postřílel ty rurales?”

„Tys mu to přikázal.”

„Ano.” Ramirez pomalu přikývl. „A to bylo dobře. Ale on je zabil s radostí. Chápeš teď, co jsem mínil tím, když jsem řekl, že to je nebezpečný zbabělec.”

„Dobře to chápu,” zamumlal Averill.

„Jednou ho zabiju,” řekl Ramirez.

Averill pohlédl na truhlu, v níž ležely sedlové brašny. Byla pobitá těžkými železnými pásy, ale ne zamknutá. Nebylo by těžké se dostat k tomu zlatu. To teď věděl. Pomalu si ubalil cigaretu.

Když se Janine Lebeau kousek od ohně a od ostatních posadila na sedlo, Reed Morgan vzhlédl. Nalil si do hrnku kávu, do talíře nabral chilli con carne, utrhl si kousek kukuřičné tortilly a šel k ní. Byla bledá a měla kruhy pod očima. Aniž k němu vzhlédla, pustila se do jídla a opatrně usrkávala horkou kávu.

Reed Morgan pohlédl k ohni. Muži snídali. Posadil se vedle ní.

„Slyšela jste, o čem mluvili Averill s Ramirezem?” zamumlal.

Zavrtěla hlavou. Bylo to, jako by mu nechtěla pohlédnout do tváře. Při jídle si odhrnula pramen vlasů z čela.

Vtom se zeptala: „Na čí stranu se postavíte, až na to přijde?”

„Nemáme šanci sami z tohoto vlčího doupěte uprchnout,” odvětil klidným hlasem.

„Má to znamenat, že se postavíte na Averillovu stranu?”

„To jsem neřekl. Chci tím jen říct, že se odtud nedá utéct bez Averilla a ostatních.”

„Jak si to představujete?”

Škrtl sirkou o podrážku a zapálil si cigaretu. Tím jako by jí odpověděl.

„U ústí údolí je kulomet, že ano?” otázala se.

„Ano. Odkud…”

„Odkud to vím? Bavila jsem se s tou ženou v Ramirezově chatě. Viděl jste přece, že tu jsou ženy, ne?”

„Samozřejmě. Co jste zjistila ještě?”

„Nic. Neřekla mi toho moc. Ale vysvětlila mi, že je nemožné z údolí uniknout. Stráže u rotačního kulometu se pravidelně střídají. Dnem i nocí.”

„Pověděla jste to Averillovi?”

„Jak? Neměla jsem možnost. Přišel do chaty s tou Mexičankou. Nemohla jsem mu říct jediné slovo.”

Náhle se ho zmocnil nepříjemný pocit, a když zvedl hlavu, spatřil Bryana. Ještě pořád seděl u ohně a upřeně na ně hleděl. Reed Morgan věděl, že Bryan ho nenávidí. I ostatní ho nenáviděli. Nedůvěřovali mu, a to vedlo k jejich nenávisti.

„Pojďte se mnou,” řekl Reed Morgan. Vstal a odvedl ji kousek dál k lasovým ohradám, v nichž se tísnili koně.

„Co je?” zeptala se ho Janine Lebeau, když jí pustil ruku.

„Nechci, aby mě sledoval při každém slovu, které říkám,” odpověděl. „Averillovi lidé jsou nedůvěřiví. Poslouchejte, nebude jednoduché se odtud dostat…”

Skočila mu do řeči. „Mluvme o tom, co bude pak.”

Věděl, co tím chce říct. Zamyšleně na ni pohlédl. „Jsou různé možnosti.”

„Pro mě je jen jediná.”

„To zlato?” otázal se.

„Nejen to zlato. To přece stačí pro nás oba, ne?”

„V Guadalupe stačilo jen pro jednoho. Pro vás, Janine. Přihlížela byste, jak by nás postříleli.”

„Vás by nezastřelili.”

„Vy byste tomu zabránila?”

„Ano.” Pohlédla mu do očí. „Vy mi nevěříte,” podotkla. „Ale pokud si nebudeme důvěřovat, jsme ztraceni. Já jsem připravena vám věřit. Za Rio Grandem bychom s tím zlatem mohli dokázat cokoli.”

„Já vím.” Pohlédl na ni. Byla stejně krásná jako nebezpečná. Její oči k němu hovořily jasnou řečí a on jí rozuměl.

V následujícím okamžiku ji při* tiskl k sobě a políbil ji. Přes svůj a její kabát cítil její ňadra. Políbil ji a pevně ji stiskl. Její rty byly pevně zavřené, ale její oči byly otevřené, a on věděl, že něco takového ještě nikdy necítil. Náhle se mu poddala. Chvěla se. Zavřela oči, otevřela ústa a zaklonila hlavu.

Náhle se mu vytrhla a ustoupila. Dala si ruku na ústa. Stála tam a hleděla na něho. Reed Morgan věděl, že nad sebou na chvíli ztratila kontrolu. V jejích očích se zračil strach.

„To nebyl žádný příslib,” řekla. „Pojďme zpět k ohni. Je chladno.”

Vrátili se k ohni. Obloha byla ještě pořád šedá, ale také již nažloutlá, jako by za skalami hořely ohně.

Reed Morgan si vzal hrnek a nalil si kávu. Vedle něho seděl Bryan. Potom přišli Durant, Miller a Camaron.

Mlčky pili kávu a Reed Morgan cítil napětí. Ramirezovi muži odešli od ohně. Někteří se starali o koně, další seděli opodál a hráli v kostky. Zvedl se vítr.

„Smrdí to tu nějak,” řekl po chvíli Bryan.

„To jsou Mexikáni,” poznamenal Miller.

„Ne.” Bryanův hlas zněl tvrdě.

„To je smrad, který znám z občanské války. Takto páchnou jen Yankeeové, jen Yankeeové. Je to smrad, na který nikdy nezapomenu. Nic na světě nesmrdí tak pronikavě jako Yankee.”

Reed Morgan usrkl kávy. Hleděl do ohně a neodpovídal. Věděl, že ho Bryan chce vyprovokovat. Nestál však o žádnou potyčku. Ne teď a na tomto místě.

„Proč nejdeš pryč, když se ti jeho pach nelíbí?” řekl další hlas a na muže padl stín. K ohni přišel Averill. Sundal si černý texaský klobouk s plochou korunou a klekl si vedle Reeda Morgana. Jeho světlé vlasy byly slepené. Pohlédl na Bryana a usmál se. Jeho oči však zůstaly chladné.

Nalil si do hrnku kávu a napil se.

„Dnes v noci se pokusíme odtud utéct. Ramirez chce koupit náklad zbraní za zlato, které jsme chtěli ukořistit v Guadalupe. Za čtyřiadvacet hodin chce vyrazit se svými muži. měli bychom ho vést k Rio Grande a k místu, kde jsou ukryté povozy. Jenže nemíní nám zaplatit jediný dolar. Chce se stovkou bravados jet k řece. Až pochopí, že povozy jsou skryté na mexickém břehu, nedostane se přes Rio Grande jediný z nás, protože pak bychom byli pro Ramireze nebezpeční.”

„Odtud se nikdy nedostaneme, Craigu,” namítl Durant. „Toto údolí je smrtící past. A jeho ústí hlídá rotační kulomet. Oddělali by nás, než bychom se dostali do sedel.”

„Ani rotační kulomet není nebezpečný, když spadne sto stop hluboko ze skály. Bylo by možné na jeho hlaveň hodit smyčku a stáhnout ho přes okraj skály dolů. Díval jsem se na to. Jeho kola nejsou zajištěna kameny.”

„A kdo to udělá?” zeptal se Miller.

Averill na něj pohlédl a řekl: „Ty. Jde o to tiše odkrouhnout strážného. Jestli se k němu nedostaneš dost blízko, tak ho vyřiď lasem. Ale musíš si být jistý, že ten rotační kulomet bude nepoužitelný, až vylezeme do sedel, jinak se odtud nikdo z nás nedostane.”

„A ostatní?”

Averill vylil zbytek kávy do ohniště. Zasyčelo to. „Ostatní se postarají o to, aby byli osedlaní koně.”

„Kolik koní?”

„Devět. Dva z nich budou mít soumarská sedla, abychom na ně mohli naložit sedlové brašny.”

„Proč ne jenom sedm koní?” Bryanův hlas měl zvláštní zvuk.

„Devět,” klidně řekl Averill. „Nebo umíš počítat jen do sedmi? Až přijde správný okamžik, přetrhnete lasovou ohradu a naženete ostatní koně do tábora.”

„A kdo z nás vezme sedlové brašny?” otázal se Bryan.

„Morgan a já.”

Bryan pohlédl na špičky svých bot. V jeho obličeji se zračila otázka.

„Proč si nevezmeš s sebou někoho znáš?”

„To je moje věc. Ale můžeš říct, jestli se ti něco nelíbí.”

Bryan vzhlédl a pohlédl Averillovi do očí. Maska klidu, kterou zatím měl na tváři, zmizela a v obličeji mu cukalo, jak byl rozzuřený a nedůvěřivý.

„Máš pravdu, nelíbí se mi to. Nikomu z nás se to nelíbí. Můžeš se jich zeptat, Craigu.”

„Ptám se jenom tebe. Jestli se ti něco nelíbí, tak to zkus změnit.”

Averill tam dřepěl a hleděl na Bryana. Levou rukou kýval prázdným hrnkem.

Ostatní muži se nehýbali. Bryanovi trhalo ve tváři. Pravou rukou se přiblížil k revolverovému pouzdru, ale pak ji nechal na šedočemých kalhotách.

Averill ho chladně pozoroval.

„Víš už teď, kdo dává příkazy? Dělej, chci to od tebe slyšet! Kdo dává příkazy?”

Chvíli panovalo ticho. Bryanův obličej zpopelavěl. Pak uhnul Averillovu pohledu a pohlédl do dohasínajícího ohně.

„Ty dáváš příkazy,” chraplavě řekl.

„Hlasitěji!”

Bryan vzhlédl. Chvěl se mu spodní ret.

„Ty dáváš příkazy,” řekl, vstal a šel ke koním. Averill pohlédl na ostatní, kteří strnule seděli u ohně. Jenom Durant opětoval jeho pohled. Miller hleděl do hrnku s kávou a Camaron šťáral napůl zuhelnatělou větví v ohništi.

Averillovi se objevil na rtech úsměv. Odhodil hrnek a sáhl po začerněné pánvi s dlouhou rukojetí, která ležela na kraji ohniště a v níž byl ještě zbytek jeho jídla.

Temnota přišla pomalu. Obloha měla nad okraji skal pastelové barvy, když si Reed Morgan odsunul klobouk ze tváře a opřel se o lokty.

Napravo od něj se v ohradě z las pohybovali koně. Mezi chatami hořely ohně, zněla odtud hudba mariachi.

Reed Morgan vstal a kloboukem si oklepal prach z kalhot. Potom šel pomalu k ohňům, mezi nimiž se tančilo. Do rytmu hudby se ozývalo dupání nohou bosých Mexičanek a bot mužů, pestré sukně se točily jako kola vozu. Ve svitu ohně se leskly vlající dlouhé vlasy.

Reed Morgan si uválel cigaretu a zapálil si ji. Rozhlížel se po Averillovi a Janine Lebeau. Averill seděl na kraji prostranství vedle Ramireze u pece, v níž Reed Morgan v poledne viděl ženy péct tortilly. Ramirez si přes rameno položil měch s vínem, jednou rukou ho chytil a nechal víno téct do poháru. Janine Lebeau v tom reji tanečníků vidět nebyla.

Reed Morgan šel ke kraji prostranství a zastavil se vedle Averilla. Pět muzikantů hrálo mariachi, měli zpocené tváře a oči upřené na své nástroje. Rytmus byl stále rychlejší.

Averill podal Reedu Morganovi plechový hrnek a Reed se napil. Víno bylo lehké a chladné a bylo lehce cítit pryskyřicí, kterou byly utěsněny švy. Když mu hrnek vrátil, dal mu Averill znamení očima, pak se rychle nahnul na druhou stranu a nalil si.

Objevila se mladá žena v červené sukni. V ruce držela pánev s dlouhou rukojetí a Ramirez jí pokynul, aby stála mezi ním a Averillem.

Postavila pánev na zem a v tom samém okamžiku se vedle ní objevil Bryan a chytil ji za ruku.

„Tanči se mnou!” řekl. Reed Morgan viděl, že je opilý. Měl malé oči, ve kterých se jiskřilo. Když se usmál, byly vidět jeho silné zuby. Vlasy mu padaly do tváře.

Žena se mu pokusila vytrhnout, ale Bryan ji držel pevně.

„Pojď, nebuď taková.” Pokoušel se ji přitáhnout k sobě, ale bránila se. Chytil ji a přitiskl k sobě. Zaklonil hlavu, když se ho snažila škrábat. Blízkost ženy ho vzrušovala. Cítil její tělo přes tenkou blůzu a v jeho očích se objevil dychtivý výraz. Ještě stále se smál, když ho chtěla odstrčit.

Ramirez, Averill a ostatní, kteří tam stáli, se rovněž smáli. Náhle Bryana kdosi chytil za ruku a otočil ho. Bryan zavrávoral, ale pravou rukou tu ženu stále držel.

Opilýma očima hleděl na Castanův obličej.

„Borachon, ty ožralé prase, pusť ji,” řekl Mexičan. „Pusť ji, nebo ti uříznu ruku, kterou ji držíš!”

„Jdi mi z cesty!” zavrčel Bryan. Byl opilý a jeho hlas zněl otupěle a nezřetelně. Chtěl projít kolem Castana a pokusil se ženu táhnout za sebou.

Castano ho uhodil hřbetem ruky do tváře. Bryan zavrávoral a pustil tu ženu. Castano zvedl ruku a sáhl si za krk.

Reed Morgan viděl, jak zpod košile vytáhl nůž, který nosil v pochvě na zádech mezi lopatkami. Byl to nůž s dlouhou, úzkou čepelí.

Bryan pohlédl na Castana. Stál tam s roztaženýma nohama a hlavu měl skloněnou jako býk při koridě, který právě vyběhl z temné brány do arény a pokouší se rozeznat svého soupeře.

Náhle se rozhostilo ticho. Oheň tiše praskal. Pomalu se vytvořil kruh kolem Castana, Bryana, Ramireze, Averilla a Reeda Morgana.

Reed Morgan věděl, že Castano by Bryana zabil. Bryan byl opilý a příliš těžkopádný na to, aby mohl bleskově odrazit útok nožem. Castano se blížil k němu, ruku s nožem měl v úrovni boků.

„Řekl jsem, že ti uříznu ruku, jestli se jí dotkneš.”

Bryan chtěl sáhnout po koltu, ale chmátl do prázdna. Revolverový opasek předtím odložil. Pomalu ustupoval.

Castano bleskově švihl pravou rukou a rozřízl Bryanovi pravý rukáv košile. Bryan ucukl a levou rukou se chytil za paži. Castano šel za nim.

„Tanči, gringo!” řekl. Ruka s nožem se mihla jako stín a rozřízla Bryanovi levý rukáv. „A teď chci tvou pravou ruku. Dělej, tanči!”

„Tanči se mnou! “Do ticha se ozval Averillův hlas.

Castano se otočil a pohlédl na něho. Averill sklouzl z pece. Uvolnil si revolverový opasek a kožený řemínek, jímž měl přivázané pouzdro ke stehnu, a hodil opasek k železné pánvi, jež stála mezi ním a Ramirezem.

Pak natáhl ruku k Ramirezovi. „Dej mi svůj nůž, amigo. Já žádný nemám.”

Ramirez držel nůž v ruce. Měl na něm napíchnutý kousek masa na chilli. Nyní jej z něho sundal zuby, otřel čepel o okraj pánve a hodil ho Averillovi. Averill nůž chytil, otočil a vzal mezi palec a ukazováček. Přistoupil ke Castanovi.

Ramirez si otřel rty a aniž by ty dva muže spouštěl z očí, sáhl po hrnku. Jeho oči zůstaly chladné a bez výrazu.

Averill zůstal stát dva kroky před Castanem. Ruku s nožem měl svěšenou.

Castanovi poklesla ramena. Naklonil hlavu, ale nespouštěl Averillovu tvář z očí. Váhavě pohnul rukou – a pak náhle zaútočil.

Averill zvedl ruce a prohnul se dozadu. Nůž ho minul, pouze mu roztrhl košili. Kopl Castana do krku a Mexičan se zhroutil na zem.

Klečel na kolenou a hleděl na Averilla, který stál strnule před ním. Pak se prudce vrhl proti němu, chtěje mu vrazit rameny do nohou.

Averill uhnul. Castano se převalil, zvedl se na kolena a v následujícím okamžiku již byl s nožem v ruce na nohou. Jeho tvář a vlasy byly od písku. Levou rukou si přejel po ústech a šel k Averillovi, který na něho bez hnutí čekal.

Všechno se odehrálo bleskurychle. Reed Morgan viděl, jak se Castano pootočil a pravým ramenem vrazil do Averilla. Ten se nesnažil uhnout. V následujícím okamžiku jako by oba muži splynuli. Castano měl ruku s nožem mezi Averillovým levým bokem a levou paží. Jeho tvář byla zkřivená jako při nadlidském vypětí. Levou ruku zvedl a chvějícími se prsty se snažil Averilla chytit za tvář, jako by ho chtěl zatlačit. Dosáhl však pouze jeho ramene a prsty se zaryl do černé kůže vesty bez rukávů. Vtom ji náhle pustil.

Castano Averilla odstrčil, udělal krok dozadu a klesl na kolena. Kymácel se. Obě ruce si přitiskl na hruď. Byly zakrvácené. Hleděl na Averilla ještě i tehdy, když se svalil na zem a zůstal bezvládně ležet.

Averill ho překročil, hodil nůž k železné pánvi, vzal svůj revolverový opasek a připnul si ho. Pak si do hrnku nabral víno.

„Vypláchni si ústa, příteli!” zvolal Ramirez.

Averill vyplivl první doušek vína do písku, načež hrnek dopil. Ramirez ho celou dobu pozoroval.

Pak ukázal na Castana a řekl: „Odneste ho!”

Dva muži vzali Castana za nohy a odtáhli ho od ohně. Lidé se mlčky rozestoupili a hleděli na Castana jako na mrtvého býka, kterého mezci vlečou z arény.

„Hrajte dál!” řekl Ramirez a dal hudebníkům znamení. Zatímco znovu začali hrát, dolil Ramirez Averillovi hrnek.

„Vypij to a pak se najez,” řekl. Vzal jednu z vidliček, které ležely na okraji pánve.

„Hned se vrátím,” řekl Averill. Pak se prodral mezi přihlížejícími muži a ženami. Reed Morgan ho pomalu následoval. Našel Averilla u žlabu. Umýval si tvář ledovou vodou a vyplachoval si ústa. Rukávem černé košile si otřel tvář. Když v písku uslyšel Morganovy kroky, bleskově se otočil a trhl rukou k revolveru. Už ho měl povytáhnutý, když poznal Reeda Morgana. Pak kolt zase strčil do pouzdra.

„Morgane?” řekl, jako by se chtěl ujistit, že ve tmě viděl správně.

„Ano.”

„Nastal čas.” Averill nabral do dlaně vodu a napil se. „Já musím zůstat u Ramireze, takže najděte ostatní. Miller ať se postará o rotační kulomet. Bryan musí vystřízlivět, i kdybyste ho musel utopit v tomto žlabu. On a oba další muži se postarají o koně. Když bude vše připraveno, dejte mi znamení. Budu stále poblíž Ramireze. Kde je ta ženská?”

„To nevím.”

„Tak ji najděte.”

Averill si sundal klobouk a vrátil se k ohňům. Reed Morgan se opíral o kůl ohrady. Když si zapálil cigaretu, vynořila se ze tmy ani ne tři kroky od něj postava. V záři plamínku uviděl tvář Janine Lebeau.

„Viděla jsem, jak oddělal toho Mexičana,” řekla, když zůstala stát vedle něho. „Chtěla jsem vědět, proč proti tomu nikdo z ostatních neřekl ani slovo.”

„Myslím, že Ramirez to tak chtěl. Averill mu prokázal laskavost. Ale nemyslel jsem si, že se postaví před Bryana.”

„Nebuďte blázen,” odvětila napůl cynicky, napůl pohrdavě. „Ví, že Bryana potřebuje. Pro Averilla jsou lidé důležití jen proto, že je potřebuje. Je chladnokrevný a všechno, co dělá, dělá s rozvahou. Kdyby se mu to hodilo, tak by Bryana nebo vás nebo mě bez oka mrknutí obětoval. Nezabil toho Mexičana proto, aby zachránil Bryana. Castano musel zemřít, protože by jinak překazil Averillovi jeho plány.”

„Vy ho nenávidíte,” poznamenal Reed Morgan.

„Ano, nenávidím ho. Jestli se nám to podaří – už tomu sice nevěřím-ale jestli se nám podaří dostat se k Rio Grande, tak ho zabijte dřív, než on zabije vás, Reede.”

Usmál se, ale nebyl to veselý úsměv. Věděl, že čeká, co řekne, ale on mlčel a jen si potáhl z cigarety.

„Možná to ode mě byla chyba vám důvěřovat,” tiše řekla po chvíli, jako by hovořila sama se sebou. „Ještě stále nevím, na čí straně stojíte.”

„Možná to nevím ani já sám.”

„Ale ano, vy to víte.” Pokusila se rozeznat v té tmě rysy jeho obličeje. „Proč nehrajete s vyloženými kartami?”

„Půjdete se mnou k ohni?” zeptal se.

Zavrtěla hlavou. Se sevřenými pěstmi hleděla za ním. Jeho postava byla na pozadí plamenů zřetelně vidět.

„Proč se nemůžeš rozhodnout?” zamumlala.

Reed Morgan hledal Averillovy muže. Našel je u jednoho domku. Bryan seděl na zemi, Camaron vedle něho a Miller s Durantem stáli u stěny. Mlčky na něho hleděli.

„Přišel čas,” řekl. Nikdo z nich se nepohnul. Pak dal Jim Durant znamení Millerovi.

„Víš, co říkal Craig,” zamumlal. „Vezmi si laso a vyřiď toho chlápka za rotačním kulometem. Ale udělej to tiše a rychle. Jestli ho necháš vykřiknout, je s námi konec.”

Miller se vydal ke koním, kde měli sedla. Durant kašlal. Dal si ruku před ústa, a kašel teprve po chvíli ustal. Utřel si rty kapesníkem.

Reed Morgan je opustil a vrátil se k peci. Averill tam ještě pořád seděl, ale Ramirez už byl pryč.

„Kde je?” zeptal se Reed Morgan.

„Nevím,” tiše odvětil Averill. „Asi je ve svém domku. Přitom ten měch ještě není vypitý.”

„A teď?” Reed Morgan se vedle Averilla opřel o pec. Nedívali se na sebe, když spolu mluvili.

„Běžte zpátky ke koním. Setkáme se za několik minut u ohrady.”

Janine Lebeau vešla do místnosti, zavřela za sebou dveře a opřela se vedle nich o stěnu.

Na stole stála petrolejová lampa. V jejím slabém svitu byla v přítmí vidět tvář Manuela Ramireze.

„Seňoro,” řekl a pohlédl na to, co za lampou bylo vidět z její postavy. „Manolin mi řekl, že tu na mě čekáte. Co ode mě chcete?”

„Chci s vámi udělat obchod, Ramirezi.”

Nepohnul se. „Jaký obchod?”

„U Rio Grande stojí několik povozů naložených zbraněmi.”

„Já vím.”

„Jakou cenu za to požaduje Averill?”

„Stejnou cenu, jakou jste mu nabídla vy, seňoro.”

„A kdybyste ty povozy mohl získat levněji?”

„Jak moc levněji?”

„Máte ještě ty sedlové brašny?”

Odstoupil od stěny. Jeho velké ostruhy cinkaly, když kráčel k truhle pod oknem. Otevřel ji špičkou boty. Víko tvrdě narazilo do zdi. Vytáhl sedlové brašny a hodil je na stůl vedle lampy.

„V těchto dvou je zlato,” řekl a položil ruce na kožené sedlové brašny.

Potom bradou kývl na třetí pár sedlových kapes. „V těchto jsou americké dolary, bankovky.” Zvedl ty těžké brašny a dal jí je před tvář. „Stačí to? Vy si vezmete tyto a já si ponechám zbytek.”

Rukou udeřil na oba páry kapes, ve kterých bylo zlato.

„Dobrá, souhlasím,” řekla. Hodil sedlové brašny na stůl před ni. Hleděla na něj přes čadící lampu, ale ty sedlové brašny nechala být.

„Kde jsou povozy?” zeptal se.

„Jsou na tomto břehu Rio Grande v horách. Stojí poblíž brodu u San Elizaria. Averill se s těmi povozy nechtěl vrátit do Texasu, když už ty zbraně jednou vytáhl na světlo boží. Myslím, že se bojí, že by je za řekou mohli najít texaští rangeři.”

„Na této straně řeky,” tiše řekl Ramirez. Usmál se a zavrtěl hlavou. „Můj přítel Averill mě chtěl podvést. Ten pes. Ale teď už ho nepotřebuj u.”

„Nezajímá mě, co uděláte s těmi muži,” odvětila. „Ale jednoho z nich chci.”

Ramirez na ni zkoumavě pohlédl. V jeho černých očích byl číhavý výraz.

„Žena by se sama k řece nikdy nedostala. Bueno, seňoro. Můžete si vybrat jednoho z těch mužů a já ho nechám naživu, i kdyby to byl Averill, můj starý dobrý přítel Averill, můj druh, můj bratr, ten pes. Koho chcete?”

„Muže, který si říká Reed Morgan.”

Ramirez se tiše zasmál. „Věděl jsem, že to bude on. Averill je vám příliš podobný, seňoro. Pokusili byste se navzájem odstranit. Jste oba stejní. Ale ten druhý, ten Morgan, není jako můj dobrý přítel Averill. Myslíte si, že to s ním budete mít snadné. Proto ho chcete mít, seňoro. Ještě jsem neviděl ženu, která by byla taková jako vy, seňoro. Jste nebezpečná. Chladnokrevně uvažujete. A uvažujete dobře. Můj přítel Averill byl hlupák, když vám důvěřoval. Ženě by člověk nikdy neměl důvěřovat. Udělal chybu a musí za ni zaplatit životem. Seňoro, myslíte, že jeho život je za to příliš vysoká cena?”

„Nechci vědět, co uděláte. Je mi to jedno, rozumíte?”

Ve svitu lampy, která jí svítila zespodu do tváře, byly prohlubně na jeho tváři světlé a lícní kosti, čelo a brada tmavé. V očích se mu jiskřilo.

„Ano, rozumím,” pomalu odvětil. Zasmál se a pak sáhl po obou těžkých sedlových brašnách se zlatými mincemi.

Od dveří se ozval šramot. Průvan rozechvěl plamen lampy. Ramirez, se sedlovými brašnami v rukou, se otočil.

Ve dveřích stál Averill. Byl matně osvícen. Usmíval se, ale přes hlaveň revolveru, jímž mířil Ramirezovi na přezku opasku.

„Co tu chceš?” Ramirezův hlas zněl chraplavě a číhavě. Sklonil ruce s oběma sedlovými brašnami.

„Nepouštěj ty sedlové brašny,” varoval ho Averill. „Oddělal bych tě dřív, než by se dotkly země.”

„To neuděláš, amigo. Nemáš šanci se odtud dostat. Moji lidé by tě rozstříleli na cimprcampr.”

„Ale ty by ses už z toho neradoval,” řekl Averill s úsměvem. „Jestli mě mají oddělat, tak tě vezmu s sebou.”

Hlaveň revolveru se chvěla, když Averill ustoupil stranou, aby neměl za zády otevřené dveře. Na prahu se objevil Reed Morgan. Zavřel za sebou dveře a zasunul závoru. V tlumeném svitu lampy viděl, jak Janine Lebeau stojí s křečovitě zkřivenou tváří za stolem. Ještě pořád držela v rukou pár sedlových kapes. Její oči byly upřeny na Averilla, ústa měla pootevřená a chvěly se jí rty.

Averill přistoupil k Ramirezovi a levou rukou mu rozepnul přezku zbraňového opasku. Ten se tlumeným nárazem svezl na udusanou podlahu.

Ramirez se nehýbal. V pozvednutých rukách držel sedlové brašny se zlatými mincemi. Přivřenýma očima hleděl na Averilla. Po spáncích mu stékaly krůpěje potu.

„Chtěls kšeftovat s mým životem, příteli,” zamumlal Averill. „Tu hru prohráls. Teď zaplatíš stejnou cenu. Svůj život.”

Ramirez neodpověděl. Pak se Averill obrátil ke stolu a vzal Janine Lebeau sedlové brašny z rukou.

„To není nijak vysoká cena za povozy se zbraněmi – a můj život. Prodáváte levně. Ale vy byste nedostala nic. Manuel Ramirez neplatí, když to není bezpodmínečně nutné. A když musí platit, tak považuje smrt za dostatečnou cenu. Je to přece tak, ne, Manueli?”

Ramirez ještě stále neodpověděl. Reed Morgan viděl, jak mu po jeho kostnaté, snědé tváři stékají krůpěje potu. Oči měl napůl zavřené, jako by mu bouře hnala písek do tváře.

„Udělal jsem ti laskavost, když jsem vyřídil Castana,” dodal Averill. „Chtěls mi za to poděkovat kulkou?”

Odpovědi se nedočkal. Vtom se otočil a uhodil vůdce bravados pažbou koltu. Ramirez pustil obě sedlové brašny. Padl na kolena a natáhl ruku k revolverovému opasku, který ležel vedle něho. Averill ho praštil ještě jednou a Ramirez padl na obě sedlové brašny.

Averill se k němu sklonil, přiložil mu hlaveň ke krku, ale potom se zase narovnal. Obtočil si revolver kolem prstu a strčil si ho zpátky do pouzdra.

„Výstřel by byl dole u ohňů slyšet i přes hudbu. Honem, Morgane, vezměte dvě ty sedlové brašny.” Odstrčil Ramirezovo tělo, zvedl jeden pár sedlových brašen a hodil si je přes rameno. Chtěl je dveřím, ale potom jeho pohled ulpěl na Janine Lebeau. Na jeho tváři se objevil ostrý úsměv.

„Dělej!” řekl a kývnutím jí dal na srozuměnou, že má jít s ním. Nepohnula se, a tak ji vzal za ruku a postrčil ji ke dveřím. Potom stáhl knot petrolejky tak, že plamen vyhasl. Ve tmě byl vidět pouze šedý čtyřúhelník úzkého okna.

Reed Morgan si hodil sedlové brašny přes rameno, viděl, jak Averill otevírá dveře. Dovnitř pronikl svit ohňů. Po jednom vyšli ze dveří a přitiskli se ke stěně. Strážný ležel ve stínu, tam, kde ho Averill omráčil pažbou koltu. Bylo vidět jen jeho nohy. Překročili ho a ve stínu úbočí se vydali dolů.

Na druhé straně údolí viděli ohrady s koňmi. Tlumeně k nim zněla hudba mariachi, když neslyšně kráčeli ze svahu.

Janine Lebeau uklouzla na kameni, ale Averill ji chytil za ruku, zvedl ji a postrčil před sebe. Ve stínu téměř nebyl vidět. Reed Morgan slyšel jen tiché cinkání ostruh.

Když sešli ze svahu, museli překonat otevřené prostranství, aby se dostali ke koním. Averill běžel jako první, potom Janine Lebeau. Reed Morgan byl poslední. Přikrčen podlezl pod napjatým lasem ohrady.

Koně frkali a ustupovali. Jejich oči se v záři ohně leskly. Reed Morgan prošel za Averillem a Janine mezi koňmi a dostal se ke skalní stěně. Potom kráčel vedle ní. Pohybovali se rychle. Nemohli ztratit ani vteřinu. Teď již museli riskovat, že budou odhaleni.

Když dorazili ke konci ohrady, Reed Morgan byl zadýchaný. Shodil oba páry sedlových brašen z ramene. Camaron, který čekal u osedlaných koní, je zvedl a hodil přes soumarská sedla. Přivázal je k nim řemínky a potom uvolnil uzdy koní, které předtím svázal, aby zvířata snadněji udržel pod kontrolou.

Mlčky a chvatně jednali. Reed Morgan strčil nohu do třmenu a vytáhl se do sedla. Janine Lebeau, Averill a Camaron již seděli na hřbetech svých koní. Camaron přivázal laso k postrojům obou soumarů a jeho konec omotal kolem hrušky svého sedla, aby zvířata při útěku neztratil.

Averill se s tichou kletbou postavil ve třmenech. Vteřiny plynuly a zdály se být nekonečné. Potom se mezi koňmi objevila postava a za ní další: Bryan a Durant.

Camaron jim hodil uzdy koní a muži nasedli. Ozývalo se pouze frkání koní. Od ohňů znělo mariachi, hlasy a řehtání. Před mihotajícími se plameny se pohybovaly tmavé obrysy postav.

„Uvolnili jste laso?” pomalu se zeptal Averill. Bryan přikývl. Averill pohlédl na skalní stěnu. Odtud nebylo vidět místo, kde na skále stál rotační kulomet ovládající přístup do údolí. Věděli, že teď všechno závisí na tom, zda se Millerovi nahoře podařilo odpravit strážného. Kdyby se mu nepovedlo rotační kulomet zneškodnit, čekala by je smrt. Salvy z rotačního kulometu by je bleskově zkosily.

„Takže jedeme!” řekl Averill. Vytáhl revolver a pobodl svého valacha ostruhami do slabin.

S jekotem a řevem vyjeli z ohrady. Před sebou hnali jako mohutnou vlnu více než dvě stě koní. Půda v kotlině se pod jejich kopyty otřásala.

Reed Morgan viděl před sebou moře lesknoucích se koňských hřbetů, zvednutých hlav a vlajících hřív a ocasů. Stádo se valilo k ohňům a domkům a všechno strhávalo s sebou. Rozdupalo ohně a z ohnišť pak stoupal kouř, který se míchal s prachem, jež stádo zvířilo.

Koně se nahromadili mezi chatami jako voda v přehradě a začali se otáčet. Zvířata se s řehtáním splašila a bila se navzájem. Některá se dostala na hřbety ostatních a běžela po nich. Ohně téměř vyhasly. Vytřeštěné koňské oči, hřívy, které začaly hořet, a bijící kopyta, to vše bylo osvětleno rudými uhlíky v rozdupaných ohništích.

Reed Morgan křičel a pálil tak jako ostatní. Potom uviděl, že Averill otočil svého černého valacha a vyrazil k úžlabině následován Janine Lebeau. Z prachu se vynořili Bryan a Durant a pak Camaron, který s sebou vedl kromě obou soumarů ještě i Millerova osedlaného koně.

Reed Miller tedy také otočil svého hnědáka a vydal se za ostatními, kteří již byli u ústí úžlabiny. Za nimi třeskly výstřely. Za jízdy se otočil v sedle a dvakrát vypálil.

Náhle se před nimi objevilo temné, úzké hrdlo úžlabiny. Nalevo a napravo se tyčily skály. Averill zatáhl za uzdu valacha. Zvíře se vzepjalo a kopyty udeřilo do Bryanova koně.

„Brente!” vykřikl Averill. Ozvěna jeho hlasu se odrážela mezi skalami. „Brente! Dělej!”

V tom okamžiku se nad nimi rozštěkal rotační kulomet. Pálil přímo do kotliny. Ze tmy vyšlehl yard dlouhý plamen. Reed Morgan se otočil v sedle. Viděl postavy běžící k ústí úžlabiny. Střílely, ale k hrdlu úžlabiny se nedostali. Reed Morgan viděl, jak je kosí salvy z rotačního kulometu. Mezi muži se zvedaly gejzíry prachu a písku. Palba kulometu trvala téměř celou minutu bez přerušení, nábojnice padaly do údolí jako mosazný déšť. Potom plamen zhasl a rachot utichl. Ze skály dolů spadl konec lasa.

Camaron přihnal Millerova koně těsně ke skalní stěně a Miller seskočil přímo ze skály do sedla. Zvíře se při jeho dopadu málem skácelo na zem, ale zvládlo to. Miller ho ještě jednou pobídl ke stěně, narovnal se ve třmenech, chytil visící laso a několikrát ho omotal kolem hrušky sedla.

„Dělejte!” vykřikl. „Rychle!”

Ostatní se před ním hnali roklí. Miller pobídl koně ostruhami. Laso přivázané k hrušce sedla, se napjalo. Reed Morgan viděl, jak se vysoko nad nimi rotační kulomet posunuje k hraně skály. Chvíli jako by se houpal na ní, ale pak se svazek hlavní nahnul, zadní část těžké zbraně se zvedla a kulomet se zřítil dolů. S třeskem dopadl do úzké rokle.

Reed Morgan se rozjel. Za ním Miller odvázal laso ze sedla a pustil ho na zem. Těsně za sebou vyrazili za ostatními, kteří již zmizeli ve tmě.

Reed Morgan cítil, jak třmeny škrtají o skály, tak byla ta rokle úzká. Za sebou slyšel dusot koně Brenta Millera. Zdálo se, že ta úžlabina nemá konce. Nad nimi se táhl úzký pruh nebe, ale to bylo zčásti zatažené, a tak nebylo moc světlo.

Potom však rokle skončila a oni se ocitli na strmě se svažujícím svahu. Teď, když již opustili ochranu skal, poprvé ucítil sílu větru, který proti nim hnal prach.

Reed Morgan si natáhl přes ústa a nos zpocený šátek. Nezřetelně vedle sebe viděl ostatní. Ve skalách skučela meluzína a vítr povíval hřívami koní. Dorazili do arroya, kterým už jednou jeli. Nad nimi zuřila vichřice, která nad jejich hlavami hnala mračna prachu.

Na jednom místě Averill, který jel jako první, arroyo zase opustil a ostatní ho následovali. Zadýchaní koně zdolávali strmý svah ve štěrkovém korytě úplně vyschlého potoka.

Byli uštvaní a zpocení a od huby jim odkapávala pěna. Reed Morgan věděl, že ještě před rozedněním budou muset zvířatům dopřát pauzu, pokud nechtějí, aby se později pod rozpáleným sluncem zhroutila.

Tábořili za jednou krátkou, úzkou roklí. Ještě byla tma. Pouze na východě už šedla obloha. Nad nimi se k nebi tyčily skalní věže.

Reed Morgan si stáhl šátek, namočil ho v plechové láhvi a umyl jím koni nozdry. Kůň zafrkal a pokusil se vodu olíznout. Reed strčil šátek do sedlové brašny, načež se posadil poblíž, zády se opřel o skálu a pokusil se ubalit si cigaretu. Chvěly se mu ruce a dvě cigarety rozmačkal a zahodil. Až třetí kousek si zapálil. Opřel se o skálu a kouřil. Nasával kouř a pozoroval ostatní.

Averill a Jim Durant šli na druhý konec rokle. Janine Lebeau seděla dvacet kroků od něj s přitaženýma nohama, které si objímala pažemi, a bradou na hrudi. Vypadalo to, že spí, ale on věděl, že to není pravda.

Bryan ležel na zádech a ztěžka oddechoval. Ani on nespal. Dva kroky od něj seděl Camaron a pil z láhve vodu. Brent Miller umýval svému koni nozdry. Občas některé zvíře zafrkalo a pak zacinkal postroj. Bouře polevila a mezi skalami už jen tiše skučelo.

Vtom se z rokle ozvaly kroky. Miller, který ještě pořád stál u svého koně, povytáhl ze sedlového pouzdra karabinu. Pak poznal Averilla a Duranta a strčil pušku zpátky. Averill si kousek od Bryana klekl, sundal si klobouk a hodil ho na zem.

„Ještě není nic vidět,” řekl. „Ale jsou za námi. Ramirez by jel i do pekla, jen aby mě dostal. A má mezi svými lidmi Yaquie, kteří nás začnou stopovat, až bude světlo. A my máme málo času. Jeďme dál, dokud je tma.”

Vstal, strčil winchestrovku do sedlového pouzdra, odvázal láhev s vodou a přiložil si ji ke rtům. Ačkoli ještě celkem byla tma, viděl Reed Morgan, že Averill na něho pohlédl, potom se však otočil, pověsil láhev na hrušku sedla a šouravými kroky se vydal k Janine Lebeau. Ta vzhlédla, teprve když stál těsně před ní. Mlčky na ni pohlédl a potom se v jeho obličeji znovu objevil ten chladný úsměv, který tak nenáviděla.

Averill si klekl.

„Požadovala jste za mou hlavu dost málo,” řekl. „Děláte takovéto obchody čaštěji?”

Když neodpovídala, dodal: „Gentleman Morgan. K službám, madam!” Tiše a cynicky se zasmál. „Chudák Morgan. Ještě nepochopil, že si s ním hrajete stejně jako s ostatními. Ramirez měl pravdu. My dva se podobáme. Jsme stejné krve. Rád bych věděl, o čem přemýšlíte. Není daleko doba, kdy jsem nosil uniformu a byl gentlemenem ze slavného Jihu. Nic z toho jsem nezapomněl. Všechno, co potřebuju, jsou peníze. Potřebuju peníze v těch sedlových brašnách.”

Narovnala se a pohlédla mu do tváře, ale neodpověděla. Věděla, že je stejný jako ona. Ve skutečnosti mezi nimi nebyly žádné rozdíly. Podobali se a ta myšlenka živila její nenávist. Vždycky to věděla a proto byla proti němu.

„A tebe si vezmu stejně tak jako ty sedlové brašny,” procedil mezi zuby. Chytil ji za vlasy a tvrdě ji políbil. Pak ji pustil a ona spadla na zem.

„Chudák Morgan,” řekl. Způsob, jakým to řekl, jí napověděl, že to je Averillův způsob vynášení rozsudků smrti. Utřela si rukou rty. Pohlédl na ni a tiše se zasmál. Pak vstal a kopl Camarona.

„Běž na druhou stranu a zůstaň tam tak dlouho, dokud se nerozední. V mé levé sedlové brašně je dalekohled. Až přijedou, musíš je uvidět co nejdřív.”

Camaron vstal a šel ke koním. Averill strčil do Bryana.

„Spíš?”

„Ne.”

„Pak běž s Camaronem. Je to Mexikán a takovým já nevěřím ani za mák. Nechci, aby zmizel v horách a aby se tu Ramirezovi lidé objevili, aniž bychom se na ně mohli připravit.”

Bryan vstal. „Říkám ti to ještě jednou, Craigu: Postarej se o to, aby se ten chlápek nedostal k řece. Vyřiď ho, dokud můžeš.”

Averill pohlédl na Reeda Morgana, načež řekl: „Dělej, vezmi si svou karabinu a běž za Camaronem.”

Počkal, až Bryan zmizel, potom odvázal řemínek láhve od hrušky sedla a šel k Reedu Morganovi. Dva kroky od něj se posadil do písku a odzátkoval láhev.

„Za dvacet čtyři hodin jsme v bezpečí za řekou,” řekl.

„A když se Ramirez přebrodí přes Rio Grande?” otázal se Reed Morgan.

„Toho se neodváží. Musíme jen co možná nejrychleji dostat vozy na druhý břeh. V tom je celý problém.”

„A komu ty zbraně chcete prodat? Vládní vojska za ně znovu nezaplatí milion amerických dolarů.”

Averill se usmál. „To je mně jedno! Možná je prodám republikánům.”

Napil se a podal láhev Reedu Morganovi, avšak ten zavrtěl hlavou.

„Kdybych tak měl u vozů víc lidí,” poznamenal Averill po chvíli. „Budeme si muset zatraceně pospíšit, abychom se dostali přes řeku.” Rozesmál se.

„Bude svítat,” řekl Reed Morgan. V posledních minutách obloha šedla. Vzduch byl chladný. Na obzoru se objevil žlutavý pruh.

„Ano, parťáku, za pár minut vyrazíme. A až se dostaneme do údolí řeky…”

Mezi skalami se ozval pronikavý hvizd a Averill přestal mluvit a zvedl hlavu.

„To byl Bryan!” řekl. Vstal a rychle šel ke koním. Tam vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu a rozběhl se k druhému konci rokle.

Reed Morgan běžel za ním. Bryan a Camaron leželi za přírodní bariérou z balvanů a Averill a Reed Morgan se vrhli k nim. Bryan se převalil na bok a podal Averillovi dalekohled.

Reed Morgan viděl jezdce, kteří se objevili na skalnatém svahu, přibližně dvě míle daleko. Byli tři. Averill mu podal dalekohled a Reed Morgan si jej přiložil k očím. Dlaní si pečlivě zastínil čočku, přestože nesvítilo slunce a nemohl je prozradit záblesk. A pak ty jezdce spatřil mnohem větší a zřetelnější, jako by byli blíž.

Viděl jejich tváře, hlavně karabin, jež trčely zpod sedel, zpocené slabiny koní a lesknoucí se nábojové opasky.

Prostřední z těch jezdců, jenž se pravou rukou opíral o pažbu karabiny, měl mladý obličej s těsně u sebe posazenýma očima, orlí nos a dlouhou, hranatou bradu. Právě v okamžiku, kdy chtěl Reed Morgan odložit dalekohled, se objevili další dva jezdci. Vůdce té skupiny ukázal pažbou pušky na rokli a postavil se ve třmenech. Po jednom se vydali ze svahu.

„Je jich jenom pět,” řekl Averill, když mu Reed Morgan vrátil dalekohled. „Ale to je jenom předvoj. Dvě míle za nimi jede padesát nebo sto dalších. Ramirez je příliš prohnaný na to, aby jel bez zvědů. Ale těch pět tam by nám mohlo být nebezpečných, kdyby nám vpadli do boku. Tady v rokli je to nejlepší místo na to, abychom je zastavili.”

Bryan se opíral o ruku a hleděl na něj přivřenýma očima.

„A kdo by to měl udělat?”

V jeho hlasu byla cítit chladná nedůvěra. Nesnažil se ji skrýt.

„Dva z nás tu na ně počkají,” odvětil Averill. Složil dalekohled a poznamenal: „Ostatní pojedou dál. Ti dva potom ostatní doženou.”

„A kdo budou ti dva?”

Averill zvedl hlavu.

„Durant a Morgan,” odvětil.

Reed Morgan na něho pohlédl a pootočil se. Těch pět jezdců jelo krokem. Měli namířeno přímo k úzkému ústí rokle.

„Pojedeme odtud přímo k řece,” řekl Averill. „A pojedeme tak pomalu, že nás doženete dřív, než dorazíme k řece. Ale ty jezdce musíte vyřídit. Znají krajinu na tomto břehu Rio Grande lépe než my. Kdyby nám vpadli do boku, tak by nás mohli někde v horách zastavit a držet, dokud by nepřijel Ramirez se svou bandou. Poslouchejte, Morgane: Pojedeme odtud na východ, objedeme Guadelupe a pokusíme se dostat k brodu u San Elizaria. Vy víte, kde stojí ty vozy. Ale pravděpodobně nás dostihnete dřív. S těmi chlápky tam nebudete mít těžkosti. Tato rokle je past.”

Reed Morgan se opíral o lokty a hleděl na Averilla. Pokoušel se zjistit, jakou hru tento muž hraje, ale jeho bledé oči neprozradily nic kromě očekávání jeho odpovědi. Přesto pomalu pochopil, že Averill teď hraje jinak než v Ramirezově doupěti. Buďto počítal s tím, že ani Reed Morgan, ani Jim Durant k řece nikdy nedorazí, nebo změnil plány. Ale Reed Morgan také věděl, že mu nezbývá než přistoupit na Averillův požadavek, ať už by to mělo dopadnout jakkoli. Přikývl.

Averill také kývl a na zlomek vteřiny se mu zablesklo v očích. Potom se zvedl a šel s ostatními ke koním.

„Do sedel,” řekl AverilL Vzal svého koně za uzdu a přivedl ho k Durantovi.

Reed Morgan otevřel jednu sedlovou brašnu a vytáhl z ní balíček s náboji. Roztrhl ho a nasypal si do dlaně náboje 40-44 do karabiny, které si pak zastrkal do dlouhých poutek revolverového opasku. Zbytek dal do sedlové brašny.

Janine Lebeau mezitím vylezla do sedla. Přijela k Reedu Morganovi a zastavila u něj.

„Je to pravda, že zůstanete tady?” otázala se.

Přikývl a sáhl po visící uzdě svého hnědáka. Chtěl projet kolem ní, ale ona se sklonila a chytila ho za ruku.

„Nedělejte to.”

„Někdo to udělat musí,” řekl. „Averill má pravdu. Nemůžeme čekat, až nám vpadnou do boku, nebo až nám někde v horách nastraží léčku.”

„Možná nás vůbec nenajdou.”

„Ti nás najdou.”

„Averill počítá s tím, že už se…”

„Nezůstanu tu sám.”

„Je chladnokrevný. Možná i toto patří k jeho plánu. Existuje ještě jiná možnost.”

„Jaká?”

Otevřela ústa, ale v tom okamžiku k nim přijel Averill. Odmlčela se a narovnala se v sedle. Chopil se uzdy jejího koně.

„Durant už o tom ví, Morgane,” řekl. „Za pár minut budou Mexičané tady.”

Reed Morgan mlčky přikývl. Na Averillově tváři se objevil krátký úsměv a rychle zase zmizel. Vrátil se k ostatním. Koně Janine Lebeau táhl za sebou.

Reed Morgan za nimi hleděl. O několik vteřin později zmizeli mezi skalami. Pouze Durant tam zůstal. Opřel se o svého koně. Byl to vysoký, hubený muž s šedým, nemocným obličejem.

Beze slova vyvedli své koně z ústí rokle a přivázali jejich uzdy k seschlému stromu za skalním výběžkem.

Reed Morgan vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu a šel zpátky do rokle. Durant ho následoval s winchestrovkou v ruce. Sundal si klobouk a rukávem si setřel pot z obličeje.

„Běžte na druhý konec rokle,” řekl. „Já zůstanu tady. Musíme je dostat mezi nás.”

Reed Morgan mlčky přikývl. Prošel roklí až k jejímu druhému konci. Tam, kde byla skalní stěna prolomená, se vyšplhal po suti nahoru. Ukryl se za ocotillem.

Klekl si, nabil karabinu a opatrně strčil náboj do hlavně. Vidět ty jezdce nemohl, ale měl výhled na celou rokli až k jejímu druhému konci -a to bylo důležité. Jima Duranta nemohl vidět, věděl ale, že musí být někde tam. Myslel na Averilla a Janine Lebeau. Ptal se, co má Averill za lubem.

A pak ta hra začala. Uslyšel dusot a frkání koní. Bylo mu jasné, že jezdci, které očekávali, teď stojí před ústím rokle a přemítají.

O vteřinu později je spatřil. Jeli krokem roklí. První byl muž, kterého Reed Morgan spatřil dalekohledem. V levé ruce měl uzdu, pod paží karabinu.

Reed Morgan zvedl pušku a zalícil. Prst měl na spoušti. Podkovy koně klapaly na kamenité půdě. Reed nedýchal.

Do ticha se ozval výstřel a v následující chvíli se mezi Mexičany strhla panika. Reed Morgan viděl, jak oba poslední bravados otočili své koně.

Pozvedl se a vypálil. Přední jezdec rozhodil rukama a svalil se ze sedla.

Další střílel, těsně pod Reedem Morganem vytryskla fontánka prachu.

Reed Morgan nabil. Kolem tváře mu létaly kouřící nábojnice. Vystřelil, nabil a opět vypálil. Viděl, že jezdec se svalil na hrušku, pustil karabinu na zem a pak se svezl ze sedla. Nohou zůstal viset ve třmeni a kůň ho vlekl dvacet kroků, než zůstal s třesoucími se slabinami stát.

Všechno to trvalo pouze několik vteřin. Pak nastalo ticho. Pro dým nebylo příliš vidět.

Reed Morgan přeskočil balvan, který mu kryl záda a vylezl k okraji rokle. Přikrčen běžel podél něj kryt křovím a kvetoucími, vysokými jukami. Slunce ještě nevyšlo, ale jeho zář již projasnila nebe.

A potom pod sebou spatřil Duranta. Pistolník tam nehybně stál, levou paží se opíral o skálu a pravou nohou se zapíral o zem. Karabinu měl u boku.

Z místa, kde stál, měl celou rokli pod kontrolou. Reed Morgan věděl, na co čeká. Vypálil těsně vedle něho a viděl, jak po střele v červené skále zůstala stříbřitá rýha.

Durant se s winchestrovkou u boku otočil. Strnul.

„Zahoď tu pušku!” řekl Reed Morgan. Hleděl na Duranta přes mušku. „Honem, zahoď ji!”

Durant pustil zbraň na zem.

„A teď si odepni opasek!”

Jim Durant poslechl. Rozepnul si přezku a opasek i s oběma pouzdry mu sjel po nohou na zem.

„Odkopni ho!” přikázal mu Morgan.

Durantovi cukalo ve tváři. Přesto opasek odkopl několik kroků daleko.

Reed Morgan slezl mezi skalami dolů. V rukou držel karabinu. Durant na něj hleděl. Reed Morgan zůstal stát tři kroky od něj.

„Udělals chybu,” řekl. „Neměl ses na mě podívat, když jsme stáli u koní. Znám ten pohled. Tak se člověk dívá na někoho, kdo už je mrtvý, akorát to ještě neví.”

„A teď?” zeptal se Durant. „Nemáš moc času, Morgane. Ty výstřely byly slyšet na míle daleko. Tak dělej, střílej!”

Reed Morgan kývl hlavou ke koním. Stále na něho mířil.

„Běž přede mnou,” řekl.

Se strnulým obličejem šel Durant ke koním. Reed Morgan ho následoval. Strčil pušku do sedlového pouzdra a řekl: „Nasedni!” Pak odvázal laso z hrušky sedla.

Durant ukázal na kůží potaženou láhev s vodou, která ležela na zemi.

„Zvedni ji!” řekl Reed Morgan.

Durant se sehnul a v následujícím okamžiku se prudce otočil a vrhl ji po Reedu Morganovi. Pravou rukou uchopil pažbu pušky a vytrhl ji z jeho sedlového pouzdra. Byl neuvěřitelně rychlý. Nebyl to však ten pohyb, který cvičil už tolikrát, a karabina nebyla zbraň, kterou jeho ruce znaly. Strčil prst do lučíku spouště, ale už se nedostal k tomu, aby zmáčkl.

Zlomek vteřiny předtím ho totiž Reed Morgan zastřelil. Jim Durant se vzepjal a spadl na pušku.

S revolverem v ruce se Reed Morgan sklonil nad něj a otočil ho na záda. Durantovy oči byly upřeny k nebi.

Reed Morgan zvedl karabinu z písku a dal ji sedlového pouzdra. Chvíli tam nerozhodně stál a hleděl na Duranta, potom se vyšvihl do sedla a projel roklí. Kůň opatrně překročil bravados, kteří leželi ve stínu. Žádný kůň nešlápne na člověka, pokud tomu může zabránit. Reed Morgan zastavil a postavil se ve třmenech. Před ním se rozprostírala pustina zalitá rudým ranním sluncem.

Přijel zpátky a zastavil tam, kde ležel Jim Durant. Nemělo smysl zasypávat ho kameny. Pokud by Ramirezovi bravados projížděli tou roklí a uviděla mohylu, stejně by ji rozkopali. Vzal Durantova koně za uzdu a pomalu se vydal směrem, kudy zmizel Averill a ostatní.

O zbylé koně, kteří ještě pořád stáli v rokli u svých mrtvých jezdců, se nestaral. Jel krokem. Když vzhlédl, uviděl na zrudlé obloze první supy.

Pomalu jel po kamenité půdě na východ, k Rio Grande, zatímco slunce stoupalo výš a pomalu rozpalovalo vzduch. Začínalo být vedro. V krajině, ve které kromě kaktusů a suchých keřů nebyly žádné rostliny, se teplo akumulovalo v červených skalách, a pak z nich sálalo. Reed Morgan je cítil už nyní. Stáhl si plochý texaský klobouk hlouběji do čela, aby si chránil oči před sluncem, jemuž jel vstříc.

Noc byla chladná. Nad ránem byly na nebi žluté cáry mraků.

Reed Morgan rozdělal v jamce, kterou vytvořil vítr v písku mezi kořeny mesquity, ohýnek. Měl zvednutý límec, ale i tak se třásl zimou a nastavoval dlaně plamenům. Ani si neuvařil kávu, a když bylo dost světlo, vylezl na skálu a rozhlédl se. Nikde nikdo. Viděl jen supy a jiné dravé ptáky, kteří kroužili po obloze.

Slezl dolů a osedlal hnědáka. Jeho jedinou snídaní bylo pár doušků vody a cigareta. Dokouřil ji už v sedle. Seděl na koni schoulený a zpod okraje klobouku pozoroval cestu před sebou.

Zbraňový opasek si připnul přes kabát. Krajina byla nepřehledná, tichá. Rytmické dupání koní a jeho dech byly jediné zvuky, které slyšel.

Zůstával ostražitý. Neustále se rozhlížel, hledal nějaký varovný pohyb, stín, který by tam neměl být, odraz slunce od oceli. Věděl, že by měl jen zlomek vteřiny, kdyby ho něco varovalo. Zároveň sílila jeho jistota, že ho již nepronásledují.

Od chvíle, co Jima Duranta zanechal v oné rokli, neustále zastavoval a pozoroval krajinu za sebou jako Apač. Čekal, že v dáli uvidí jezdce. Nic však nespatřil, a tak jeho neklid vzrůstal. Nevěřil tomu, že Ramirezovi bravados se vzdali. Bylo také nepravděpodobné, že by po jejich stopě jelo jen pět jezdců. Tak jako Averill i on je považoval pouze za přední voj.

Ale kde jsou ti ostatní?

Slunce stoupalo. Terén se začal sklánět. Hledal stopy koní, ale vítr, jenž v noci zvedal prach, jím zavál všechny šlépěje.

Potom mezi třemi vysokými skalami našel tinaju, plochou skalní pánev, v níž se držela dešťová voda. Sklonil se k ní a napil se. Voda byla chladná a byla cítit železem. Zatímco kůň pil, vzal ze sedlové brašny dalekohled, vylezl po suťovém poli na jednu ze skal, na jejím vrcholu si lehl a rozhlédl se po krajině. Hledal jezdce.

Mezi obrovitými saguárami a trnitými keři se však nic nehýbalo.

Dlouho nehybně ležel na slunci a přidržoval si dalekohled u očí. Hnědák okusoval suché, nažloutlé listy ocotilla.

Reed Morgan strčil dalekohled do pouzdra a nasedl. Nyní si byl jist, že nejsou pronásledováni.

Jeho neklid stále narůstal. Věděl, že Averill a ostatní už nemohou být daleko od místa, kde byly ukryty povozy. Ani on sám od nich nebyl daleko, možná deset mil, možná víc. Mohl je kdykoli dostihnout. Nyní přišla ta chvíle.

Vzhlédl k nebi, ale spatřil pouze jediného supa, jenž kroužil přímo nad ním. Pak klesl a s těžkopádným máváním křídel odletěl na sever.

Reed Morgan pobídl hnědáka a ten vyrazil cvalem. Terén se stále více skláněl k Rio Grande. Teď už se nezdržoval hledáním stop.

Velkým obloukem jel ke skalám, mezi kterými byly vozy se zbraněmi. Byly ještě mnoho mil daleko. Sjel jedno suťové pole, hnědák spíš klouzal po zadku, než kráčel, a strhával s sebou kamení.

Potom se vydal křivolakou cestou mezi skalami, jež vedla do úzkého údolí zarostlého po obou stranách šalvěji. Ostruhami bodal hnědáka, aby se co nejrychleji dostal na druhou stranu. Po nějaké době si však všiml, že zvíře je již na konci svých sil. Mělo zpocenou kůži. proto zvolnil do krku.

Vyjel na jeden kopec.

A v tom okamžiku spatřil jezdce. Byli daleko, ale on se na holém vrcholu kopci neměl možnost krýt. Seskočil ze sedla a přinutil hnědáka, aby si lehl. Zvíře s frkáním padlo na bok. Lehl si na zem vedle něho a přiložil si dalekohled k očím.

První jezdec byl Averill. Za ním jela Janine Lebeau, potom Camaron a Miller, kteří vedli každý jednoho soumara. Na konci kavalkády jel Bryan. Mířili ke skalám, mezi nimiž stály povozy.

Reed Morgan složil mosazný tubus dalekohledu. Počkal, až jezdci zmizí v dolině, přiměl hnědáka, aby se zvedl, vyšvihl se do sedla a pustil se dolů z kopce.

Na zpěněném koni klusal ke skalám. Povozy stály v jednom údolí. Vlastně to ani nebylo údolí, ale prostor mezi skalami, dost velký na to, aby pojal deset těžkých Murphyho vozů. Do kotliny vedla přístupová cesta, dost široká pro povoz. V závětří skal rostly trnité keře.

Reed Morgan zastavil koně a za skalami seskočil ze sedla. Vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu a plácnutím po zadku poslal hnědáka do výklenku ve skále. Nabil pušku a přikrčen přiběhl k ústí kotliny. Tam si klekl za křoví.

Jasně viděl povozy, které tam stály v půlkruhu. Na jejich plachtách byly vidět seprané znaky armády Konfederace.

Mezci stáli se svěšenými hlavami v lasové ohradě. Pohybovali pouze ušima, zaháněli tak mouchy. Uprostřed půlkruhu bylo velké, vyhaslé ohniště. Na oji vozu seděl Juan Sabinas, jeden z mužů, které Averill zanechal u povozů. Ostatní vidět nebylo.

Po čtyřech vlezl do křoví. Dlaně měl vlhké. Dal si winchestrovku do levé ruky, do pravé dlaně nabral písek a potom si ji otřel o nohavici. To samé udělal i levou rukou.

Uslyšel tlumený dusot. Pak mezi větvemi spatřil Averilla, který zastavil mezi skalami. Byl necelých pět kroků od něho. Jeho černý oděv, plochý klobouk a dokonce i revolver byly pokryté prachem. Postavil se ve třmenech a Reedu Morganovi došlo, že z místa, kde stojí, je vidět Sabinas.

„Juane!” zvolal do kotliny mezi skalami. „To jsem já! Je všechno v pořádku?”

„Ano, parťáku!” pomalu řekl Morgan. Napodobil při tom Averillův texaský přízvuk. „Všechno je v pořádku. Nemůže to být lepší.”

Averill se otočil v sedle. Reed Morgan ještě nikdy neviděl, že by se někomu mohl takto změnit výraz tváře. Bylo to, jako by se rozbila keramická maska. Trhl rukou ke koltu, ale potom spatřil hlaveň winchestrovky, jež mu mířila na hruď. Jeho pravá ruka strnula uprostřed pohybu a nyní visela nad pažbou koltu. Měl přivřené oči.

„Morgane?” řekl jen.

„Ano, parťáku – to jsem já.”

Bryan se pohnul a Reed Morgan varovně řekl: „Jestli se někdo z vašich lidí jen pohne, tak to zmáčknu.”

„Nemůže nás dostat všechny,” procedil Bryan mezi zuby.

„To je pravda,” přisvědčil Reed Morgan. „Ale je jedno, kdo sáhne po zbrani: mou kulku koupíte vy, Averille. Dostanete ji dlaň nad opasek. Takže nechtě ruce tam, kde jsou.”

Averill měl pořád ruku nad koltem. Prsty měl tak napjaté, že se chvěly.

„Nečekal jste mě, parťáku?” řekl Reed Morgan a usmál se. „Čekal jste Duranta?”

„Kde je Durant?”

„Být vámi, tak na něho už nečekám, parťáku.”

Cuknutí v Averillově tváři mu prozradilo, že pochopil.

„Co chcete?” přidušeně se zeptal.

„Chci vás, Averille.”

Bryan se pokusil odjet na svém koni z dostřelu Morganovy karabiny.

„Zůstaň, kde jsi, Bryane,” ostře řekl Reed Morgan, „nebo je Averill vyřízený. A ty budeš na řadě hned po něm. I kdyby mě tvá kulka zasáhla, měl bych ještě stále dost sil na to, abych tě vzal s sebou.”

„Slyšels, co říká,” poznamenal Averill a otočil se v sedle. „Udělej, co chce.”

„Craigu, on bude střílet,” řekl Bryan. Jeho kůň začal tančit a on měl co dělat, aby ho udržel na místě.

„To by se mu moc nevyplatilo,” opáčil Averill. „Dobře ví, že by byl vyřízený, kdyby to zmáčkl.”

„Oba bychom dopadli stejně,” řekl Reed Morgan. „Ale já bych zažil zadostiučinění. Viděl bych tě zemřít, Averille.”

„To je dosti malá útěcha pro toho, kdo bude žít jen o několik vteřin déle…”

Nedokončil tu větu a bleskově pohnul rukama.

Třesk karabiny zněl mezi skalami jako hromobití. Reed Morgan vypálil od boku. Kulka škrábla velkého černého koně na krku. Vzepjal se a Averill se svalil ze sedla. Ještě v pádu se však chytil Janine Lebeau, která stála vedle něho, a strhl ji s sebou. Oba se skáceli do prachu.

Averill se bleskurychle otočil tak, že ji měl nad sebou. Jednou rukou ji držel kolem hrudi, druhou mířil revolverem na Reeda Morgana.

Ten stáhl pákové nabíjení karabiny a k nohám mu vypadla ještě kouřící nábojnice. Potom však strnul. Věděl, že Averilla nyní zabít nemůže. Teď už ne. Jeho kulku by koupila Janine.

Viděl, jak se Averill usmívá. Zvedl hlaveň koltu a přiložil ukazováček ke spoušti. Reedovi se v očekávání kulky napjaly svaly na břiše.

„Amigo,” ozval se vlídný, téměř ospalý hlas, „jestli vystřelíš, jsi mrtvý.”

Plachta jednoho z vozů se odhrnula.

Reed Morgan se ohlédl a spatřil rotační kulomet, který nechali u povozů: šestnáct hlavní okolo otočné osy, každá měla ráži velkou jako stříbrný dolar. Za kulometem stál bravado a ruku měl položenou na páce. Zásobník byl připojený. Kulomet byl připraven ke střelbě.

Sabinas ležel zkroucený v písku a pokoušel se vstát. Na oji vozu, na které předtím seděl, nyní seděl Manuel Ramirez. Jeho černé, stříbrem zdobené charro bylo šedé od prachu. Byl bosý a na čele měl vlasy slepené potem. V levé ruce držel zpola vypitý měch s vínem, kterým pomalu houpal.

Vedle něho stál muž s kytarou. Ramirez zvedl ruku a nyní se odhrnuly i plachty zbývajících povozů. Na Averilla, Reeda Morgana a ostatní mířily dva tucty karabin.

„Můj dobrý přítel Averill,” řekl Ramirez a na jeho obličeji se objevil cynický úsměv. „Amigo, pusť revolver na zem, jinak vás skosí rotační kulomet. Všechny, i tu ženu. Manolin umí s maquinou zacházet.”

Averill nepustil Janine Lebeau. Teď mířil koltem na Manuela Ramireze.

„Ty z toho ale nic mít nebudeš,” vyhrkl. „Jsem dost rychlý na to, abych tě vzal s sebou, jestli tvůj muž začne střílet.”

Manuel Ramirez si olízl rty. Reed Morgan viděl, že Averillovi věří. Přesto byl Morgan přesvědčen, že Ramirez necouvne. Už jednou byl před svými lidmi pokořen. Podruhé by mu to možná neodpustili.

„Vzdej to, Averille,” chraplavě řekl Reed Morgan. „Nemáš šanci.”

Ramirezovi se do tváře vrátil úsměv.

„Tvůj parťák má pravdu, amigo,” řekl. „Odhoď zbraň a já ti slibuju, že budeš mít lehkou smrt.”

Craig Averill si odplivl.

„Kašlu na tvé sliby, Ramirezi,” zavrčel. „Tak jako tak musím zemřít. Raději tě vezmu s sebou, ty svině…”

Reed Morgan uviděl změnu v Ramirezových očích a pochopil, že vůdce rebelů bude jednat. I Janine Lebeau si toho byla vědoma, protože vytřeštila oči zděšením. Musela vědět, že nepřežije, pokud muž u rotačního kulometu začne střílet. Vrhla na Reeda Morgana pohled naplněný bezmocí.

V tom okamžiku se Ramirez s divokým výkřikem vrhl stranou a tasil kolt.

Craig Averill vypálil. Kulka Ramireze škrábla na levé ruce.

Reed Morgan už chtěl přiskočit k Averillovi, když tu se rozštěkal rotační kulomet.

Reed Morgan se otočil. Nesnesl ten pohled. Janine Lebeau, Craig Averill a jeho muži ani nestačili vykřiknout.

Reed Morgan otočil hlavu a pohlédl na Manuela Ramireze, jenž pomalu vstal ze země. Ačkoli se usmíval, viděl Morgan, že je vyděšený. Dobře pochopil, že tak blízko smrti ještě nikdy nebyl.

Muž na povozu teď namířil rotační kulomet na Reeda Morgana. Čekal jen na Ramirezovo znamení.

Manuel Ramirez se rychle vzpamatoval. Věděl, že před svými muži nesmí projevit slabost.

„Tak co, gringo?” cynicky řekl. „Co myslíš, co s tebou máme udělat?”

„Dej mi ty peníze a zbraně a nech mě odjet přes Rio Grande,” řekl Reed Morgan.

Ramirezovi na okamžik zaskočilo, ale potom pochopil ten šibeniční humor a rozesmál se.

„Slyšeli jste to?” zvolal. „Slyšeli jste to?” Smál se, až se za břicho popadal.

Teprve po chvíli, když si velkým červeným šátkem utřel slzy z očí, mohl mluvit dál.

„Škoda, že jsi gringo,” řekl s úsměvem. „Líbíš se mi. Kdybys mi odpověděl jinak, byl bys teď mrtvý.” Obrátil se k jednomu ze svých lidí a poslal ho k místu, kde Reed Morgan musel zanechat svého koně. „Můžeš jet, gringo,” řekl pak Ramirez. „Mám to, co jsem chtěl, a nikdo už mi to nemůže vzít. Až budeš sedět na koni, pak jeď a neotáčej se, dokud nebudeš na druhém břehu Rio Grande.”

Otočil se a nechal tam Reeda Morgana stát. Již si ho nevšímal. Přikázal svým lidem, aby před povozy zapřáhli mezky.

Reed Morgan tam stál jak socha, dokud mu Mexičan nepřivedl jeho hnědáka. Nevěděl, zda Manuel Ramirez myslí svá slova vážně. Jak toho Mexičana znal, bylo možné, že dá muži za rotačním kulometem znamení, jakmile bude gringo sedět na koni.

Reed Morgan věděl, že má jenom jedinou možnost, jak to zjistit. Nasedl na hnědáka, ještě jednou pohlédl na těla Janine Lebeau a Craiga Averilla a otočil koně k ústí kotliny.

Cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz, a v tom okamžiku si předsevzal, že už nikdy nepojede za Rio Grande, pokud Manuel Ramirez dodrží své slovo.

Teprve, když vyjel z kotliny, začal věřit tomu, že se mu to skutečně povede. Pobídl hnědáka, aby zrychlil. Myslel na Janine Lebeau a vzpomněl si na slova Craiga Averilla, který tvrdil, že ta žena nestojí za to, aby člověk kvůli riskoval.

Možná měl pravdu, pomyslel si Reed Morgan a rozhodl se, že na Janine Lebeau a Mexiko zapomene…