John Kirby

Colorado western 144. V Denveru čeká smrt

Celý ten příběh začal v St. Louis. Ani nevím, proč jsem si začal s tím obávaným desperátským bossem Buddym Mackayem. Dokonce se mi povedlo ho přelstít a obrat o přibližně půl milionu dolarů. Jenže od té chvíle jsem znal jenom jedno: útěk. Všude, kam jsem přišel, už na mě čekali chladnokrevní zabijáci. Pokaždé se mi podařilo jim o vlas uniknout. Ale potom vypuklo opravdové peklo!

Měl jsem už Divokého západu plné zuby. Nedokázal jsem pochopit, co lidi ve městech na Východě nutí táhnout do té hrozné pustiny, kterou jsem už týdny putoval s kymácejícím se a vrzajícím krytým povozem.

Byl jsem člověk z města.

Nic jsem neměl raději, než když kolem mě byl ruch a akce.

Vyrostl jsem v New Yorku.

Nikdy jsem mému otci neodpustil, když mě odvlekl do St. Louis. To mi bylo deset. Několikrát jsem utekl, ale vždycky mě chytil, naposledy těsně před Indianopolisem.

Nakonec jsem si na St. Louis a na Mississippi zvykl. Navíc město rychle rostlo.

S New Yorkem se ovšem nedalo srovnat.

Mým snem bylo vrátit se do New Yorku.

Ani v St. Louis můj otec nezbohatl. Nebyl prostě dost vychytralý na své povolání. Byl to hráč a byl hrdý na to, že nikdy nepoužíval triky, které by mu pomohly. Nedokázal jsem to pochopit, protože ostatní hráči, které jsem znal a kteří neměli takovéto zábrany, vydělávali mnohem víc.

Protože většinou pracoval na lodích, býval jsem často v St. Louis sám. Nebyl jsem kvůli tomu příliš nešťastný, protože i v New Yorku jsem se docela dobře obešel bez otce.

Měl jsem spoustu přátel, s nimiž jsem trávil čas. Někteří lidé o nás tvrdili, že jsme gangsteři, a když se o tom dozvěděl můj otec, strčil mě do polepšovny.

Tam jsem to vydržel jen do doby, kdy můj otec vyplul na řeku. Moji přátelé mi pomohli přepilovat mříž před mým oknem. Pak jsem zmizel v přístavu a přísahal jsem si, že se už nikdy nenechám chytit – což se mi zatím dařilo.

Můj otec pochopil, že už na mě nemá vliv, a ponechal mě mému osudu. Když mi bylo dvacet, byl zastřelen na jednom parníku na Mississippi. Jeden opilý plantážník ho obvinil z podvádění a zastřelil ho. Přezdívka „Poctivec“ otci nepomohla. Potom se zjistilo, že můj otec nepodváděl.

Chtěl jsem se pomstít, protože ten plantážník byl odsouzen jen k úhradě nákladů na pohřeb. Život hráčů na Mississippi neměl velkou cenu.

Podal jsem si toho chlápka.

Dokázal se vykrucovat, to ano. A když mi před nosem zamával svazkem dolarů a potom přidal další tisíc, nechal jsem se přesvědčit, že bych z toho měl jenom problémy, kdybych ho zastřelil.

Dva tisíce dolarů byl dobrý počáteční kapitál. Mohl jsem se postavit na vlastní nohy.

Koupil jsem hospodu u řeky, najal několik děvčat, která se měla starat o to, aby v mém podniku bylo pořád plno, a začal jsem vydělávat.

Pak se tam náhle objevil Buddy Mackay.

Buddy byl můj starý kumpán.

Byl o hlavu vyšší než já a měl dvakrát tak široká ramena. V naší partě, o které někteří dospělí říkali, že to je gang, byl vůdce. Já byl jeho pravou rukou.

Myslel jsem si, že se jen chce podívat na můj saloon a že bude rád, když uvidí, že prosperuju.

Buddy však vymyslel způsob, jak vydělávat bez práce.

Už jsem o tom slyšel. Nabízel majitelům saloonů a obchodů, že je bude chránit před bandity. Za to chtěl pochopitelně poplatek.

Nebyl jsem proti tomu, aby můj starý kumpán měl něco z mého blahobytu. Když jsem však uslyšel, že Buddy chce skoro polovinu mého zisku, hnulo mi to žlučí. Vytáhl jsem kolt a varoval ho, ať mi už nechodí na oči.

Následujícího dne byla z mého krásného saloonu hromada trosek. Děvčata zmizela. Později jsem je našel v jednom saloonu, který patřil Buddymu Mackayovi.

Většina hochů z dřívějška teď pracovala pro Buddyho.

Měl jsem mezi nimi mnoho přátel, ale jejich strach z Buddyho byl silnější než přátelství.

Několik týdnů jsem se skrýval a přemýšlel, jak se Buddymu pomstít za to, co mi udělal. Pohrával jsem si i s myšlenkou, že bude nejlepší na všechno zapomenout, ale na to jsem byl příliš rozhněvaný.

Živil jsem se kartami.

Protože jsem na otcově příkladu zjistil, že poctivost člověku nic nepřinese, pomáhal jsem svému štěstí, když to bylo nutné. Vybíral jsem peníze z kapes oslům, kteří přijeli do St. Louis z Východu a mysleli si, že někde na Západě je čeká vysněná země. Žil jsem bez velkých starostí.

Častokrát jsem se setkal s Buddym Mackayem. Měl za to, že jsem na tu starou věc už zapomněl, ale já jen čekal, až se mu budu moct pomstít za to, že mi překazil slibnou budoucnost.

Vždycky jsem uměl být trpělivý. Trpělivost a houževnatost, to byly vlastnosti, které člověk musí mít, pokud chce něco dokázat.

Trvalo to skoro pět let, než se mi naskytla velká šance.

Buddy Mackay se mezitím stal v St. Louis mocným mužem. Všichni ale věděli, že to je bandita. Přesto mu nadbíhali, protože patřil k nejbohatším lidem v St. Louis.

Buddy Mackay se mezitím stal majitelem mnoha parníků. Měl více než dva tucty saloonů a v celé čtvrti červených lamp nebylo děvče, které by mu neodevzdávalo podíl.

Buddy jednal instinktivně. U mě ho však jeho instinkt zradil.

Věděl, že jsem inteligentnější než on. Uměl jsem psát a počítat, a jelikož jsem předstíral loajalitu vůči němu a jednou jsem ho dokonce zachránil před nějakým pistolníkem, svěřil mi správu svých obchodů.

Okamžitě jsem ho cílevědomě začal okrádat. Systematicky jsem pracoval na Mackayově bankrotu.

Nevšiml si toho. Obdržel jsem od něj plnou moc. To mi velmi usnadnilo velký úder.

Prodal jsem jeho lodě a všechno, co vlastnil, během jediného dne. Předtím jsem nevěděl, jak mezitím zbohatl. Možná to ani sám netušil.

Každopádně jsem večer měl víc než půl milionu dolarů v bankovkách, které jsem nacpal do dvou cestovních tašek, s nimiž jsem chtěl odjet do New Yorku.

Podcenil jsem však Buddyho instinkt.

Přijel, ještě než jsem mohl vyjít z domu.

Nechtěl se mnou mluvit.

Beze slova hned začal střílet z koltu a já mohl mluvit o štěstí, že dveře mého domu byly dost pevné, takže je žádná kulka neprovrtala.

Buddy Mackay se přestal ovládat.

Když si všiml, že mě z domu nedostane, podpálil ho.

Zachránil jsem se přes sklep, aniž by si toho Buddyho gorily všimly. Obě tašky s penězi jsem měl s sebou. Nasedl jsem do člunu a pokusil se přeplout řeku.

V tom spěchu jsem si nevšiml, že jsem přímo před přídí velkého parníku. Kormidelník musel být opilý, protože mě neviděl.

Teprve v posledním okamžiku jsem otočil hlavu a spatřil ten velký parník před sebou. Zachránil jsem se skokem do vody.

Člun i s oběma taškami s penězi skončil pod hladinou. Sám jsem jen o vlas unikl velkému lopatkovému kolu. Spolykal jsem litry špinavé mississippské vody. Zoufale jsem plaval a bojoval s vlnami a víry, které za sebou zanechal parník.

Kormidelník si zřejmě ani nevšiml, že narazil do člunu.

Měl jsem co dělat, abych se zorientoval.

Pak jsem podle mnoha světel a proudu poznal, kterým směrem musím plavat, abych se dostal na východní břeh.

Než jsem se tam však pustil, ozval se ze západního břehu řev.

Pluly tam čluny, muži v rukou drželi pochodně a lucerny.

Nad tím vším se nesl řev Buddyho Mackaye.

Znovu jsem si lokl vody.

Bylo mi jasné, že Buddy by ze mě stáhl kůži zaživa, kdyby mě dostal. Nikdy by nevěřil, že ty dvě tašky s jeho půlmiliónem leží na dně Mississippi, nebo je někam odnesl proud.

Ponořil jsem se.

Chvíli jsem přemýšlel, jestli by nebylo lepší utopit se.

Pak však zvítězil pud sebezáchovy.

Zalapal jsem po dechu, uviděl jsem čluny, které mířily ke mně, a znovu jsem se vynořil. Mocnými tempy jsem plaval po proudu. Když jsem se znovu vynořil, byly již čluny pryč.

Hlavou se mi honily myšlenky.

Bylo mi jasné, že do St. Louis se nemůžu vrátit. A na plán odjet do New Yorku jsem taky musel rezignovat. V New Yorku musel mít člověk hodně peněz, pokud chtěl něco znamenat. Kromě toho každý v St. Louis věděl o tom, že tam chci. Buddy Mackay by na mě poštval všechny své drsné hochy a nepřestal by, dokud by mě nedostal. I kdyby musel jet do New Yorku.

Plaval jsem na západní břeh.

Buddy by určitě nikdy nepředpokládal, že odjedu na Západ. Znal můj odpor k samotě, koním a táborové romantice kovbojů, kteří si myslí, že opravdový chlap je jenom ten, kdo páchne koňským potem a kravskou mrvou.

To byla má jediná šance.

Jak jsem se však měl na Západ dostat?

Na koně bych se neposadil. To bych raději skončil v rukou Buddyho Mackaye.

Ze St. Louis vedla železnice až do St. Joseph na Missouri. Tam jsem se musel připojit k některé z mnoha karavan, jež táhly po Oregonské stezce na západ.

Už jsem byl na dně svých sil, když jsem několik mil na jih od St. Louis dorazil ke břehu. Přesto jsem nemohl odpočívat. Musel jsem si pospíšit, protože mi bylo jasné, že Buddy Mackay už brzy obrátí celé město vzhůru nohama, jestli mě nenajde na druhé straně.

Mokrý jsem běžel zpět k městu. Měl jsem co dělat, abych se udržel na nohou.

+ + + + +

Již dva a půl týdne rachotily kryté vozy podél South Platte River směrem, na západ.

Protože jsem se o Západ nikdy nezajímal, nikdy jsem také neposlouchal, když se o něm někdo bavil. Muž, v jehož voze jsem putoval, mi řekl, že brzy přijedeme do Julesburgu, kde se cesta rozdvojovala. Většina povozů se měla vydat severní trasou do teritoria Washington a do Oregonu. Několik jich mělo odbočit jižním směrem, kde bylo jižně od Denveru u Pikes Peaku nalezeno zlato.

Rozhodl jsem se, že nepojedu daleko.

Denver mi připadal jako to správné místo, kde jsem se na delší dobu mohl schovat před Buddym Mackayem.

Z drkotání vozu mi bylo špatně. Skoro dvacet dnů jsem viděl jenom jednotvárnou poušť. Jednou jsme projížděli obrovským stádem bizonů. Z toho puchu se mi zvedal žaludek.

Indiány jsme naštěstí neviděli.

Kam až oko dohlédlo, všude jenom pustá, hnědá země, prach a svinstvo. Nechápal jsem, proč tu zemi nenechali indiánům, kteří se v ní asi cítili dobře, když mohli lovit bizony.

Už jsem se těšil na Julesburg, i když jsem tušil, co mě čeká. To, čemu na Západě říkali město, většinou nebylo víc než několik ubohých prkenných bud, kterým při silnějším poryvu větru hrozilo zřícení.

V duchu jsem se často vracel k Buddymu Mackayovi.

Ptal jsem se, jestli už ví, kam jsem uprchl.

Bohužel jsem v St. Joseph při vystupování z vlaku potkal jednoho známého. Věděl jsem, že by bylo lepší ho odkrouhnout, aby mě nemohl prozradit, ale nedokázal jsem to.

Zatím jsem nikdy nikoho nezabil. Násilí jsem se štítil. Buddy mě vždycky považoval za zbabělce.

Mé dobré srdce mě však tentokrát mohlo stát život. Přesto jsem nelitoval, že jsem toho muže nechal běžet. Možná zapomene, že mě v St. Joseph viděl.

Lidé v karavaně byli většinou chudáci.

Neměli ani vindru tak jako já.

V St. Louis už jsem se nemohl vrátit do svého domu. Mackayovi muži hlídali trosky. Musel jsem tedy vyjít s penězi, které jsem měl v kapse. Stačily mi tak akorát na vlak a na místo na voze Lucia H. Warnera. Warner nebyl levný, jelikož jsem mu pověděl, že nemíním během cesty dělat práce, které mají cokoli společného s koňmi.

Raději jsem se večer, když jsme se utábořili, věnoval ženám v karavaně. Obzvlášť těm mladším, což mi vyneslo zachmuřené pohledy a někdy i výhrůžky otců a mladých mužů.

Dívky mne viděly rády, protože jsem je dovedl bavit.

Osmnáctiletá Susan Sullivanová do mě byla blázen. Už dělala narážky, že v Julesburgu otci uteče a pojede se mnou do Denveru. Pokusil jsem se jí to rozmluvit, ale ona se zdála být odhodlaná to skutečně udělat.

Toho večera jsme dorazili do Julesburgu.

Mé obavy se potvrdily.

Julesburg nebyl nic jiného než tucet chatrných barabizen, před které postavili falešné fasády, aby aspoň vzdáleně připomínaly domy.

Účastníci treku byli šťastní. Měli za sebou první část trasy. Ještě pořád věřili, že jsou na cestě do zaslíbené země, přestože Julesburg pro ně vlastně měl být varováním.

Prohlédl jsem si ty boudy.

Jedna byla saloon. Každopádně to bylo napsané na fasádě. Pokrčil jsem nos, když jsem šel dovnitř. U primitivního pultu z hrubě otesaných prken postával tucet kovbojů. Smrděli přesně tak, jak jsem si to představoval. Úšklebky, se kterými mě sledovali, jsem ignoroval. Věděl jsem, že mě považují za greenhorna. S kolty u pasu si asi připadali hrozně silni.

Nebylo snadné jim rozumět. Jejich pseudoangličtina zněla hůř než řeč černochů na Mississippi.

Objednal jsem si whisky a posadil se ke stolu, ke kterému se mi přilepila ruka, když jsem ji naň položil. Naštěstí aspoň sklenice, kterou přinesl barman, byla čistá.

Jeden z kovbojů přistoupil k mému stolu. Snažil jsem si neukázat příliš zřetelně, co si myslím o tom, jak smrdí.

„Chceš si s námi zahrát poker?“ otázal se.

Přikývl jsem.

„Mohl bych vám ukázat, jak se to hraje,“ odpověděl jsem.

Přišli tam další tři kovbojové. Usmívali se. Jeden mě chytil za kabát a zavrčel: „Hezká látka, co, chlapci?“

„Barnum & Myers, St. Louis,“ podotkl jsem, i když jsem věděl, že to mu řekne asi tolik, co krávě podvazek.

Posadili se. Jeden přinesl karty a položil je přede mě na stůl.

„Sázka deset centů, pane,“ řekl.

Jenom jsem zvedl obočí. Nic jiného jsem nečekal. Zřejmě tam hrávali o buráky.

Vzal jsem karty a ukázal jim, co všechno je s nimi možné dělat. Vyhodil jsem je do vzduchu tak, že se obrátily a přistály před mýma rukama. Kovbojové nevycházeli z úžasu. Něco takového ještě očividně neviděli. Jeden z nich se zachmuřil.

„Ten, kdo umí s kartama něco takového, určitě i podvádí,“ poznamenal.

Pohlédl jsem na jeho revolver.

„Umíš s tím zacházet?“ zeptal jsem se ho.

V následujícím okamžiku tasil a namířil mi na špičku nosu.

„Ten, kdo umí takto zacházet s koltem, i vraždí,“ řekl jsem.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, co jsem tím chtěl naznačit.

Pomalu přikývl.

„Tak dobrá. Ale chci, abys míchal a rozdával pomalu.“ Schoval kolt tak rychle, jak ho předtím tasil.

Rozdával jsem pomalu, jak to chtěl.

O něco později jsem s nimi hrál a vysvětloval jim, jak se pozná dobrý hráč pokeru. Vždycky byli překvapení, když jsem jim dokázal říct, jakou figuru mají, i když ještě neměli vyložené karty. Kdyby to nebyly jejich karty, určitě by si mysleli, že jsou cinknuté. Prohlíželi si je, ale nedokázali na nich najít žádné značky.

Vyhrál jsem asi sedm dolarů a pak toho nechali. Koupili mi ještě jednu whisky. Očividně si cenili toho, že jsem je neoškubal.

Když uslyšeli, že mám namířeno do Denveru, chytali se za hlavy.

„Denver je peklo, pane,“ řekl ten kovboj s rychlým koltem. „Tam vám ukradnou i sedlo, na kterém sedíte. Od té doby co se u Pikes Peaku našlo zlato, se v Denveru nedá vydržet. Je tam pořád rachot. Rámus pozdě do noci, plno grázlů, pistolníků a kurev. Nejlepší by bylo, kdyby to město někdo vypálil a pak přišlo zemětřesení.“

Usmál jsem se.

Slova toho kovboje mi dodala naději. Tak nudný, jak jsem si představoval, Denver asi nebyl.

Hodil jsem polovinu výhry na barový pult a řekl barmanovi: „Nalévej, Macu.“

O hodinu později jsem v lehké opilosti opustil saloon.

Ti kovbojové nebyli žádní darebáci. Jenom na ten jejich smrad jsem si nedokázal zvyknout.

Šoural jsem se kolem chat k tábořišti treku.

Před posledními domy na mě zvolal z temnoty vysoký hlas. Když jsem tam přišel, uviděl jsem Susan Sullivanovou. V pravé ruce držela tašku, zamilovaně na mě pohlédla a řekla: „Jsem připravena, Nicku. Zítra ráno bychom mohli být tak daleko, že by nás otec už nedohnal.“

+ + + + +

Nezbývalo mi nic jiného, než jí povědět, že jsem v St. Louis nechal ženu a tři děti, které mají časem přijet za mnou do Denveru.

Jelikož jsem jí nikdy netvrdil, že s ní chci odjet, nemohla mi nic vyčítat. Když jsem ji vedl zpátky do tábora, měla uplakané oči.

Když jsem uslyšel, že se Lucius H. Warner nechal zastrašit vyprávěním o Denveru a s dalšími osadníky chtěl jet do Oregonu, zaklel jsem.

Zdráhal se dát mi zpátky část mých peněz. Zřejmě čekal, že se mnou budou problémy, protože naráz kolem mě stálo půl tuctu mladíků, kteří mě tak jako tak neměli rádi.

Nezbývalo mi tedy než se pokořit a následujícího dne jsem musel přihlížet, jak trek mizí v dáli.

Seděl jsem v tom zapadákově a jediná možnost jak se dostat do Denveru, byl rozhrkaný povoz potulného obchodníka.

Kousl jsem do kyselého jablka.

Do sedla jsem nechtěl za žádnou cenu. A každý den, o který bych v Julesburgu zůstal déle, mi připadal jako rok v očistci.

Takže jsem již o několik hodin později seděl na kozlíku vozu, který táhly dvě vychrtlé herky. Jízda s Luciem H. Warnerem byla procházka růžovým sadem proti tomu, co mě očekávalo na posledních sto šedesáti mílích do Denveru.

Brzy se na obzoru objevily Skalisté hory. Jejich sněhem pokryté vrcholky byly neskutečně vysoko.

Hory mi vždycky naháněly strach.

Doufal jsem, že Denver není obklopen horami.

Ten obchodník se jmenoval Luther Coote. Jeho společnost nebyla o mnoho zajímavější, než kdyby na kozlíku seděl starý, vypelichaný sup. Občas cosi zaskřehotal. Na mé otázky neodpovídal, takže jsem mu brzy ani žádné nekladl.

Vůbec se o mě nestaral.

Když si něco vařil, tak mi nic nenechal, a jednou mi dokonce ujel, když jsem se neprobudil včas. Kdybych neměl tak rychlé nohy, nezbývalo by mi než urazit cestu do Denveru pěšky.

Luther Coote smrděl ještě hůř než kovbojové, které jsem poznal v saloonu v Julesburgu. Nemínil se umýt v Padóuca River, podél jejíhož břehu jsme jeli na západ.

Byl jsem rád, když jsme konečně přijeli do St. Vrains.

Panoval tam rozruch.

Uslyšel jsem tam, že Fort Sumter byl ostřelován.

Už delší dobu jsem s tím počítal, protože mi bylo jasné, že nově zvolený prezident Abraham Lincoln nebude nečinně přihlížet, jak se národ štěpí.

Schylovalo se k válce. V St. Louis se o tom mluvilo už měsíce.

Vůbec poprvé jsem byl rád, že jsem vyrazil na Západ. Myšlenka na to, že bych byl povolán do armády a že by mi nějaký oficír říkal, co mám dělat, mi naháněla husí kůži.

Pomyslel jsem na Buddyho Mackaye.

Doufal jsem, že válka přivede mého starého kumpána na jiné myšlenky a že zapomene na půl milionu dolarů, o které přišel kvůli mně.

Věděl jsem ovšem, že to je jen vágní naděje.

Buddy nemohl tušit, že toho půl milionu je ztraceno jednou provždy. Musel si myslet, že ty peníze ještě mám u sebe. A dozajista by udělal cokoli, aby mě vystopoval.

Toho večera jsem hrál s několika důstojníky. U nich jsem neměl zábrany je obrat o poslední cent. Ani jsem nepotřeboval podvádět, protože Štěstěna stála na mé straně.

Ke konci jsem byl majitelem skoro dvou set dolarů a byl jsem rád, že do Denveru nebudu muset přijet s prázdnýma rukama.

Ze St. Vrains to do Denveru bylo ještě padesát mil. Mohl jsem jet s armádním konvojem, ale dal jsem přednost vozu Luthera Cootea, který odjížděl už následujícího dne.

Zdálo se, že si na mě zvykl, protože na mě jenom krátce kývl, když jsem se posadil vedle něho.

Jeli jsme ještě dva dny a pak jsem před sebou uviděl Denver.

Zašklebil jsem se. Hory za městem mě děsily. Byly nejméně dvanáct tisíc stop vysoké a skoro celé byly pokryté sněhem.

Město samotné bylo mnohem menší, než jsem si představoval. Mnoho budov bylo dřevěných. Ano, jen několik bylo z cihel. Nikde žádné vyšší stavby, nejvyšší měly dvě patra.

Nad domy se vznášel oblak nažloutlého prachu.

Tiše jsem zaklel.

Luther Coote ke mně otočil svou vrásčitou tvář, která byla opálená téměř do černa.

„Vypadáš bledě, synku,“ zamumlal.

To bylo vůbec poprvé, co na mě promluvil.

„Myslel jsem si, že Denver je město,“ odpověděl jsem.

„To také je,“ řekl Coote a energicky přikývl. „Akorát mu dali špatné jméno. Vlastně se měl jmenovat Sodoma a Gomora.“

Jeli jsme po široké ulici, na které panoval nepopsatelný zmatek. Lidé divoce křičeli jeden přes druhého. Z jedné křižovatky prchali na všechny strany. O několik vteřin později z ulice vyběhly krávy a namířily si to přímo k Lutheru Cootesovi.

Ten zaklel a pokusil se odjet stranou.

Rychle jsem seskočil z kozlíku a dostal se na chodník před jedním domem. Tam jsem byl v bezpečí.

Luther Coote nedokázal udržet koně pod kontrolou. Herky se splašily. Chtěly běžet pryč od přibližujících se krav a strhly povoz doprostřed ulice.

Slyšel jsem, jak Coote řve. Viděl, že už s tím nic neudělá, a seskočil z kozlíku. Musel dopadnout nějak nešťastně, protože když se chtěl zvednout, podlomila se mu pravá noha.

Skočil jsem z chodníku na ulici, popadl ho za jeho špinavý kabát a odtáhl jsem ho na chodník. Viděl jsem, jak mě těsně minuly široké rohy, a pak mě zahalil oblak prachu. Zakopl jsem o hranu chodníku a upadl jsem, přičemž jsem se svalil na Cootea. Zařval bolestí.

Nebylo slyšet vlastního slova.

Ozýval se rachot a pak náhle třeskly výstřely následované výkřiky. Znělo to, jako by se ti muži náramně bavili.

Vstal jsem a v oblaku prachu jsem uviděl několik chlápků, kteří mávali a stříleli do vzduchu, jako by to bylo to největší potěšení, jaké znali.

Pak odtáhli.

Pohlédl jsem na Luthera Cootea, jenž se zkřivenou tváří seděl na chodníku a držel se za pravou nohu.

Jeho sokolí tvář byla zkřivená vztekem a bolestmi. Hleděl za mě na ulici.

Ohlédl jsem se a vytřeštil jsem oči. Nevěřil jsem tomu, co jsem viděl.

Z Cooteova vozu zbyla jen hromádka trosek. Jeden z koní ležel na zemi, druhý stál na třech nohách a čtvrtou držel ve vzduchu. Bylo jasné, že je zlomená.

Luther Coote vstal. Opíral se o mě. Očividně si jenom vyvrtl kotník. Jeho tenké rty se chvěly hněvem.

Na ulici ležela kráva. Bučela bolestí. I ona si musela něco zlomit.

Kovbojové se vrátili. Jeden ramenatý, neholený chlapík s čtyřgalonovým kloboukem zamával ve vzduchu revolverem a zvolal: „Komu patří ten zatracený vůz?“

„Ty všivý synu chřestýše a kojota!“ zavrčel Luther Coote a vytrhl se mi. Dokulhal na ulici a nedbal na to, že kovboj na něho míří revolverem. „Za ten vůz mi zaplatíš. Ty tvoje zatracené krávy ho zničily!“

Kovboj dojel k němu. V jeho světlých očích se zračil hněv. Vypadalo to, že každým okamžikem zmáčkne spoušť.

„Když neumíš jezdit s vozem, tak se městu vyhýbej, dědku!“ zavrčel. „A platit budeš ty, za tu krávu. V Cheyenne by za ni zaplatili dvacet dolarů!“

Luther Coote vrávoral k hromádce polámaného dřeva, v níž se změnil jeho povoz. Zboží bylo rozeseté po celé ulici. Několik pomačkaných hrnců a konzerv dobytek doslova zašlapal do země.

Coote vytáhl svůj revolver a dal druhému koni ránu z milosti. Krátce po tom třeskl další výstřel. Jeden z kovbojů dorazil krávu.

Kovboj přijel k Lutherovi, sklonil se ze sedla a chtěl ho chytit za límec. V tom samém okamžiku třeskl výstřel.

Trhl jsem sebou a ohlédl se.

Zhruba dvacet kroků daleko, uprostřed ulice stál vysoký muž v tmavém oděvu. Z hlavně jeho koltu stoupal dým.

Kovboj strčil svůj revolver do pouzdra. Na jeho tváři bylo vidět, že má z muže v tmavém obleku, jemuž se na hrudi leskla stříbrná hvězda, respekt.

„Jeho krávy mi rozdupaly vůz, Cleavere!“ zahučel Luther Coote.

„Mohl s tím křápem uhnout, marshale,“ zahučel kovboj.

„Zmiz, Doolidgei,“ chladnokrevně řekl marshal. „Jestli někoho z vás za půl hodiny uvidím ve městě, můžete si vybrat místo na krchově. Rozuměls?“

Jezdci se se zachmuřenými tvářemi otočili a odjeli pryč.

„Tu krávu si můžeš nechat a prodat ji řezníkovi, Coote,“ řekl marshal starému muži.

Pak se jeho černé oči upřely na mě. Připadalo mi, jako by mě jimi chtěl propálit. Náhle se pohnul a šel ke mně. Tři kroky ode mě zůstal stát.

„Takových, jako jsi ty, máme ve městě víc než dost,“ řekl. „Jestli jsi rozumný, tak odjedeš pryč.“

Do tváří se mi nahrnula krev.

Sakra, co jsem mu udělal? Jenom jsem tam nečinně stál a on rozhodně vypadal víc jako bandita než já.

Nejraději bych mu to řekl do očí, ale raději jsem mlčel. Nebylo by dobré si to hned první den v novém městě rozházet se zákonem.

Stejně nečekal, že mu odpovím, otočil se a šel pryč.

Hleděl jsem za ním.

Přikulhal ke mně Luther Coote a já se ho zeptal, jestli mu můžu nějak pomoct. „Vzal jsem tě do Denveru,“ zavrčel. „Teď už se tu musíš protlouct sám.“

Nevděk vládne světem, pomyslel jsem si a zaklel jsem.

„Měl jsem tě nechat ležet na ulici, Coote,“ zabručel jsem, otočil jsem se a vydal se po ulici. Na ceduli na rohu jsem si přečetl, že to je Market Street.

Při pomyšlení, že teď budu žít v tomto městě, mě polil studený pot.

Jak se vypořádám s takovými brutálními lidmi?

Pokusil jsem se na svůj hněv zapomenout a předsevzal jsem si, že se pořádně podívám po městě, než něco podniknu.

Chtěl jsem přejít příční ulici, když do mě vrazil štíhlý muž a zamumlal omluvu.

Nebyl jsem žádný idiot, ale všemi mastmi mazaný tygr z velkoměsta. Takové levné triky na mě neplatily.

Trhl jsem rukou a chytil toho chlápka za zápěstí. Vytáhl mi totiž z kapsy saka peněženku a teď ji držel mezi prsty.

+ + + + +

Kopl mě do holeně.

Málem jsem ho pustil. Rychle jsem druhou rukou vzal své peníze, než mi stihl utéct.

Znovu mě kopl.

Byl zatraceně mrštný. Pustil jsem jeho zápěstí a vzal ho za límec, abych si ho udržel od těla. Snažil se mi vytrhnout.

Límec se utrhl a jeden knoflík mi vystřelil do tváře. Pak se mu sako rozepnulo a já s překvapením pohlédl na kulatá ňadra rýsující se pod kostkovanou košilí.

Byla to dívka.

Zdálo se, že i ji vyděsilo, že jsem poznal, co je zač.

„Pusťte mě!“ zavrčela.

Vedle mě se objevil stín.

„Toho grázla by měli pověsit na nejbližším stromě!“

Ohlédl jsem se a spatřil jsem brunátný obličej s licousy a červeným nosem. Muž měl na sobě elegantní oblek. Na břiše, na potištěné hedvábné vestě mu visel zlatý řetízek od hodinek.

„Odveďte ho k marshalovi, pane. Je načase tu s těmi darebáky zatočit.“

„Starejte se o své vlastní věci,“ zavrčel jsem na něho.

Tlouštík vytřeštil oči a zalapal po dechu.

Odtáhl jsem dívku za roh.

Už se nesnažila mi vytrhnout. Hleděla na mě vyděšenýma očima, když jsem se o několik yardů dál zastavil.

Měla hezké oči, tmavě hnědé jako srna. Její tvář měla jemné rysy. Její nos byl rovný a rty jemně klenuté. Bylo s podivem, že jsem hned nepoznal, že to je dívka.

„Pusťte mě,“ hlesla.

„Až když mi slíbíš, že neutečeš,“ odpověděl jsem.

„Vy mě neodvedete k marshalovi?“

„Proč bych měl?“

„Já – já jsem se přece pokusila vás…“

Usmál jsem se.

„No vidíš. Pokusila ses. Ten, kdo si něco nechá ukrást, si za to může sám.

V budoucnu bys měla být opatrnější.

V St. Louis už bys teď plavala v Mississippi jako žrádlo pro ryby. Toto se dá provozovat jenom ve více lidech, aby tě pak nemohli chytit s kořistí.“

Hleděla na mě.

„Vy jste ze St. Louis?“

Měl jsem pocit, že v jejím hlasu slyším obdiv. Blahosklonně jsem přikývl.

„Narodil jsem se v New Yorku,“ řekl jsem. „Jmenuju se Nick Joliet. Jak se jmenuješ ty?“

„Penny Mulliganová,“ vyhrkla.

„Přijel jsem do Denveru teprve dneska. Hledám někoho, kdo se vyzná ve městě a může mi ho ukázat.“

Přikývla. „Tak to jste na správné adrese, pane Joliete.“ Rychle si zbylými dvěma knoflíky zapnula sako.

Usmál jsem se.

„V šatech musíš vypadat opravdu hezky,“ řekl jsem. „Kolik ti je?“

„Dost,“ zasmála se.

„O.K., Penny,“ řekl jsem. „Ukaž mi Denver a nějaké místo, kde bych se mohl ubytovat.“

+ + + + +

Opravdu se tam vyznala. Celou noc mě vodila těmi nejtemnějšími čtvrtěmi města, které se rozrůstalo na všechny světové strany jako vřed. Na obchodních čtvrtích v centru bylo vidět, že Denver prosperuje. Zlato z okolí Pikes Peaku přineslo do města spoustu peněz. Bylo tam několik bank. V některých dokonce razili zlaté mince.

Penny mi ukázala banku a mincovnu Clark, Gruber & Co. Byla to čtvercová kamenná budova s čtyřmi bílými sloupy v čele, kterou hlídali tři muži ozbrojení brokovnicemi.

Neuniklo mi, jak se Penny zajiskřilo v očích, když pohlédla k bance.

Táhl jsem ji dál.

Měl jsem žízeň. Nechtěl jsem však s Penny jít do saloonu, na to byla příliš mladá. Kromě toho neměly dívky v tak pozdní noční hodinu v saloonech co pohledávat.

Penny se dokonce vyznala i ve čtvrti červených luceren. Pozdravila několik našminkovaných děvčat, která na mě se zájmem hleděla.

Pak Penny náhle uviděla muže, který se objevil ve vchodě jednoho domu, a sykla na mě: „Opatrně! To je Drew Shannon. Ten zatracený chlápek chce, abych pracovala pro něho.“

Muž pohlédl na mě. Očividně tuto ulici považoval za svůj revír. Okamžitě přišel ke mně a změřil si mě pohledem.

Jeho krysí obličej se mi od první chvíle nelíbil. Pasáky jsem si vždycky představoval jako dobře vypadající chlápky. Tenhle dozajista ovládal drsné metody.

„Hledáte děvče, pane?“ číhavě se zeptal.

„Zmiz,“ odtušil jsem. „Kdybych nějaké hledal, tak si ho najdu i bez tebe.“

Netrvalo to ani vteřinu a ve světle červené lampy, jež visela před sousedním domem, se zaleskla dlouhá úzká čepel arkansaského párátka.

Vypadalo to, že to myslí vážně.

Vůbec poprvé od chvíle, co jsem opustil St. Louis, jsem vytáhl z pouzdra pod levou paží svůj malý revolver.

Byl jsem hodně rychlý a Drew Shannon strnul, když pohlédl do ústí jeho hlavně.

„No, co je?“ procedil jsem mezi zuby. „Nechceš zkusit mě trochu poškrábat tím nožem?“

Zavrtěl hlavou a olízl si své úzké rty.

„Neznám tě,“ zamumlal. „Jsi ve městě nový?“

Penny náhle stála vedle mě. Když viděla, že mám Drew Shannona na mušce, její strach z něho zmizel.

„Patří ke mně, Shannone,“ řekla. „Chraň se mě ještě jednou obtěžovat. Jinak tě Joliet provrtá olovem.“

Shannon si znovu olízl rty. Pak pokrčil rameny a s úsměvem řekl: „Dokud mi nekonkuruje v mém revíru, tak je mi to fuk. Ty jsi zatím jeho jediný kůň, Penny?“

Zrudla hněvem a vztekle se na něj obořila: „Já nejsem žádná coura, Shannone! Joliet je můj společník!“

„Jako všivý kapesní zloděj ale nevypadá.“

No, pomyslel jsem si, umí celkem odhadnout lidi.

„Starej se o svoje věci, Shannone,“ řekl jsem. Kývl jsem na Penny a vydal jsem se dál.

Když jsme odbočili za roh, řekl jsem: „Jak to, že jsme společníci?“

Pohlédla na mě.

„Řekl jsem to jenom proto, aby mě nechal na pokoji. Nikdy jsem nikoho neviděla tak rychle tasit. Kams ho schoval?“

Ukázal jsem jí pouzdro pod paží. Udělalo to na ni dojem. Očividně ještě nikdy nic takového neviděla. Tady v Denveru muži nosili revolvery za opaskem.

„Hrají se tu někde karty?“ zeptal jsem se jí.

Svraštila husté, jemně klenuté obočí.

„Snad nehraješ poker?“

„Samozřejmě že hraju poker,“ odpověděl jsem. „Máš něco proti tomu?“

„Není hloupější způsob, jak se nechat oškubat,“ řekla přesvědčeným tónem.

„Jeden hloupější způsob jsi mi ukázala. Při pokeru se aspoň trochu pobavím. Tak jdeme. Ty se tu vyznáš. Ukaž mi podnik, kde se hraje o velké peníze.“

Pokrčila rameny a pohlédla na mě tak, jako by mě litovala.

Nemuseli jsme jít daleko.

Saloon White Elephant se nacházel v jedné úzké ulici, v níž bylo díky nesčetným lucernám světlo skoro jako ve dne. Jenom se to tam hemžilo lidmi. Stálo tam mnoho saloonů. Z otevřených dveří se ozývala hudba, vysoké ženské hlasy a mužský řev. Fasády domů byly pestře pomalované. Na verandách stáli černoši v malebných uniformách a snažili se lákat lidi do saloonů.

Penny kráčela rovnou k saloonu White Elephant.

Vysoký černoch na verandě jí vešel do cesty.

„Tady nemáš co pohledávat, Penny,“ zabručel.

„Uhni, Washingtone,“ odsekla.

Černoch zavrtěl hlavou.

„Cody by mi utrhl uši, kdyby se dozvěděl, že jsem tě pustil dovnitř.“

„Nejsem sama, Washi.“ Penny ukázala na mě. „Toto je Nick Joliet. Provádím ho po městě. Chce si tu zahrát poker na úrovni.“

„Cody bude zuřit,“ poznamenal černoch. „Už jsi měla dávno být u něho. Jestli tě chytí, tak se máš na co těšit.“

Pohrdavě se zasmála. Než mohl černoch reagovat, proklouzla kolem něho.

Nevrle na mě pohlédl. Chytil mě za ruku, když jsem chtěl taky projít. Zastavil jsem se a pohlédl na něho.

„Nemám rád, když se mě někdo dotýká, černochu,“ tiše jsem řekl. Schválně jsem nepoužil výraz negr. Na Mississippi by se žádný negr neodvážil takto dotknout bělocha. Instinktivně jsem však cítil, že tento černoch je jiný než ti, které jsem znal z Mississippi.

„A já nemám rád, když se někdo věší na Penny,“ řekl hlubokým hlasem a pustil mě.

„To ona se věší na mě,“ odtušil jsem.

„Cody ti utrhne hlavu, cizinče,“ řekl černoch.

„Kdo je Cody?“

„Její otec.“

Kdosi v saloonu zvolal jeho jméno. Otočil se a prošel přede mnou dveřmi dovnitř.

Jeho pohyby byly mrštné, přestože byl vysoký a těžký. Pochopil jsem, že si na něho musím dávat pozor.

Šel jsem za ním a viděl jsem, jak vzal pod krk nějakého opilce, zvedl ho, jako by to byl slaměný panák, a odvlekl ho ven na verandu.

Penny byla náhle těsně vedle mě a táhla mě za ruku mezi muži u pultu a mezi stoly.

Neviděl jsem, že by se tam někde hrály karty.

Pak jsem si všiml, že mě vleče ke dveřím u pódia. V tom okamžiku zazněla hudba. Kdosi hrál na piáno. Muži utichli. Všichni se otočili k pódiu, kde se rozhrnula rudá opona.

Penny mě chtěla vléct dál, ale já zůstal stát. Chtěl jsem vidět, co se bude dít.

Penny zrudla. Sevřela rty a přestala se snažit mě odtáhnout, když viděla, že má zvědavost je příliš velká.

Na pódium vyšla žena.

Byl jsem zhýčkaný ze St. Louis a z velkých parníků, na kterých Buddy Mackay pořádal bujaré oslavy.

Něco takového jsem však ještě neviděl.

Krajkový korzet víc odhaloval než zakrýval. Měla neuvěřitelně dlouhé nohy v černých síťových punčochách, které jí na stehnech držely červené hedvábné podvazky. Pleť mezi podvazky a náběrkami korzetu měla barvu zralé broskve.

Můj pohled ulpěl na její úžasné figuře.

Její pas bych určitě objal dlaněmi, přestože jsem neměl žádné pracky. Nad ním se zvedalo poprsí, které bylo na tak štíhlou postavu možná i trochu velké.

Korzet byl nahoře z průhledných černých krajek a já měl pocit, že přes látku vidím její velké bradavky. Výstřih korzetu byl odvážný. Ňadra v něm byla vidět jako velké plody, a když se nadechla, vypadalo to, že ten výstřih musí prasknout.

Měla dlouhý, štíhlý krk, jehož ladnost zdůrazňoval umný účes ze zrzavých vlasů. Krásný obličej měla namalovaný jen decentně. Její plné rty a vášnivé zelené oči pod hnědým obočím jí propůjčovaly smyslnost, jež mi naháněla husí kůži.

Pak začala zpívat.

Nevšímal jsem si jejího chraplavého hlasu, který zcela jistě nebyl špatný. Tělem však vyjádřila mnohem víc než zpěvem, decentně doprovázeným hrou na klavír.

Ucítil jsem, že se mě Penny dotkla.

„Kruci, myslela jsem si, že chceš hrát poker!“ zavrčela.

„Drž hubu, když zpívá Lucinda!“ zavrčel jeden muž vedle ní.

Penny sevřela rty a odmlčela se. Koutkem oka jsem viděl, že zuří. Nelíbilo se jí, že jsem hleděl na tu ženu na pódiu a očividně ji považoval za přitažlivou stejně jako všichni ostatní v saloonu White Elephant.

Ta žena na mě letmo pohlédla.

Už jsem si říkal, že si mě nevšimla, ale potom se její pohled vrátil a chvíli na mě hleděla. Na jejích úzkých rtech se objevil smyslný úsměv.

Nikdy jsem nepohrdal ženskou krásou.

V St. Louis a na říčních parnících jsem se naučil jednat se ženami. S obdivem se u krásných a zhýčkaných žen člověk nedostal daleko, protože na něj byly zvyklé.

Nemínil jsem jí dát najevo svůj zájem. Ještě když se na mě usmívala, jsem se otočil, kývl na Penny a řekl jsem: „Jdeme.“

Penny měla tváře rudé. Pohlédla mi přes rameno na jeviště a mně neuniklo, jak se v jejích hnědých očích objevil výraz spokojenosti.

Prodírala se mezi muži, kteří byli rádi, že se mohou posunout na naše místo a tak sledovat dotyčnou Lucindu z větší blízkosti.

Došli jsme ke dveřím, ke kterým Penny mířila od začátku.

Zaklepala.

Ve výši očí se otevřela malá špehýrka. Uviděl jsem podobaný obličej a malé, zarudlé oči, jež si mě a Penny prohlížely.

Penny kývla na mě a tiše řekla: „Chce si zahrát, Buckshote.“

Dveře se otevřely. Stál v nich podobaný obr a do místnosti za ním nebylo vidět.

Penny se předklonila, jak hleděla dovnitř. Zamračila se, rychle se otočila a řekla: „Radši sem zaskočíme jindy, Nicku.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Už jsem tady. Proč bych měl chodit pryč?“

„Sakra, je tu Cold Deck Jim Bartlett!“ sykla.

„Kdo to je?“

Tiše zasténala.

„To je nejlepší hráč pokeru na západ od Mississippi, sakra! Dávej si na něho pozor, jestli ho neznáš. Ten tě oškube o poslední cent!“

„Chceš dovnitř, chlape, nebo ne?“ zavrčel vyhazovač, kterého Penny oslovila jako Buckshota.

„Jasně,“ řekl jsem a prošel kolem Penny a hromotluka.

Penny, která chtěla jít za mnou, chytil a nechtěl ji pustit dovnitř.

„Pusť ji, Buckshote,“ řekl jsem. „Patří ke mně.“

„Ví Cody Mulligan, že je tu s tebou?“ zabručel.

„Samozřejmě,“ přikývl jsem.

Viděl jsem, že mi nevěří. Potom ale pokrčil rameny a zamumlal, že je to můj život.

Dveře za námi se zavřely.

Hrálo se tam u půltuctu stolů, ale jen u jednoho se něco dělo.

Svítily tam lampy visící nízko nad zeleným tem potaženými stoly.

Kolem stolu, který mě zajímal, bylo půl tuctu mužů a žen. Napravo od něj se nacházel pult. Barman v bílém saku se o něj opíral a snažil se zachytit něco z toho, co se dělo u karetních stolů.

Přišel jsem blíž.

Penny zůstala stát šikmo za mnou. Viděl jsem, jak se rozhlíží na všechny strany. V jejích očích se zračila zvědavost. Bylo zřejmé, že tam je poprvé.

Poněvadž jsem měřil přes šest stop, mohl jsem vidět přes hlavy okolostojících.

U mužů sedělo pět mužů.

Hráli stud poker, kdy je zakrytá jen jedna karta a další čtyři se vyloží na stůl. Přikupovat se u tohoto druhu pokeru nedalo. Byl to ten nejsnazší způsob, jak velmi rychle prohrát spoustu peněz.

Hned jsem věděl, kdo je ten Cold Deck Bartlett.

Ležérně seděl na židli a pravou ruku měl na stole. Zakrýval si jí kartu, kterou ještě neotočil. Před ním ležely dvě trojky a dva kluci.

Studoval jsem jeho snědou, zajímavou tvář. Nosil pečlivě upravený knír. Jeho nos byl lehce klenutý a propůjčoval mu smělý výraz. Černé vlasy měl sčesané dozadu. Ve svitu lampy se leskly. Ruce měl útlé. Nenosil prsten a jeho prsty prozrazovaly stejně málo nervozity jako jeho obličej.

Naproti němu seděl obtloustlý muž s licousy a silnými rty, mezi nimiž držel vyhaslý nedopalek kubánského doutníku. Ve tváři byl rudý. Tlustými prsty se neustále dotýkal tří es, která měl spolu s jedním klukem vyložená na stole.

Náhle posunul na hromádku uprostřed stolu stodolarovou bankovku a řekl: „Dalších sto, Cold Decku. Já se nenechám dostat ze hry blufováním. Nemáte ani dalšího kluka, ani trojku.“

Hráč neváhal ani vteřinu a přisadil.

„Sto a sto na to,“ řekl. Ani na jeho hlasu nebylo znát sebemenší vzrušení. „Jestli chceš vědět, jestli blufuju, Colville, tak musíš přisadit.“

Tlouštík odfrkl.

V saloonu byl hluk, proto tam výkřiky úžasu docela zanikly.

O několik minut později se otevřely jedny dveře. Tlouštík se ještě pořád neodhodlal, jestli riskne dalších sto dolarů.

Zvedl jsem hlavu.

Do místnosti vešla ta žena z pódia. Houpavým krokem se blížila ke karetnímu stolu. Ještě stále na sobě měla ten korzet, kterým mě tak uhranula. Fascinovaně jsem hleděl na výstřih, v němž se houpala ňadra.

Muži a ženy u stolu jí ochotně udělali místo. Postavila se za tlouštíka a položila mu ruce na ramena.

Měl jsem pocit, že jí ta prsa snad vypadnou z výstřihu, když se k němu sklonila a políbila ho na pravé ucho.

Viděla mě, to jsem věděl. Tentokrát to však byla ona, kdo ignoroval mou přítomnost.

Tlouštík jako by díky ní dostal odvahu. Nebo jí jenom chtěl zaimponovat. Každopádně sáhl do kapsy saka a vytáhl svazek bankovek. Beze slova posunul sto dolarů, které předtím na stůl položil Cold Deck Jim Bartlett, a zvýšil vklad o tisíc dolarů.

Hráči se téměř nezřetelně zúžily oči.

Okamžitě jsem pochopil, že má problémy. Možná neměl dost peněz na to, aby mohl přisadit. Vypadalo to, jako by ho ten otylý chlápek chtěl dostat ze hry.

„Dohodli jsme se, že nejvyšší sázka je sto dolarů, Colville,“ zamumlal Bartlett.

Tlouštík se usmál.

„Právě jsem zvýšil limit, Cold Decku,“ odvětil potměšile.

Neunikl mi pohyb v místnosti.

Ženy ucouvly od karetního stolu. Stejně tak i většina mužů. Jen dva mládenci, kteří stáli šikmo za tlouštíkem, zůstali stát. Ruce měli těsně nad pažbami svých koltů. Bylo mi jasné, že toho hráče rozstřílejí na cimprcampr, pokud se pokusí protestovat proti novému pravidlu.

Cold Deck vytáhl peníze a začal počítat.

Muselo mu však už předtím být jasné, že to tisíc dolarů není.

Udělal jsem krok k němu.

Cítil jsem, jak mě Penny chytila za rameno, ale vytrhl jsem se jí.

„Kolik vám chybí, Cold Decku?“ zeptal jsem se do ticha. „Rád vám pomohu, pokud to není příliš mnoho.“

Hráč si mě prohlížel svýma černýma očima. Chtěl zavrtět hlavou, to jsem zřetelně poznal. Pak však tlouštík řekl kvákavým hlasem: „Každý hraje jen se svými penězi, pane!“

Ohlédl jsem se a usmál se. Na okamžik jsem zachytil pohled ženy za ním. Výraz jejich zelených očí jsem si nedokázal vyložit. Považovala mě za odvážného, nebo za frajera, který moc rozumu nepobral? Bylo mi to ovšem jedno.

„Pan Bartlett to pravidlo právě změnil,“ řekl jsem a sám jsem se divil, jak klidně můj hlas zněl.

Tlouštíkovi div nevypadly oči z důlků.

Cold Deck se zaklonil a koutkem úst řekl: „Dvě stovky by mi stačily, pane.“

Vytáhl jsem bankovky a hodil je na stůl. Cold Deck je přepočítal.

„Přesně dvě stě.“ Hodil je doprostřed a posunul je na svou hromádku. „Toto je osm set, Colville. Dorovnávám a chci vidět vaše karty.“

Oba pistolníci nalevo a napravo od tlouštíka byly napjatí jak struny. Čekali na znamení od svého bosse.

Tlouštík však, jak se zdálo, neměl zájem o přestřelku. Možná se obával, že jeho muži budou na hráče a neznámého příliš pomalí a že by i on sám mohl něco koupit.

„Vidíš, co mám, Cold Decku,“ řekl svým kvákavým hlasem. „Tři esa!“

Cold Deck levou rukou vzal svou zakrytou kartu a otočil ji.

Byl to čtvrtý kluk.

To znamenalo, že Cold Deck Jim Bartlett měl full house, jímž porazil tlouštíkova tři esa.

V místnosti zavládlo ticho.

Tlouštík se opřel o židli, ze které až přetékal, a pohlédl na mě.

„Vypadá to, že pokeru rozumíte, pane,“ řekl a potměšile se usmál. „Co kdybyste se k nám přidal?“

Penny byla opět za mnou a prudce mě zatáhla za kabát.

Ignoroval jsem to.

„Rád. Jmenuju se Nick Joliet. Přijel jsem do Denveru teprve včera a rád bych se v tomto hezkém městě usadil.“

Tlouštík, Cold Deck Jim Bartlett a muži a ženy, kteří tam přihlíželi, na mě hleděli. Z očí většiny z nich jsem vyčetl, že mi dávají nanejvýš několik dnů. Byl jsem pro ně kandidát na místo na hřbitově.

„Jsem Eliot Collville, Joliete,“ řekl tlouštík. „Patří mi White Elephant. Posaďte se.“

Udělal gesto prsty a ti tři muži, kteří předtím hráli s ním a s Cold Deckem, se zvedli.

Hráč mi přisunul židli a já se posadil tak, že jsem dobře viděl na hráče i ženu za ním.

Cold Deck ke mně přisunul čtyři sta dolarů.

Chtěl jsem si nechat jen své dvě stovky, ale on lehce zavrtěl hlavou a já si pomyslel, že mu ty peníze ještě pořád můžu vrátit, až skončíme.

+ + + + +

Nevěděl jsem, kolik je hodin.

Přede mnou leželo na stole dvanáct set dolarů. Přibližně pět set předtím patřilo Colvilleovi, tři sta Cold Deckovi.

Neuniklo mi, že Cold Deck mě šetří. Zůstal ve hře jen tehdy, když si všiml, že Colville má lepší karty než já.

Colville byl v tučném obličeji rudý hněvem. Nemohl však nic říct. Ani já, ani Bartlett jsme nepodváděli. Byla to poctivá hra.

Měl jsem se na pozoru stejně jako Cold Deck.

Jasně jsem cítil, že hráč je připraven, že bude muset sáhnout po koltu, jehož perleťová pažba trčela z pouzdra na jeho stehně. Colville a jeho gorily z něho, jak se zdálo, měli velký respekt. Ze mě si mnoho nedělali, protože jsem neměl kolt za pasem.

Colville a já jsme měli znovu dobré karty. Tlouštík měl před sebou vyložené tři krále a desítku, já tři kluky a sedmu. Má zakrytá karta byl čtvrtý kluk. Colville mě už nemohl porazit, protože čtvrtá dáma, kterou by na to potřeboval, ležela na stole před Cold Deckem.

Přesto Colville pokračoval ve hře. Cold Deck odstoupil.

Věděl jsem, že Colville tentokrát neblufuje.

Musel před sebou mít druhou desítku. To by znamenalo, že by měl full house, s nímž mě chtěl porazit.

Viděl jsem, že Cold Deck přisunul hromádku svých peněz k sobě tak, by je mohl bleskurychle vzít.

To mi řeklo víc než dost.

Byla to poslední hra.

Uvědomoval jsem si, že Colville se nesmíří s další porážkou.

Koutkem oka jsem viděl Penny Mulliganovou, jež stála u pultu. Byla bledá. I ona jako by si myslela, že naše známost rychle skončí.

Zmocnil se mě neklid.

Cold Deck Jim Bartlett, jak to vypadalo, neměl v úmyslu kvůli mně koupit kulku.

Začal jsem přemýšlet nad tím, zda by nebylo lepší odstoupit ze hry.

Vtom však Colville zvýšil sázku o dvanáct set dolarů – přesně o sumu, která přede mnou ležela na stole.

Nemůže mě porazit.

Ty peníze měly patřit mně.

Skoro tři tisíce dolarů!

Náhle jsem věděl, že se těch peněz, které jsem vyhrál v poctivé hře, nevzdám.

Levou rukou jsem pomalu odstrčil své bankovky doprostřed stolu. Pravou rukou jsem měl u klopy saka. Odtud už to nebylo daleko k pažbě remingtonu ráže 38, který jsem nosil v pouzdře pod paží.

„Vyložte, Colville,“ ucediil jsem.

Otočil kartu a se zkřivenou tváří ji položil na stůl.

Byla to desítka, jak jsem se domníval.

Hleděli na mě.

Doslova jsem cítil, jak se jim všem zatajil dech. Pistolník napravo od Colvillea už držel dlaň na pažbě. Colville sám varoval Cold Decka ostrým pohledem.

K čertu, pomyslel jsem si, nenechám se okrást!

„To je málo, Colville!“ chraplavě jsem řekl a hodil na stůl čtvrtého janka.

V tom samém okamžiku, kdy Colvilleovi poklesla spodní čelist, se s ohlušujícím třeskem rozletěly dveře herny.

Slyšel jsem Buckshotův řev a pak se ozvalo tlesknutí.

Penny Mulliganová vykřikla.

A potom to šlo ráz na ráz.

Ještě jsem stihl chňapnout po bankovkách na stole a levou rukou si je nacpat do kapsy saka, když to vypuklo.

Colville strčil do stolu.

Bartlett vyskočil a dostal se do bezpečí, než ho hrana stolu mohla přitlačit k jeho židli.

Já jsem nebyl dost rychlý. Těžký stůl mě udeřil do břicha. Odstrčil jsem židli a viděl jsem, jak jeden pistolník vytáhl revolver. Asi si myslel, že v mém případě nemusí příliš spěchat. To od něho byla chyba. Trefil jsem ho do ramene, ještě ani nezvedl kolt.

Pak mě náhle chytily za krk čísi ruce a strhly mě z židle. Cosi ocelově tvrdého mě trefilo do spánku. Viděl jsem hvězdičky a slyšel jekot Penny, která křičela: „Přestaň, vždyť ho umlátíš!“

Připadal jsem si stejně jako před čtyřmi týdny, kdy jsem se málem utopil v Mississippi. Hučelo mi v hlavě. Něco mi do ní neustále bušilo.

Třeskly výstřely a kdosi zabručel: „Já toho hajzla oddělám!“

Ztratil jsem rovnováhu a měl jsem pocit, že se mi obrací žaludek. Kdosi mě chytil pod pažemi a odvlekl ven. Do plic se mi dostal chladný noční vzduch a pak jsem ztratil vědomí.

+ + + + +

Ucítil jsem cosi vlhkého na rtech.

Pokusil jsem se otevřít oči, ale trvalo to dlouhou dobu, než se mi to podařilo.

Skláněl se ke mně čísi malý obličej.

Poznal jsem tmavé srní oči Penny Mulliganové. V rukou držela láhev, ze které mi dávala napít.

Odstrčil jsem její ruce s láhví a pokusil jsem se narovnat.

Sténaje jsem klesl zpátky. V hlavě mi dunělo. Na chvíli jsem zavřel oči a mdloby zase přešly.

„Jen klid,“ řekla Penny.

Měla pravdu.

Ani jsem nevěděl, kde jsem.

Co se stalo v herně saloonu White Eleújant? Kdo vyrazil dveře a tím mi pravděpodobně zachránil život?

Pomyslel jsem na ty tvrdé rány, které jsem musel inkasovat. Řekl jsem si, že to asi byl ten podobaný vyhazovač.

„Jsi v bezpečí, Nicku,“ řekla Penny.

Sáhl jsem do kapsy kabátu.

Zmocnila se mě panika, když jsem ho nenahmatal. Opět jsem se prudce posadil. Tentokrát jsem slabost přemohl a zůstal jsem sedět.

„Kde jsou peníze?“ zachraptěl jsem.

„Uklidni se. Jenom jsem ti svlékla kabát.“

Rozhlédl jsem se.

Kolem byly holé skalní stěny. Ve svitu lucerny se vlhce leskly. Vypadalo to, jako bychom se nacházeli v nějaké jeskyni. Byla ovšem zařízená nábytkem. Ležel jsem na železné posteli a vedle stál stůl a tři židle. Přes opěradlo viselo mé pouzdro a v něm byl remington.

Rozhlížel jsem se dál.

Jedna stěna té jeskyně byla z prken. Byly tam dveře a okno. Před okny visely závěsy.

„Kde to jsem?“ zeptal jsem se a přehodil jsem nohu z postele.

Zasténal jsem.

„Kéž bych dostal do rukou toho psa, který mě mlátil do hlavy!“ vyhrkl jsem.

Penny se zamračila.

Ve světle lucerny vypadaly její rysy velmi měkce. Teprve teď jsem pochopil, jak krásné děvče to je. Trocha líčidel a hezké šaty by ji pravděpodobně hodně změnily.

Pomyslel jsem na tlustého Colvillea a na Cold Decka Jima Bartletta.

Bylo načase, abych se dozvěděl, co se stalo v herně saloonu White Elephant.

Když jsem se na to Penny zeptal, nejdřív mlčela. Musel jsem se pořádně rozčilit, aby promluvila.

„Trefils Colvilleova pistolníka Rustyho Miliarda do ramene,“ zamumlala.

„To vím, zatraceně,“ zavrčel jsem. „Kdo vtrhl do herny? A kdo mě potom zmlátil?“

Vtáhla hlavu mezi ramena.

„Nemusíš se hned rozčilovat, Nicku,“ řekla. „Ale tátu vždycky chytne rapl, když si myslí, že mě musí chránit.“

Měl jsem pocit, že jsem se přeslechl.

Tátu?

Náhle jsem si vzpomněl na těch několik slov, která řekli ten černý obr před White Elephantem a ten podobaný vyhazovač. Varovali mě před Codym Mulliganem.

Penny začala tiše hovořit.

„Táta mě hledal. Rozzuřil se, když mu Washington pověděl, že jsem šla s nějakým cizincem šla do herny White Elephanta. Vtrhl do saloonu jak bizon, vyrazil dveře, srazil Buckshota k zemi a skočil na tebe dřív, než jsem mohla něco udělat.“

„Oni vás nechali odejít?“ zeptal jsem se a nezřetelně si vzpomněl na to, že mě někdo odvlekl pryč.

Penny zavrtěla hlavou.

„Došlo k přestřelce,“ zamumlala. „Cold Deck zranil druhého Colvilleova pistolníka. Washington a táta udělali z White Elephantu kůlničku na dříví, zatímco Cold Deck a já jsme tě odnesli na dvůr a pak na káře odvezli z města.“

Tiše jsem zasténal.

„Na káře?“ hlesl jsem. Bože, něco tak ponižujícího se mi ještě nikdy nestalo. „Kde to jsem, Penny?“

„V tátově dole.“

„V dole?“ Rozhlédl jsem se kolem sebe. Byla to díra, nic víc. Zadní zeď byla zakrytá zalátaným závěsem. V St. Louis i černoši bydleli lépe.

„Není to opravdový důl,“ řekla. „Jeden zlatokop posedlý zlatou horečkou tu jednou vykopal chodbu. Nic ale nenašel. Protože táta nechtěl bydlet v Denveru, usídlili jsme se tady.“

Zavřel jsem oči a klesl jsem na zem.

Věděl jsem to.

Na Západě se nic jiného čekat nedalo. Určitě uplyne ještě sto let, než tam lidé pochopí, co to je kultura.

Penny se ke mně vyděšeně sklonila.

Přes košili jsem cítil její měkká ňadra.

Ten vřelý pocit v hrudi přišel tak překvapivě, že jsem pochopil, co dělám, teprve když jsem na ústech ucítil její rty. Vzal jsem její hlavu do dlaní a přitáhl ji k sobě.

Chvíli byla jako omámená.

Pak se mi prudce vytrhla a odstoupila od postele. V obličeji byla rudá jako rak.

„To už nikdy nedělej!“ vyhrkla chvějícím se hlasem. „Kdyby to viděl táta, oddělal by tě!“

Usmál jsem se.

„Nemůžeš si celý život odpírat lásku, Penny,“ řekl jsem. „Nebo s tím chceš čekat na otcovo požehnání?“

Polkla.

„Jsi zlý, Nicku Joliete,“ zašeptala.

Najednou mi jí bylo líto.

„Jestli se chceš bavit, tak v Denveru je děvčat dost. Proč sis nezačal s Lucindou Caineovou?“ Její hlas už měl opět ten prostořeký tón, na který jsem u ní byl zvyklý.

Pokrčil jsem rameny.

„Má skvělou postavu, to nemůžeš popřít.“

„Stojí jenom o muže, kteří mají hodně peněz.“

„ Copak jsou tři tisíce dolarů málo?“

Olízla si rty.

Hleděl jsem na ni. Pak jsem se znovu narovnal a šel jsem k židli, na níž jsem měl kabát. Vzal jsem ho a sáhl do levé kapsy.

Byla prázdná. To jsem si mohl myslet.

„Kde jsou moje peníze?“ chraplavě jsem se zeptal Penny.

„Hlavně si nemysli, že jsme ti je ukradli,“ odvětila.

„Ne? Takže jste je za mě zanesli do banky?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Táta si je půjčil, Nicku,“ zamumlala.

„Jenom tak? Aniž se mě zeptal?“

„Nemohl se tě zeptat. Byls v bezvědomí.“

„Měl počkat, až se zase probudím!“ vztekle jsem zařval.

Chtěla něco odvětit, ale jenom zavřela ústa a otočila hlavu k prkenné stěně, když se zvenčí ozvalo vrzání vozu.

Vzal jsem své podpažní pouzdro a přivázal si ho k tělu. Když jsem remington povytáhl, ustoupil jsem stranou, abych viděl na dveře, kdyby se otevřely.

Penny na mě hleděla vytřeštěnýma očima.

„Co chceš dělat, Nicku?“ zeptala se. „To jsou táta a „Washington. Jedou z města.“

„Vrátí mi všechny mé dolary, nebo si tvého tátu podám,“ zavrčel jsem.

Penny byla bledá jak stěna. Chtěl jít ke mně, ale já chraplavě řekl: „Zůstaň, kde jsi, Penny. Nechci, aby si tvůj otec myslel, že s tebou něco mám.“

To ji dopálilo. Šla ke dveřím a otevřela je.

Než jsem proti tomu mohl něco podniknout, zmizela venku. Ještě pořád byla tma.

Přemýšlel jsem, jak daleko jsme od města.

Koně před vozem řehtali.

Uslyšel jsem hluboký hlas.

„Ten proklatý parchant může být rád, že je ještě naživu!“

Ve dveřích se náhle objevila mohutná postava.

Příchozí se musel sklonit, aby se neuhodil hlavou o rám dveří. Ve tváři byl podobný Penny, byl opálený, měl hnědé oči a zrzavé vousy.

Věděl jsem, že to je Cody Mulligan, otec Penny, i když jsem si nedokázal představit, jak takový hromotluk může mít tak drobnou dceru.

Cody vešel do místnosti.

Pro jistotu jsem vytáhl remington z pouzdra a namířil ho na obra. Už jsem se nemínil nechat znovu zmlátit.

Zůstal stát vedle stolu a hleděl na malý revolver v mé dlani.

Pak se burácivě zasmál.

„Koho chceš s tou hračkou strašit, dandy?“ zabručel. „Myslíš, že by mi ta kulka vůbec pronikla přes kůži?“

„Kdo říká, že bych ti střílel na kůži, Mulligane?“ odsekl jsem. „Můžeš si být jistý, že bych mouše ustřelil sosák. Snadno bych našel místo, kde by ti i kulka z mého revolveru způsobila bolesti.“

Penny vklouzla do chaty. Za ní se objevil obrovitý černoch, jenž se zpocenou tváří vlekl do jeskyně těžkou bednu, kterou potom postavil na stůl.

Penny si stoupla mezi svého otce a mě.

„Schovej ten revolver, Nicku!“ ostře řekla.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nedovolím tomu grizzlymu, aby mě zmlátil, i kdyby to desetkrát byl tvůj otec.“

„Nic ti neudělá. Slíbil mi to.“

„Nevím, jestli můžu dát na jeho sliby.“

Obr přidušeně zabručel. Pravou rukou se pokusil odstrčit Penny stranou, ale ona se bránila a rudá ve tváři řekla: „Slíbils mi to, táto! Jestli se ho dotkneš, už s tebou nikdy nepromluvím!“

Codymu Mulliganovi se zajiskřilo v očích. Již se však nepohnul.

Strčil jsem remington do pouzdra.

„Něco takového by měli zakázat,“ zavrčel. „Co to je za chlapa, když nosí revolver pod kabátem?“

„Já nepřepadám lidi zezadu,“ jízlivě jsem opáčil. „A jestli si někdo myslí, že jsem neozbrojený, a přesto mě ohrožuje revolverem, tak si nezaslouží nic lepšího než kulku.“

Obr otevřel ústa. Ztěžka oddechoval. Potom pohlédl na Penny.

„Sekni mu, ať drží tu svou nevymáchanou hubu. Jinak nemůžu zaručit, že dodržím svůj slib.“

„Nedělejte si násilí…“

Penny mě nenechala domluvit.

„Tak dost!“ vykřikla. „Kčertu, copak se nemůžete chovat jako normální lidi? Nechci už slyšet ani slovo. Tati, myslím, že máš dost jiných starostí, než se tu hádat s Nickem!“

Nedokázal jsem si představit, že by Cody Mulligan ještě měl starosti. Vždyť mi ukradl tři tisíce dolarů, i když Penny tvrdila, že si je jen vypůjčil.

Černoch znovu vyšel z jeskyně a přivlekl dovnitř další bednu. Vytřeštil jsem oči, když jsem na ní uviděl nápis „třaskaviny“.

Cody Mulligan odešel s černochem. Pravděpodobně, aby mu pomohl vyložit vůz, který stál venku.

Penny přistoupila ke mně.

„Proč nemůžeš být k tátovi trošku přátelštější?“ zeptala se.

Rozesmál jsem se.

„Málem mě umlátil a potom mi ukradl tři tisíce dolarů. Jak mám být k takovému člověku přátelský?“

Penny se rozčílila.

„Už jsem ti přece řekla, že si ty peníze jen půjčil. Zase ti je vrátí. Bez tvých peněz by si nikdy nemohl koupit ty věci, které potřebuje. Slíbil mi, že tě akceptuje jako společníka.“

Zalapal jsem po dechu. Co mělo znamenat zase toto?

Ví bůh, že jsem netoužil stát se společníkem grizzlyho, černocha a zlodějky.

Chtěl jsem to už Penny říct, ale poznal jsem, že bych ji tím strašlivě ranil.

„Patří to k těm věcem, které si koupil za mé peníze?“ zeptal jsem se Penny a ukázal jsem na bedny s výbušninami.

Přikývla.

„Sakra, co s tím chce dělat?“ zeptal jsem se.

„Vyhodit do vzduchu trezor banky Clark, Gruber & Company,“ odpověděla Penny.

+ + + + +

Posadil jsem se na postel.

Točila se mi hlava. Mlčky jsem pozoroval Codyho Mulligana a černocha, kteří teď do jeskyně přivlekli již desátou bednu s trhavinami. Takové množství by stačilo na smetení celého Denveru z povrchu zemského.

Penny na mě zamyšleně hleděla.

Vypadalo to, že se bojí, že rány jejího otce natropily škody v mé hlavě.

V uších mi ještě stále zněla její slova…

Chtějí přepadnout banku a vyhodit trezor do vzduchu dynamitem!

Sakra, na to stačí možná tři tyčky, ale proč deset beden?

Od začátku mi bylo jasné, že se mnou počítat nemůžou. Ne proto, že bych měl něco proti vyloupení banky. Ale to, co mínili udělat, bylo šílenství. Za daných okolností se jim nemohlo povést uprchnout.

Marshal Dale Cleaver mi připadal jako velký drsňák. Krom toho bylo v Denveru několik ostrých hochů, kteří šli Codymu Mulliganovi po krku a kteří by tu kořist hned sebrali, kdyby měl úspěch. Zkrátka a dobře byl by to velmi složitý způsob sebevraždy.

Tiše jsem zasténal, protože jsem v té chvíli odepsal mých tři tisíce dolarů.

Cody Mulligan vešel do jeskyně a postavil na zem bednu plnou zápalných šňůr.

Venku zařehtal kůň. Černoch podle všeho vypřahoval koně.

Mulligan na mě zamyšleně pohlédl.

„Co je s ním?“ otázala se Penny. „Vypadá, jako kdyby spolkl žábu.“

Penny zvedla hlavu.

„Řekla jsem mu, že jsme ho přijali jako společníka,“ poznamenala.

„Nevypadá zrovna nadšeně,“ zamumlal zrzavý grizzly.

Zvedl jsem hlavu a pohlédl na něho. Cody Mulligan nepůsobil jako bandita. Vždycky jsem si myslel, že umím odhadnout lidi. Dal bych ruku do ohně za to, že to je poctivec.

Na Západě však všechno bylo jinak. Normální věci tam neexistovaly.

Kývl jsem na bednu s trhavinami.

„Tím můžete vyhodit do vzduchu celý Denver, Mulligane,“ zamumlal jsem. „Po té bance by potom zůstala jen velká díra.“

Upřeně na mě hleděl.

„Považuješ mě za tak tupého, že bych chtěl všechny ty trhaviny nechat vybuchnout naráz?“ zavrčel.

„Proč sis jich potom tolik koupil, Mulligane?“ odtušil jsem a začal mu tykat tak jako on mně.

„Nebudu nic riskovat,“ odvětil. Víc neřekl. Otočil se a šel ke dveřím.

„Musím ještě něco vyřídit, Penny,“ zamumlal. „Zítra se vrátím. Washington zůstane tady v jeskyni. Neměl by se v Denveru ukazovat. Colville by na něho poštval nějakého zabijáka, protože mi pomohl.“

Zmizel, než mu Penny mohla odpovědět.

O něco později jsem opět uslyšel vrzání kol.

Černoch předtím ani nevypřáhl koně.

Cody Mulligan odjížděl s vozem pryč.

Washington vešel do jeskyně. Okamžitě zamířil k ohništi, v němž byl šedý, vychladlý popel, a řekl: „Udělám nám něco k snědku, Penny.“

Přikývla.

Její zamyšlený pohled ulpěl na mém obličeji. Zdálo se, že si všimla toho, že přemýšlím a že se mi nelíbí, co jsem od ní a od jejího otce slyšel.

Váhavě ke mně přistoupila a posadila se vedle mě na kraj lůžka.

Washington přinesl dřevo a rozdělal oheň. Díval jsem se, jak kouř stoupá a potom mizí. Ve stropě tedy někde musela být puklina.

Černoch na nás jen krátce pohlédl. To, že Penny seděla na lůžku vedle mě, se mu, jak se zdálo, nelíbilo. Přesto nic neřekl.

Penny mě chytila za ruku.

Vytrhl jsem se jí a vstal jsem. Se sevřenými rty jsem šel ke stolu, vzal ze židle svůj kabát a oblékl si ho.

Penny vyskočila z postele.

„Kam chceš jít?“ vyděšeně se zeptala.

Usmál jsem se.

„Myslíš, že budu bydlet v tomto medvědím doupěti? Půjdu do Denveru a najdu si slušný hotel.“

„To nejde, Nicku!“ vyděšeně řekla. „Jsi teď náš partner! A navíc bys tam nepřežil ani hodinu. Elliot Colville je rozhořčený na nejvyšší míru. Poslal by na tebe Buckshota a své pistolníky!“

Washington se zvedl od ohniště a přišel ke dveřím. Chtěl mi zabránit v tom, abych opustil jeskyni.

„To je jenom moje věc, Penny,“ zavrčel jsem. „Umím na sebe dát pozor. Colville si zadělá na problémy, jestli na mě poštve někoho ze svých zabijáků.“

Její srní oči byly jako talířky.

„Tys zešílel, Nicku,“ zašeptala. „Řekla jsem ti, co chce táta provést. Možná se už v Denveru rozneslo, že koupil deset beden dynamitu. Ptali by se tě na to, Nicku. Teď tam už nemůžeš. Všichni táhneme za jeden provaz.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To ne, Penny,“ vyhrkl jsem. „Nikdo se mě neptal, jestli se chci přidat do toho vašeho ztřeštěného podniku. Nic jsem vám neslíbil, ani mě k tomu nemůžete nutit. Udělám to, co považuju za nutné. A vím, že by to bylo chyba, která by mě stála život, kdybych se k vám dal.“

„Máme tvoje peníze, Nicku!“ Její hlas byl stále ostřejší. „Už je neuvidíš, když teď odejdeš!“

Pokrčil jsem rameny.

„Nic bych z nich neměl, kdyby do mě napumpovali olovo,“ odvětil jsem. „Není to poprvé, co jsem přišel o peníze. Co jsou tři tisíce dolarů proti životu?“

Nespouštěl jsem černocha z očí.

Když jsem udělal další krok ke dveřím. Washington se zamračil. Chvělo se mu chřípí.

Zastavil jsem se.

Aniž bych se otočil k Penny, jsem řekl: „Bez váhání bych ho oddělal, kdyby mi chtěl bránit v odchodu, Penny. Řekni mu, ať mi jde z cesty.“

Namísto odpovědi jsem za sebou uslyšel cvaknutí revolveru.

Ztuhl jsem. Potom jsem šel k Washingtonovi, který hleděl svýma velkým černýma očima na Penny.

Nehýbal se.

Prošel jsem kolem něj, otevřel dveře a vyšel jsem ven. Slyšel jsem ještě tichou kletbu, kterou zasyčela Penny, a pak jsem za sebou zavřel dveře.

Oddechl jsem si, i když jsem věděl, že Penny by mě nikdy nestřelila do zad.

Po pravé ruce už obloha šedla.

Den již nebyl daleko. Šel jsem podle kolejí povozů a brzy jsem na rovině pod sebou spatřil malá, jiskřící světla. To musel být Denver.

Zaklel jsem, když jsem viděl, že je to nejméně pět mil. Cesta tam by tedy trvala nejméně hodinu.

Odhodlaně jsem se pustil za těmi světly.

Varování, co mi uštědřila Penny, jsem nebral vážně. Věřil jsem, že se s Elliotem Colvillem už nějak vypořádám.

Sáhl jsem si do kapsy kalhot, ve které jsem měl nějaké drobné. Dělalo to třicet dolarů.

To stačilo na pár dnů v hotelu a ani jsem nemusel hladovět. A než mi ty peníze dojdou, jistě najdu způsob, jak si pár dolarů vydělat, říkal jsem si. Možná by mi mohl pomoct Cold Deck Bartlett. Koneckonců mi dlužil laskavost.

Saloonu White Elephant jsem se ovšem mínil vyhýbat.

Jestli to pomůže, to jsem nevěděl. Neměl jsem tušení, jak dlouhé jsou nitky, za které ve městě tahá Elliot Colville.

+ + + + +

Čtvrti červených luceren a ulicím, kde byly saloony, jsem se vyhýbal.

V jedné klidné ulici, na které nebyly skoro žádné podniky, jsem se ubytoval v čistém penzionu, kde stál pokoj na měsíc jen deset dolarů.

Celý den jsem prospal.

Měl jsem poměrně nehezké sny, v nichž hrál hlavní roli Buddy Mackay. Seděl v kormidelně mississipského parníku a já plaval ve vlnách a marně se pokoušel uniknout obrovskému lopatkovému kolu, které se ke mně blížilo.

Navečer jsem se probudil celý zpocený.

Má nálada byla na bodu mrazu. Zlepšila se teprve, když jsem na židli spatřil svůj oblek.

Dal jsem ho majitelce penzionu k vyžehlení. Teď vypadal znovu skvěle.

Nejkrásnější ovšem byly dvě stodolarové bankovky, jež ležely na stole.

Oblékl jsem se a šel jsem do velké místnosti, v nímž hosté penzionu snídali.

Majitelka právě prostírala stoly na ráno.

Byla to starší přátelská dáma.

Ukázal jsem jí ty bankovky a ona řekla: „Našla jsem je v podšívce vašeho saka, pane Joliete. V levé kapse byla velká díra. Zašila jsem ji.“

Poděkoval jsem jí a opustil jsem penzion.

Na ulici panoval klid.

Rušno bylo až u řeky.

Procházel jsem se po Market Street.

Naproti banky Clark, Gruber & Co. jsem zůstal stát a prohlížel jsem si tři hlídače se zkrácenými brokovnicemi. Měli na sobě kabáty s dlouhými šosy a tuhé, kulaté klobouky. Se svými kníry vypadali drsně. Ti by vypálili, už kdyby si poblíž banky odkašlala moucha.

Zavrtěl jsem hlavou.

Otec Penny to nemohl mít v hlavě v pořádku. Raději měl číhat na nějakém temném rohu a okrádat opilce, to by se k němu hodilo víc.

Šel jsem dál.

V jednom obchodě jsem si koupil nové šaty. Proužkovaný oblek, tuhý klobouk a košili s náběrkami, jakou nosil Cold Deck Jim Bartlett. K tomu boty, které mi seděly jako ulité.

Prodavač mě chtěl ještě přesvědčit, že si mám koupit revolverový opasek. Uviděl mé podpažní pouzdro a řekl: „S tím budete mít v Denveru jenom trable, pane.“

Bylo mi jedno, co si myslel. Nemínil jsem se přizpůsobovat zvyklostem Západu. Jednou jsem chtěl z Denveru zmizet. Předpokládal jsem, že válka na Východě nebude trvat dlouho. Rebelové z Jihu museli být poraženi. A až válka skončí, chtěl jsem okamžitě odjet do New Yorku.

Před půlnocí jsem se zašel blízko k ulici, na které stál saloon White Elephant.

Ještě jednou jsem šel do penzionu a oblékl si své nové věci. Líbily se mi. Vypadal jsem docela elegantně. Možná bych si mohl nechat narůst knírek jako Cold Deck.

Proč bych se měl skrývat, ptal jsem se.

Jednou by mě Colvilleovy gorily stejně vypátraly, protože jsem se nemínil vyhýbat nejzajímavějším čtvrtím Denveru.

Vydal jsem se do White Elephantu. Bylo tam znovu plno. Předtím jsem se ujistil, že mám remington volně v pouzdře.

Neviděl jsem tam žádného známého, dokud muž u piána nezačal hrát a neodtáhla se opona.

Ozval se chlapský řev.

Lucinda Caineová vypadala ještě svůdněji než včera večer.

Zpívala svým chraplavým hlasem a dostala muže pohyby svého těla do varu.

Někteří se pokusili vzít pódium útokem, ale pár hromotluků, kteří očividně byli na Colvilleově výplatní listině, zchladilo jejich vášnivost několika ranami obušky.

Žena v korzetu se při zpěvu rozhlížela po přítomných.

Přestože jsem měl nový oblek, poznala mě.

V té chvíli jí přeskočil hlas. Byl jsem jediný, kdo si toho všiml.

Usmál jsem se na ni.

Nepohlédla jinam, jak jsem čekal. Po zbytek toho kusu hleděla na mě a já cítil, jak mě pomalu polévá horko.

Věděl jsem, že musím být opatrný.

Byla přítelkyní Elliota Colvillea. Možná svůj zájem o mě jen předstírala, aby na mě upozornila Colvilleovy gorily.

Její zpěv neustále provázely nadšené ovace. Já na ni kývl a ona k mému překvapení to kývnutí opětovala.

Opona se zatáhla. Muži se vrátili k baru a k whisky.

Už jsem přemýšlel, jestli mám zůstávat déle, když tu před oponu vyšla Lucinda Caineová.

Převlékla se. Měla teď na boku dlouhý rozparek, který se při chůzi rozhrnoval a odhaloval její neuvěřitelně dlouhé nohy.

Výstřih těch šatů nebyl o nic menší než měl ten korzet. Její ňadra se při každém kroku svůdně vlnila. Nebylo možné z nich odtrhnout pohled.

Šla přímo ke mně.

Měl jsem místo u pultu a držel jsem v levé ruce sklenici s whisky.

Před ní se vytvořila ulička. Když se usmála, začal jsem se potit.

„Ahoj, Nicku,“ řekla svým prokouřeným hlasem.

Pokusil jsem se zakrýt vzrušení, ale můj hlas zněl chraplavě, když jsem se jí zeptal, zda ji můžu pozvat na drink.

Očividně se domnívala, že ještě pořád mám ty tři tisíce dolarů, protože kývla na barmana a řekla: „Šampaňské, Fredericu.“

Já měl jenom sto dolarů. Doufal jsem, že to bude stačit.

Došla ke mně.

Ostatní ucouvli, když dala gorilám pohledem najevo, že se mnou chce mluvit v soukromí.

„Vypadá to, že hazardujete se životem, Nicku,“ zamumlala. „Rusty Miliard sedí vedle. Kdyby věděl, že jste tady, už by tu byl a držel by v ruce kolt.“

Pousmál jsem se.

„Už může zvednout pravou ruku?“ otázal jsem se.

Frederic přinesl šampaňské.

Slyšel jsem kolem sebe mumlání. Nespouštěl jsem oči ze dveří s malou špehýrkou, které vedly do herny. Neuniklo mi, že ta špehýrka se otevřela. Byl za ní vidět čísi obličej, ale nebylo poznat, jestli to je onen Buckshot.

Zamotala se mi hlava, když se Lucinda dotkla mé ruky. Zdánlivě nezáměrně se dotkla svými velkými ňadry mého ramene. Polkl jsem.

Usmála se, protože jí neuniklo, jak mě vzrušuje. V očích se jí zajiskřilo.

„Líbíš se mi, Nicku,“ náhle tiše řekla. „Mám ráda muže, kteří umějí vítězit. A ty k nim patříš. Měl by ses dohodnout s Elliotem. Mohla bych se za tebe přimluvit.“

Pokrčil jsem rameny. Proti tomu se nedalo nic namítnout. Věděl jsem, že nemůžu bojovat proti celému městu, pokud tam chci něco dokázat. Za každou podporu jsem byl vděčný. Nebylo ovšem jasné, zda bude Elliot Colville o mou spolupráci stát.

Nedostal jsem se k tomu, abych tu otázku položil Lucindě.

Protože jsem ještě pořád kontroloval dveře vedle pódia, neuniklo mi, jak se náhle otevřely.

Objevil se v nich nikoli tělnatý Buckshot, ale Rusty Miliard, pistolník, kterému jsem včera večer poranil ruku, když mě chtěl odkrouhnout.

Jeho tvář byla rudá vztekem. Odstrčil několik mužů, kteří ustrašeně ucouvli. Zdálo se, že mají velký respekt z jeho koltu.

Lucinda ho uviděla též.

Na jejích plných, tmavě rudých rtech se objevil úsměv. Se sklenicí šampaňského v ruce ustoupila krok stranou, takže nyní nestála mezi mnou a Miliardem.

Byl jsem překvapen, protože jsem si myslel, že pistolníka zchladí. Krátký pohled jejích nazelenalých očí mi však ukázal, že přímo prahne jednoho z nás vidět mrtvého. Cítil jsem její vzrušení. Připadalo mi to, že souboj, ke kterému se schylovalo, ji eroticky stimuluje. A to se mi v žádném případě nelíbilo.

Na Millardovi nebylo vidět, že by byl zraněný. Měl nové sako. Do toho, které na sobě měl včera, jsem udělal dírku. Možná ho ta kulka jen škrábla.

Každopádně měl ruku svěšenou nad pažbou revolveru jako pařát, když se zastavil tři kroky ode mě a pohlédl na mě přivřenýma očima.

Hleděl jsem za jeho rameno, protože jsem zaregistroval pohyb u dveří vedle pódia.

Vešel tam jimi tlustý Elíiot Colville. Zůstal stát u pódia. V ústech měl havanu.

„Ušetřils mi hledání, ty bastarde!“ zavrčel Miliard.

Pokrčil jsem rameny.

„Nevím, co chceš, Miliarde,“ odvětil jsem. Můj hlas zněl chladně. A také jsem byl chladný. Věděl jsem, že tento chlápek na mě nemá. „Musels počítat s tím, že na to můžeš doplatit, když na někoho namíříš kolt.“

„Jenom zbabělec nosí revolver pod šaty, kruci!“ vyhrkl.

Usmál jsem se a zavrtěl jsem hlavou.

„Díváš se na to špatně, Miliarde. Jenom zbabělec namíří kolt na někoho, koho považuje za neozbrojeného.“

„Ty nejsi neozbrojený!“ sykl Miliard. „Teď ti dám co pro to!“

„To bych ti nedoporučoval, Miliarde,“ klidně jsem odvětil. „Nejsi na mě dost rychlý.“

Viděl jsem, jak se mu zablesklo v očích.

Sáhl jsem si pod sako a vytáhl remington.

Rusty Miliard zbledl.

Opět ani nestačil tasit. Pustil pažbu revolveru, jako by se o ni popálil.

„Střílej, Nicku!“ vyhrkla Lucinda Caineová.

Krátce jsem se ohlédl. V její hezké tváři byl výraz, který se mi pranic nelíbil.

Rusty Miliard se roztřásl.

Strčil jsem remington do pouzdra.

V pistolníkových očích se zračil úžas. Tvrdě polkl. Věděl, že bych ho mohl zabít, aniž by mě za to stíhal zákon.

Elliot Colville přišel blíž.

Panovalo tam ticho.

„To bylo tvé poslední představení, Miliarde. Bude lepší, když si osedláš svou herku a zmizíš z Denveru,“ řekl svým kvákavým hlasem.

Miliard sebou trhl. Ještě jednou na mě pohlédl, potom stáhl hlavu mezi ramena a prodral si cestu mezi muži směrem ke dveřím.

+ + + + +

Colville se otočil ke mně. S havanou v ústech řekl: „Co takhle partičku, Joliete?“

Pousmál jsem se.

„Proti tomu se nedá nic namítnout, Colville,“ odvětil jsem. Otočil jsem se k Lucindě Caineové. „Vadilo by vám, kdybychom to šampaňské pili v herně?“

Už se znovu ovládla. Usmála se na mě. Se sklenicí v ruce prošla kolem mě a tlustého Colvillea a zamířila ke dveřím u pódia.

V té chvíli jsem vycítil, že Lucinda Caineová mě už nikdy nedokáže vzrušit.

Byla to chladnokrevná žena a já věděl, že jednoho dne by řekla „Střílej!“ někomu jinému, kdyby si myslela, že je rychlejší než já.

S Colvillem jsem šel za ní.

Vešli jsme do herny.

Buckshot stál u dveří a zachmuřeně si mě prohlížel. Vypadal, jako by spadl pod parní válec. Jeho podobaná tvář byla polepená náplastmi a levé oko měl opuchlé tak, že jím určitě neviděl.

Když zavřel dveře, Lucinda se otočila ke mně.

„Měls Miliarda zabít, Nicku,“ řekla. „Teď musíš být připraven na to, že tě bude chtít odkrouhnout ze zálohy.“

Muži v herně na mě hleděli.

Několik z nich tam bylo už včera.

Díval se na mě i muž v černém obleku, který se opíral o barpult. Na jeho saku se leskla hvězda. Se zájmem na mě hleděl svýma chladnýma, černýma očima. Vypadal překvapeně.

Byl to marshal Dale Cleaver, jenž mi radil, abych Denver co nejrychleji opustil. Bylo mi jasné, že teď se mnou bude mluvit jiným tónem. Vypadalo to, že je to přítel Elliota Colvillea.

Colville se vydal k jedněm dveřím. Lucinda mě vzala pod paži a vedla mě za ním do místnosti, která byla mnohem menší, ale ještě elegantněji zařízená.

Colville rozsvítil petrolejku.

Dveře za mnou se zavřely. Cítil jsem, že do místnosti vešel ještě někdo, a otočil jsem se.

Byl to Cleaver. Marshal se usmál a opřel se o dveře.

„Posaďte se, Joliete,“ zakvákal Colville.

Krátce jsem se rozhlédl po té místnosti. Byla to tlusťochova kancelář.

V jednom rohu stál stůl s klubovkou. U stěn byly police s knihami. Colville postavil petrolejovou lampu na psací stůl a posadil se na jeho okraj.

„Myslel jsem si, že se mnou chcete mluvit, Colville,“ řekl jsem hrdelním hlasem.

„Pěkně po pořádku, Joliete,“ zamumlal a potáhl si z doutníku. „Lucinda má pravdu. Měl jste Miliarda oddělat a ušetřil byste si problémy.

V Denveru se se soucitem nedostanete daleko.“

Ohlédl jsem se na Cleavera.

„Co na to říkáte, marshale?“ otázal jsem se ho.

Usmál se a pokrčil rameny.

„Miliard vás chtěl zabít, Joliete. Měl jste právo poslat ho do věčných lovišť.“

Nic jsem na to neřekl a posadil jsem se do křesla, na jehož opěradle seděla Lucinda Caineová. Rozhrnul se jí rozparek. Měla nohu přes nohu a houpala chodidlem té, co byla nahoře.

Byl jsem napjatý, co ode mě tlusťoch a marshal chtějí.

Colville a Cleaver byli podivná dvojka.

Na Market Street při tom incidentu s kovboji jsem si ještě myslel, že Cleaver je neúplatný.

Teď, když jsem ho viděl s Colvillem, jsem si to už nemyslel.

„Tvrdíte, že jste přijel do Denveru teprve včera,“ začal Elliot Colville. Neunikl mi číhavý tón jeho hlasu.

Přikývl jsem. „To je pravda, Colville.“

„Proč jste tedy šel s Penny Mulliganovou do White Elephantu?“

Udiveně jsem na něho pohlédl. Že by ho ta malá zlodějka zajímala?

„Oslovil jsem ji na ulici a požádal ji, aby mi ukázala Denver,“ odpověděl jsem. Nemusel jsem mu prozrazovat, že se pokusila mi ukrást peníze. „Vodila mě po městě, a když jsem se jí zeptal, kde bych si mohl zahrát poker, co by stál za to, zavedla mě do White Elephantu.“

Tlouštík na mě číhavě hleděl.

Koutkem očí jsem viděl, jak se Dale Cleaver kouše do rtů. Něco na mém příběhu se mu nelíbilo.

„Včera večer jste vyhrál spoustu dolarů,“ protáhle řekl Colville.

Na peníze už jsem nemyslel. Že by mě vylákal do své kanceláře jen proto, aby mi je vzal?

„Bohužel už je nemám,“ protáhla jsem řekl. „Někdo mi je včera večer musel ukrást, když tu vypukl ten cirkus.“

Colville, Cleaver a Lucinda Caineová si vyměnili krátký pohled.

„Nepřenechal jste je dobrovolně Codymu Mulliganovi?“ otázal se Elliot s doutníkem v ústech.

„Jak jste na to přišel?“

Znovu na sebe pohlédli.

V kanceláři panovalo mlčení.

Cítil jsem, že ode mě něco očekávají, něco, o čem jsem neměl ani potuchy.

Tlouštík se svezl z okraje psacího stolu a vytáhl doutník z úst. V jeho prasečích očích se zajiskřilo.

„Nevím, na čem s vámi jsem, Joliete,“ kvákavě řekl. „Kdyby Luther Coote nepotvrdil, že jste s ním opravdu přijel z Julesburgu, už byste teď ležel na hřbitově. Měl byste říct, co jste dělal včera večer, když vás Penny Mulliganová a Cold Deck odtáhli z White Elephantu.“

+ + + + +

Bleskově jsem pochopil, že jediná chyba mě může stát život.

Hlavou se mi honily myšlenky.

Věděli Colville a Cleaver o plánech Codyho Mulligana na přepadení banky Clark, Gruber & Co.?

Skoro se mi zdálo, jako by předpokládali, že jsem do Denveru přijel z jediného důvodu: abych podpořil Codyho Mulligana při té tajemné akci. Myslel si snad Colville, že jsem mu vzal peníze, abych je pak dal Codymu Mulliganovi?

Muselo to tak vypadat.

Na jeho místě bych také nevěřil tomu, že mé setkám s Penny Mulliganovou a to, jak její otec vtrhl do herny, když mi začalo téct do bot, byla čistá náhoda.

„Sakra, nevím o moc víc než vy,“ chraplavě jsem řekl. „Vím akorát, že jsem střelil Miliarda do ruky. Potom mě někdo začal tlouct do hlavy tak, že jsem viděl hvězdičky. Od té chvíle už nic nevím. Probudil jsem se v nějaké jeskyni. Tam mě odvezla Penny Mulliganová. Říká, že na káře.“

„Úplně sama?“ ironicky se zeptal Cleaver.

Ohlédl jsem se na něj.

„Na to jsem se jí neptal, Cleavere.“

„A dál?“ zeptal se Colville.

„Hledal jsem své peníze. Už tam nebyly. Až na dvě stodolarové bankovky všechno zmizelo. Řekl bych, že mi je vzali tady, v herně.“

„To vám pověděla Penny?“

„Ne. Vůbec jsme o penězích nemluvili.“

„Co vám tedy řekla?“

„Chtěla, abych zůstal v jeskyni, dokud se nevrátí její otec.“

„A co by?“

„Co já? Řekl jsem jí, co si myslím. Ze St. Louis jsem zvyklý na lepší ubytování než v takové díře. Vrátil jsem se do Denveru a našel jsem si čistý penzion. Spal jsem až do večera, koupil jsem si nové věci a vrátil jsem se, abych se tu zeptal, jestli tu někdo nenašel mé peníze.“

Cleaver se smál.

Viděl jsem jiskry v Lucindiných očích a škleb na Colvilleově tváři.

Doufal jsem, že tomu uvěří.

Ve skutečnosti jsem přece s Mulligany neměl co do činění. Copak jsem mohl za to, že si Cody Mulligan bez mého dovolení „vypůjčil“ mé tři tisíce dolarů?

Colville si odfrkl.

„My vaše peníze nemáme, Joliete,“ zakvákal. „Vzala vám je Penny Mulliganová. Asi to nevíte, ale vaše malá přítelkyně je šikovná kapsářka. Okrást omráčeného pro ni není žádný problém.“

Zaklel jsem a pohlédl na něho, jako bych to nedokázal pochopit.

Prudce jsem vstal z křesla.

„Ta mrcha!“ řekl jsem vztekle. „Hned si pro ty dolary půjdu.“

Colville na mě namířil svůj tučný prst.

„Jenom klid, Joliete. S Codym Mulliganem nejsou žerty. Kromě toho je s ním ten negr.“

„Jaký negr?“ otázal jsem se.

„Můj vyvolávač.“

„Ten vysoký chlápek v té naparáděné uniformě před White Elephantem? Co ten má společného s Mulliganem?“

„Dřív pro něho pracoval,“ odpověděl Colville. „Ale to není podstatné. Jestli chcete své peníze zpátky, musíte to provést chytře. Kdybyste tam šel takto zhurta, odtáhl byste s nepořízenou.“

„Sakra, mám mu snad napsat a poprosit ho, aby mi peníze po někom poslal?“

Colville zavrtěl hlavou.

Koutkem oka jsem viděl, že Dale Cleaver se už neusmívá.

„Mohl byste si k těm třem tisícům ještě něco vydělat, Joliete. Kdybyste mi udělal laskavost,“ zakvákal tlusťoch a číhavě na mě pohlédl.

Svraštil jsem čelo. Byl jsem zvědavý, co má v úmyslu.

„V tom bude nějaký háček,“ podotkl jsem.

Colville zavrtěl hlavou. Licousy se mu chvěly.

Cítil jsem, jak se Lucinda Caineová dotkla svou nohou mé. Elliotu Colvilleovi to nemohlo uniknout, ale nedal na sobě nic znát. Spíš jsem měl pocit, že ji k tomu pobízí, než že by jí to zazlíval.

„Žádný háček, Joliete,“ odvětil. „Musíte vědět, že Mulligan je rafinovaný. Plánuje velkou akci v Denveru. Bohužel marshal a já nevíme, o co se má jednat.“

„A já to mám zjistit? Považujete Mulligana za tak hloupého, že by to vyžvanil někomu, komu předtím ukradl tři tisíce dolarů?“

Colville zrudl. Pomalu se mnou ztrácel trpělivost. Rozhodl jsem se, že budu povolnější.

„Cody Mulligan se vyhne čemukoli, co by bylo proti zákonu,“ poznamenal. „Pokud to uděláte chytře, třeba vám za ty tři tisíce dolarů nabídne partnerství. Vy byste souhlasil a pak nás informoval, co plánuje. Za to byste obdržel odměnu, jež by nebyla o mnoho nižší než vaše tři tisíce dolarů.“

„Ty má Mulligan. Zaručíte mi, že je dostanu zpátky?“

„To je samozřejmé.“

Nechtěl jsem souhlasit příliš brzo. To by možná vzbudilo jejich nedůvěru.

Pak jsem ale přikývl a řekl: „Zkusím to, Colville. Možná je to ten nejjednodušší způsob, jak se dostat ke svým penězům.“

Spokojeně se zašklebil. Dal si do úst nové havana a podal mi malou krabičku.

Vzal jsem si doutník a nechal si ho zapálit Colvillem. Při tom jsem opět ucítil Lucindinu nohu.

„Pojďte, Joliete,“ řekl Colville. „Mulligan a jeho dcera mají uši všude. Jestli vyčmuchají, že jsme se dohodli, nebude mít váš život cenu jediného centu.“

A jestli ty vyčmucháš, že už dávno vím, co chceš vědět, tak taky, řekl jsem si v duchu.

„Lucinda vás doprovodí k zadnímu vchodu saloonu, Joliete,“ zakvákal Colville. „Já ještě o něčem musím hovořit s marshalem Cleaverem.“

Lucinda Caineová se postavila do zadních dveří tak, že jsem nemohl kolem ní projít. Její temně rudě namalované rty se leskly jako perleť.

Několik vteřin jsem hleděl na její bujné poprsí. Vypjala hruď, abych ho mohl vidět ještě lépe.

„Co chceš dělat s načatým večerem, Nicku?“ otázala se svým chraplavým hlasem.

„Hm, vlastně jsem si chtěl zahrát, abych si trochu vydělal. Počítal jsem s tím, že ve White Elephantu najdu své tři tisíce dolarů.“

Zasmála se.

„Opravdu si myslíš, že je dostaneš zpátky?“

„Jistě, Lucindo. Nikdy si nic nenechám vzít.“

Pohlédla na mě, jako by nevěděla, zda mě má považovat za namyšleného hlupáka, nebo budoucího vládce Denveru.

„Tvůj džob ti vynese dost, Nicku,“ prohodila. „Proč bys nešel se mnou?“

Pomyslel jsem si, že by mi možná mohla povědět trochu víc o Colvilleových plánech.

„Nemáš ještě vystoupení?“ zeptal jsem se jí.

S úsměvem zavrtěla hlavou.

„Jedno za večer stačí, jinak by chlapi udělali z Colvilleova saloonu kůlničku na dříví.“

V tom zřejmě měla pravdu. Většina jejích obdivovatelů netušila, že to je chladnokrevná mrcha.

„Ještě jsem nezaplatil za šampaňské,“ řekl jsem.

Tiše se zasmála a chytila mě za rameno.

„Výmluvy ti nepomůžou. Pojď. Bydlím nedaleko odtud.“

Odtáhla mě na dvůr a zavřela za sebou dveře.

Kráčeli jsme přes potemnělý dvůr. Lomoz města tam byl slyšet jen tlumeně. Jednou jsem uslyšel výstřely a výkřiky. Potom bylo zase ticho.

Brankou v nízkém prkenném plotě mě dovedla k zadní straně bílého domu, který musel stát v nějaké příční ulici.

Když jsme vešli dovnitř, uviděl jsem tlumené světlo a uslyšel jsem mumlání.

Pohlédl jsem na Lucindu.

„Ty tu nebydlíš sama?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla a postrčila mě k úzkým schodům. Dostali jsem se do chodby, do níž vedly troje dveře. Hlasy v domě nebylo slyšet.

Otevřela jedny dveře a pustila mě dovnitř. Potom rozsvítila.

Vyzvala mě, abych si udělal pohodlí.

„Hned přijdu, Nicku,“ dodala a zmizela.

Rozhlédl jsem se tam.

Ten pokoj byl elegantně zařízený. Dominovala mu široká postel s nebesy z červeného hedvábí. Kromě toho tam byl malý kulatý stůl se dvěma židlemi, toaletní stolek a skříň se skleněnými dvířky, za nimiž se leskly láhve a sklenice.

Šel jsem k oknu a odhrnul těžké závěsy. Nic nebylo vidět. Ve výhledu na ulici mi bránily okenice.

Proti široké posteli s točitými sloupky se nacházely dveře. Otevřel jsem je a překvapeně jsem pohlédl na malou místnost, na jejíchž stěnách visela velká zrcadla. Uprostřed stála podivně tvarovaná pozinkovaná vana, v níž bylo určitě místo pro dvě osoby.

Uslyšel jsem tiché kroky a opět jsem zavřel dveře.

Dovnitř vešla Lucinda.

Oči jako by měla zastřené.

Cítil jsem se jako králík, na kterého chce zaútočit had.

Přistoupila ke mně. Byl jsem o půl hlavy vyšší než ona. Dlaněmi mi jela po hrudi nahoru, ke krku a pak až k vlasům.

Cítil jsem vůni jejích vlasů.

Byla to čistotná žena. To pro mě v té chvíli bylo to nejdůležitější. Potom jsem ucítil na ústech její rty. Její horký, hbitý jazyk mi pronikl mezi zuby.

Objal jsem ji kolem ramen a opětoval její polibek. Vyzývavě se tiskla ke mně. Cítil jsem její ňadra a sjel rukama k jejímu malému zadku, jímž mi začala kroužit po klíně.

Zřetelně jsem cítil, jak její tvrdost zmizela. V mém náručí změkla. Lehce se jí chvěly rty, když se mě pustila, a v jejích zelených očích byl užaslý výraz.

Dýchala ztěžka.

Slyšel jsem nějaké zvuky vycházející ze sousední místnosti a pohlédl jsem ke dveřím.

„Svleč mi šaty, Nicku,“ řekla hlubokým hlasem. Otočila se.

Neviděla nedůvěru v mých očích. Zvuky z vedlejší místnosti se mi nelíbily. Potom jsem však uslyšel něco, co znělo jako čvachtání vody. Jako by tam někdo naléval vodu do té velké zinkované vany.

Jezdil jsem jí dlaněmi po těle.

Měl jsem v St. Louis zkušené učitelky lásky a věděl jsem, jak zacházet se ženami.

Lucinda blaženě sténala. Šaty se jí svezly na zem a teď tam stála v korzetu, ve kterém vystupovala. Rozepínal jsem jí háčky na zádech a pomyslel jsem si, že jí někdo musí pomáhat při oblékání a svlékání. Když jsem rozepnul poslední háček, spadl korzet na zem. Přistoupila ke mně, posadila se na mě a s blaženým sténáním zaklonila hlavu, když jsem jí objal její velká ňadra.

Ze sousední místnosti se ozvalo zazvonění.

Lucinda se mi otočila v náručí a řekla: „Pojď.“

Zavedla mě ke dveřím a otevřela je.

Ze zinkované vany stoupala pára. Vonělo to tam po fialkách.

Lucinda si svlékla kabát. Se zájmem si prohlížela pouzdro, které jsem si odepnul. Remington jsem položil na malou stoličku vedle zinkové vany, na níž již ležely osušky a mýdlo.

Rozepnul jsem si košili. Hladila mě po hrudi. Opět jsme se políbili. Pak jsme seděli ve vaně. Náhle jsem věděl, že tu ženu chci. Nemohl jsem se dočkat, až s ní budu vedle v té velké posteli…

Její tělo bylo pokryto malými kapkami potu.

Ještě stále zrychleně oddechovala. V jejích zelených očích zračil výraz, který jsem si nedokázal vyložit.

Vášeň nepředstírala, to jsem věděl. Tlustý Elliot Colville jí určitě nemohl dát to, co já.

Zůstal jsem však opatrný.

Lucinda Caineová patřila k ženám, které dovedou cit odložit stranou, když jde o obchod. Nevzala mě tam jen tak. Chtěla mě víc připoutat k sobě a k Elliotu Colvilleovi. Zřejmě si myslela, že jí budu zobat z ruky, když jsem se s ní vyspal.

Na její tváři se objevil úsměv.

„Můj instinkt mě nezklamal, Nicku,“ řekla, přičemž ztěžka oddechovala. „Věděla jsem, že víš, jak vítězit.“

Pokrčil jsem rameny.

„Ještě pořád mi není jasné, co všechno mě v tomto městě čeká,“ nejasně jsem odvětil.

„Cos dělal v St. Louis? Proč jsi přijel do Denveru?“

„Hm. To je dlouhá historie. V St. Louis jsem bohužel nevítězil. Ale povedlo se mi urvat tučné sousto a chtěl jsem se zdekovat do New Yorku. Bohužel to nevyšlo. Nezbývalo mi nic jiného, než odjet sem.“

„Tys utekl?“ V její tváři se zračilo překvapení.

S úsměvem jsem přikývl.

„Byl to nejmocnější muž v St. Louis. Měl na své výplatní listině přibližně dvě stě lidí a já už neměl jediného přítele, když mě chtěl odpravit. Cítil jsem se ještě příliš mladý na to, aby mě sežraly ryby v Mississippi.“

Brala jako samozřejmost, že jsem patřil k temnější části společnosti. To mi nevadilo. Zákon mi nikdy nepomohl se najíst. Od svého nejútlejšího mládí jsem se učil, že se nasytí jenom ten, kdo je dost chytrý na to, aby si sehnal něco k snědku, nebo kdo pro sebe nechá pracovat jiné. Protože jsem nikdy neměl ambice hrát si na bosse, byl jsem vždy odkázaný na svou inteligenci a šikovnost.

„Nemohla bys mi dát nějaké tipy?“ zeptal jsem se Lucindy. „Jestli má Cody Mulligan něco v úmyslu, bude zatraceně nedůvěřivý. Proč si myslíte, že mi bude důvěřovat? Je přece snadné popřít, že mi ukradl ty tři tisíce dolarů.“

Naklonila hlavu. Její rozpuštěné zrzavé vlasy jí sahaly přes ramena. Pohrával jsem si s krajkami.

Náhle se v jejích očích objevil číhavý výraz.

„Mulligan je zvláštní chlápek,“

„Odkud je? Co dřív dělal?“

„Patřil mu claim u Pikes Peaku. Ke své smůle neměl trpělivost na to, aby tam kopal dost dlouho. Prodal ten claim svému společníkovi, který tam za pár dnů našel spoustu zlata a zbohatl.“

„No, něco takového člověka naštve.“

Ptal jsem se, jak se z Penny Mulliganové mohla stát kapsářka. Neřekl jsem to však nahlas. Instinktivně jsem cítil, že Lucindě by se můj zájem o Penny nelíbil a že by to vzbudilo její nedůvěru. Zavrtěl jsem hlavou.

„Nevím. Nemá Colville z Mulligana příliš velký strach? To nemáte sebemenší ponětí o tom, co chce provést?“

Neodpověděla a přitiskla se ke mně.

Vybavila se mi malá tvář Penny Mulliganové a necítil jsem se zrovna ve své kůži.

Nad ránem jsem opustil její dům zadním vchodem. Dobře jsem si zapamatoval, kde stojí. Z 16. ulice, na níž stál White Elephant, jsem odbočil do jedné příční ulice a právě na ní byl Lucindin dům.

Na té ulici bylo hodně veřejných domů.

Nejprve jsem tomu nechtěl věřit, ale pak jsem pochopil, že i dům, v němž bydlí Lucinda Caineová byt, je bordel.

Schoval jsem se, když jsem uviděl, jak z něho vyšel jeden známý. Byl to Drew Shannon, pasák, před kterým mě Lucinda varovala.

Tmavými uličkami jsem se vrátil do penzionu, kde už první hosté seděli u snídaně.

S úsměvem jsem na ně kývl a odebral jsem se do svého pokoje.

Pravděpodobně bych tak rychle neusnul, kdybych věděl, že mě někdo sledoval, když jsem opouštěl Lucindin dům.

+ + + + +

Už se to stalo mým zvykem, že jsem v noci vyrážel do města a přes den jsem spal. Doufal jsem, že Elliot Colville na mě nenasadil žádného špicla.

Navečer jsem si vypůjčil bryčku.

Stájník mě ujistil, že ten kůň je takový dobrák, že by se muselo dít nevím co, aby mě přestal poslouchat.

Já si tím nebyl tak jistý. Koně mi vždycky připadali nebezpeční, od chvíle, kdy mě ve dvanácti letech málem ukopala jedna splašená herka.

Opatrně jsem jel k jeskyni Codyho Mulligana. Cestu mi ukazovaly koleje povozu. Bez nich bych tu malou plošinu a jeskyni, jejíž vchod byl zatarasený prkennou stěnou, nenašel.

Nikdo tam ale nebyl.

Dveře byly zamčené.

Nebylo by složité zámek vypáčit, ale nechtěl jsem zbytečně vzbuzovat nedůvěru Codyho a Penny Mulliganových.

Čekal jsem ještě hodinu.

Než se setmělo, vydal jsem se na zpáteční cestu. Měl jsem vztek, že jsem vydal peníze za bryčku zbytečně.

Colvilleovi jsem patrně musel říct, že jeho špiclové musejí nejdřív vypátrat Codyho Mulligana a jeho dceru.

V pořádku jsem vrátil bryčku do nájemní stáje a po 16. ulici jsem se vydal k White Elephantu.

Na Champa Street jsem náhle spatřil Penny.

Nevěděl jsem, kde se tam tak zčistajasna vzala.

Překvapeně jsem na ni hleděl.

Její velké hnědé oči vypadaly poněkud smutně. Rty měla pevně sevřené. Skoro se mi zdálo, jako by ten pohled byl vyčítavý.

„Ahoj, Penny,“ řekl jsem. „Byl jsem u vás nahoře v jeskyni, ale nikdo tam nebyl.“

Přikývla.

„Táta a Wash jsou ve městě. Táta celkem zuřil, protožes včera večer zmizel.“

Pokrčil jsem rameny.

„Potřeboval jsem měkkou postýlku, Penny. Nejsem zvyklý spávat na tvrdé zemi.“

Její hezká tvář se na okamžik zkřivila. Potom hrdelním hlasem řekla: „Pojď se mnou.“

„Kam?“

„K tátovi, pochopitelně.“

Chytil jsem ji za rameno a usmál se na ni.

„Právě se chystá vyhodit Denver do povětří?“ zeptal jsem se.

Něco zamručela, ale nebylo tomu rozumět. Odtáhla mě do poměrně tmavé postranní ulice. Cítil jsem spáleninu. Někde tam musela být kovárna.

Penny mě dřevěnou branou odvedla do nějakého dvora. V kůlně tam žhnula výheň.

Šla přede mnou.

Najednou jsem se zastavil. Všimla si toho a otočila se. Měla vytřeštěné oči.

Instinktivně jsem cítil, že nejsme sami, ohlédl jsem se.

Nalevo jsem uviděl vysokou, temnou postavu.

Zároveň jsem za sebou uslyšel šouravý zvuk.

Přikrčil jsem se, otočil a přitom jsem z pouzdra vytáhl remington.

Něco mi proletělo těsně kolem hlavy. V následujícím okamžiku jsem měl pocit, že na mě spadla hora. Ozvalo se vrčení jako od nějaké dravé šelmy a pak mě něco chytilo za levou ruku.

Praštil jsem do něj pažbou remingtonu.

Slyšel jsem, jak ten muž přidušeně vykřikl.

„Nestřílej, Nicku!“ zvolala Penny.

Z jejího hlasu bylo cítit zoufalství. Mohl jsem vystřelit a tak si toho chlápka udržet od těla, ale Penny mě přesvědčila, abych to nedělal.

Potom mě něco praštilo do hlavy.

Přestaly mě poslouchat nohy a před očima jsem měl hvězdičky.

Slyšel jsem vrčení. Pak jsem náhle ucítil strašlivou bolest v zápěstí a vykřikl jsem. V ústech jsem ucítil písek. Další úder do zátylku, po kterém mi málem vybuchla hlava, mě již definitivně omráčil.

+ + + + +

Probuzení bylo ještě horší než poprvé.

Víčka mě skoro neposlouchala. V zátylku mi tepalo. Chtěl jsem polknout, ale nedokázal jsem to. Jazyk jsem měl úplně ztuhlý.

Chvíli to trvalo, než jsem se dokázal pohnout.

Uslyšel jsem sténavý zvuk. Nějakou dobu to trvalo, než jsem pochopil, že to sténám já.

Cosi vlhkého se dotklo mého čela. Chlad mi dělal dobře.

„Nicku!“

Ten hlas patřil Penny.

Chtěl jsem se usmát. Pak jsem si ale pomyslel, že mě nalákala do pasti. Při myšlence na zradu bolesti v zátylku zesílily.

S jistou námahou se mi podařilo pootevřít oči.

Nad sebou jsem viděl úzkou tvář Penny. Její líce se vlhce leskly. Pokusil jsem se pohlédnout za ni a poznal jsem, že jsem znovu v jeskyni Codyho Mulligana.

Zmocnil se mě hněv. Chtěl jsem vstát. Nešlo to. Nedokázal jsem pohnout rukama a nohama. Měl jsem je svázané.

Tu jsem začal vidět zřetelněji.

Penny měla v očích slzy. Chtěl jsem na ni křičet, ať mě rozváže, ale vtom se ozvala tlumená exploze a jeskyně se zachvěla. Cítil jsem, jak se postel pode mnou zatřásla.

Následovalo zadunění a pak kolem pytle visícího ve dveřích jeskyně dovnitř pronikl hustý prach.

Zavřel jsem oči a slyšel jsem, jak Penny kašle.

„Sakra, co to bylo?“ zasípal jsem, když jsem znovu popadl dech.

„To táta,“ zamumlala Penny.

To jsem si myslel. Ale proč nechal tu nálož explodovat ve staré slepé štole?

„Rozvaž mě, Penny,“ zavrčel jsem.

Zavrtěla hlavou.

„Ne, Nicku. Táta mi to zakázal. A i tak bych to neudělala.“

„A proč ne? Jsem přece váš partner.“

Její malá tvář se zkřivila.

„Zradils nás!“ vyhrkla.

„Já? Jaks na to přišla?“

„Vím, žes byl ve White Elephantu. A viděla jsem tě, jak ráno vycházíš z jednoho domu…“ Její hlas přešel v šeptání.

V duchu jsem zaklel.

Sakra, teď jsem byl v kleštích. Všechno řekla svému otci, a ten mi určitě už nikdy nebude věřit, ani kdybych měl svatozář.

„Sama’s řekla, že se mám nalepit na Lucindu Caineovou,“ řekl jsem tvrději, než jsem chtěl.

Kousla se do spodního rtu.

Otočil jsem hlavu. Nebylo snadné v tom prachu vidět až ke dveřím. Přesto jsem tam spatřil dvě vysoké postavy, které byly od hlavy až po paty od prachu.

Byli to Cody Mulligan a Washington.

Zůstali stát u stolu a začali si oklepávat prach z šatů.

Mulligan na mě vrhl mračný pohled, když viděl, že jsem při vědomí.

Pomalu přistoupil k lůžku. Pod levým okem měl krvavý šrám. Zřejmě ho trefil nějaký úlomek kamene.

„Krvácíš, táto,“ řekla Penny.

Odstrčil ji a přistoupil ke mně.

„Jenom jí vděčíš za to, že ještě žiješ, ty darebáku,“ zavrčel. „Od začátku jsem věděl, že nejsi nic jiného než parchant. Mrchožrout, který se přiživuje na druhých!“

„Nono!“ odsekl jsem. „A co myslíš, že jsi ty, Mulligane? Myslíš, že ti dají řád, když vyloupíš banku?“

Vůbec nevypadal uraženě. V jeho zarostlé tváři se zračilo pohrdání, které vůči mně cítil. To mě ještě víc rozzuřilo.

„Jsi zatracený pokrytec, Mulligane! Je mi jedno, co si o mně myslíš. Vím jenom, že někdo, kdo přinutí svou dceru krást, aby se udržel nad vodou, je lotr.“

Penny vykřikla a přiskočila ke mně, když se na mě Cody Mulligan vrhl. Ocelovými prsty mi sevřel krk. Začalo mi hvízdat v uších. Tepání v zátylku bylo nesnesitelné.

Jako z dálky jsem slyšel pronikavý hlas Penny. Pak to strašlivé sevření povolilo a já zoufale zalapal po dechu.

Chvíli to trvalo, než jsem zase mohl jasně vidět.

Cody Mulligan o dva kroky ustoupil. Byl celý rudý, jeho zrzavý vous se chvěl. Měl sevřené pěsti a vypadalo to, jako by se na mě chtěl každou chvíli vrhnout.

Washington ho chytil kolem pasu a odvlekl ho od lůžka.

Uplynulo několik minut, v nichž všichni mlčeli.

Černochovi se podařilo Codyho Mulligana posadit na židli. Opatrně ho pustil, vzal džbán a podal mu jej.

Mulligan se lačně napil. Po vousu mu tekla whisky.

„Já ho oddělám!“ zabručel, když postavil džbán na stůl.

„Musíme ještě něco vyřídit, Cody,“ řekl Washington. „Pojď, musíme pokračovat.“

Mulligan se ztěžka zvedl. Vrhl na mě ještě jeden vražedný pohled a pak i s černochem zmizel za závěsem.

+ + + + +

Prach se pořád ještě neusadil.

Penny Mulliganová stála u stolu. Po tvářích jí tekly slzy. Přestala se ovládat. Cítil jsem, jak je zoufalá. Posadila se na židli a skryla si tvář do dlaní. Chvěla se jí ramena.

„Penny,“ zamumlal jsem.

Musel jsem její jméno vyslovit ještě několikrát, než reagovala a zvedla hlavu. Hřbetem dlaně si utřela slzy a pohlédla na mě.

„Já jsem vás nezradil,“ poznamenal jsem.

Polkla. Vypadalo to, jako by se mnou nechtěla mluvit. Zdálo se, že ji hluboce ranilo, že jsem strávil noc s Lucindou Caineovou.

Pak se prudce zvedla a přidušeně řekla: „Proč jsi šel do White Elephantu?“

„Sakra, nepřijel jsem do Denveru, abych se skrýval,“ opáčil jsem. „Kdyby mě Colville chtěl odpravit, nebyl bych před ním v bezpečí nikde. Chtěl jsem mu ukázat, že se ho nebojím.“

„Šel jsi s Elliotem Colvillem a Lucindou Caineovou dozadu. Byl tam i Dale Cleaver.“

„Odkud to víš? Tys tam byla taky?“

„Ne. Sledovala jsem tě z jeskyně a pozorovala penzion, dokud jsi z něho neodešel do obchodu koupit si nové šaty. Potom jsem tě sledovala k White Elephantu. Viděla jsem, že jde Miliard ven, a později jsem se jednoho muže zeptala, co se stalo v saloonu. Pověděl mi to. Čekala jsem v průchodu u sousedního domu a viděla tě, jak odtud odcházíš s Lucindou Caineovou. O něco později opustil saloon zadními dveřmi marshal Cleaver.“

„Tys čekala, až odejdu z Lucindina domu?“

Přikývla.

„A teď si myslíš, že jsem pověděla Colvillovi a Cleaverovi, co plánuje tvůj otec?“

Opět přikývla.

„Ne, Penny. Chtěli po mně vědět, kde mám své peníze. Mysleli si totiž, že jsem do Denveru přijel kvůli nim.“

„A my?“ V jejích srních očích se zračil úžas.

„Ano, Colville a Cleaver vědí, že tvůj otec plánuje nějakou akci. Říkali ale, že nevědí nic přesného.“

Vytřeštila oči a zbledla.

„Vyprávěl jsem jim, žes mě odvezla na káře a že jsem se probudil až tady. To, že jsem se vrátil do White Elephantu, jsem vysvětloval tím, že jsem předpokládal, že mi ty tři tisíce ukradli v herně. Colville mi řekl, žes je asi vzala ty. Navrhl mi obchod, můžu prý si vydělat další tři tisíce dolarů. Mám se pokusit ty peníze od vás dostat zpátky. Colville se domnívá, že mi za ně nabídnete podíl na té akci, protože potřebujete peníze na přípravu. Pravděpodobně mezitím zjistil, že tvůj otec koupil spoustu trhavin. A až zjistím, co tvůj otec plánuje, mám to povědět Colvilleovi a Cleaverovi.“

Penny byla stále bledší. Chvěly se jí rty. Pochopila, že její otec by se mohl dostat do spárů nebezpečných vlků, kteří ho chtějí obrat o kořist.

Váhavě přistoupila k lůžku, k němuž jsem byl přivázaný.

Pohlédla na mě.

„Je to pravda, Nicku?“ zamumlala.

„Myslíš, že bych si něco takového vymyslel?“ zavrčel jsem.

Zavrtěla hlavou. Uvažovala, to bylo dobře vidět.

„Táta na to musí zapomenout,“ zamumlala.

Sevřela pěsti. V jejím slzami zalitém obličeji se zračilo zoufalství. Věděl jsem, co si myslí.

Cody Mulligan byl muž, který chtěl jít hlavou proti zdi. A chtěl svůj plán uskutečnit, ať se děje, co se děje. Možná by mi věřil, ale určitě by si myslel, že mu nic nebude hrozit, když mě vyřadí ze hry.

„Tvůj otec na Colvillea a Cleavera nemá, Penny,“ tiše jsem řekl. „Obelstí ho dřív, než si uvědomí, co se děje. Myslím, že Colville mi nepověděl všechno. Ví víc. Asi ví i to, že jde o banku Clark, Gruber & Co. Vykládal o nějakém společníkovi tvého otce, který zbohatl po tom, co mu tvůj otec prodal svůj podíl na claimu.“

Penny vytřeštila oči. Ztěžka oddechovala. Nohy už ji nechtěly poslouchat, takže se posadila na okraj lůžka. Měla sepjaté ruce. Viděl jsem, jak jí zbělely klouby prstů.

„Táta není zločinec, Nicku,“ tiše řekla. „Vždycky byl poctivý. Tenkrát ho jeho společník Alan Hodge podvedl. Prodali svůj claim společně jinému muži za málo peněz, že je nevýnosný. Ten kupec však byl nastrčený Alanem Hodgem. Hodge našel zlatou žílu a otci o tom neřekl. Po dvou týdnech se ukázalo, že ten kupec prodal claim zpátky Hodgeovi, a ten pak zbohatl. Táta mu chtěl zatnout tipec, ale Hodge si mezitím najal tucet pistolníků, kteří k němu nikoho nepustí. Táta čekal dlouho, až se bude moct Hodgeovi pomstít.“

„Co má ten Hodge společného s bankou Clark, Gruber & Co.?“ chraplavě jsem se zeptal.

„Přivezl zlato ze svého dolu do banky, aby z něho vyrazila mince.“

O tom jsem ještě neslyšel.

Penny mi vysvětlila, že dřív se zlatý prach posílal na Východ, kde se z něho razily mince. Protože však byl transport rizikový a kromě toho velmi drahý, rozhodli se Clark a Gruber, že budou razit vlastní mince, které budou díky vyššímu obsahu zlata hodnotnější než federální peníze.

„A teď si chce Cody Mulligan vzít z banky svůj podíl, který mu Hodge uloupil?“

Penny přikývla.

„Ano. Chce čekat, až se z toho zlata vyrazí mince. Pak si je chce vzít z trezoru.“

Obrátil jsem oči v sloup.

„Viděl už ty tři chlápky před bankou? S kolika mrtvými počítá při tom přepadení? Věří snad, že marshal se jenom otočí v posteli, až uslyší výbuch?“

„Táta všechno promyslel,“ zamumlala. „Ty strážce vyřadíme. Detonace skoro nebude slyšet. Než se objeví Cleaver, budeme v bezpečí.“

Neodpustil jsem si smích.

„Máš pravdu, Penny. Tvůj otec opravdu není žádný zločinec. Je to paličatý hlupák, který přepadení banky nepřežije ani o hodinu.“

Rozplakala se.

Nejraději bych ji objal, ale měl jsem svázané ruce.

„Nemůžeš otce přesvědčit, že to je sebevražda?“

Zavrtěla hlavou.

„Jedna možnost by tu byla,“ zamumlal jsem.

Pohlédla na mě.

„Musela bys mě rozvázat, Penny. Když uteču, bude se tvůj otec muset toho plánu vzdát, protože se bude muset obávat, že ho prozradím Colvilleovi a Cleaverovi.“

Trhla sebou.

„Ty proklatý…“ začala, ale potom si uvědomila, že mám pravdu. „Ty bys to prozradil Colvilleovi…“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil jsem přesvědčivým tónem.

„Ale co bys mu pověděl?“

Usmál jsem se.

„Po tom, co mě zmlátil tvůj otec, asi nevypadám dobře,“ řekl jsem. „Vyprávěl jsem Colvilleovi, že jste mě sledovali a že jste viděli, jak jdu do White Elephantu. Prohlédli jste mě, zmlátili a nic jste mi neřekli.“

V jejích srních očích bylo vidět, že o mě má strach. To mě naplňovalo radostí. Byl to pocit, který jsem ještě nikdy nezažil.

„Oni tě zabijí, Nicku,“ zašeptala.

„Mě nikdo tak snadno neoddělá,“ prohlásil jsem. „Nezapomeň, že jsem darebák. A mráz kopřivu nespálí.“

Tu se ke mně sklonila a než jsem si uvědomil, co chce udělat, jsem na ústech ucítil její měkké rty.

„Jestli jsi darebák, tak miluju darebáka,“ zašeptala mi do ucha.

Cítil jsem, jak mi nožem přeřezala pouta. S námahou jsem vstal. Měl jsem co dělat, abych se udržel na nohou.

Penny mě chytila za ruku a odtáhla ke dveřím.

Chtěl jsem ji obejmout, ale ona mě odstrčila do tmy, když mi předtím dala můj remington ráže 38.

„Běž, Nicku,“ přidušeně řekla.

Pak za mnou zavřela dveře.

Několik vteřin jsem váhal a teprve potom jsem se vydal na cestu.

Byl jsem jako polámaný a věděl jsem, že cesta do města pro mě bude peklem.

+ + + + +

Ještě nikdy jsem nebyl tak vyřízený. Poslední kroky na 16. ulici jsem už jenom vrávoral. Na vzdálenost, kterou jsem předešlého rána zvládl za necelou hodinu, jsem potřeboval více než dvě hodiny.

Schválně jsem si neočistil šaty a špinavý a roztrhaný, jak jsem byl, jsem zadním vchodem vešel do saloonu White Elephant.

Buckshot mě uviděl na chodbě. V prvním okamžiku mě nepoznal. Už zvedl svou uřezanou brokovnici, aby mě zahnal, když tu na můj rozbitý obličej padlo světlo.

Usmál se. Byl moc rád, že jsem dopadl ještě hůř než on.

„To je rukopis Codyho Mulligana,“ prohodil,

„Drž hubu, Buckshote, a zaveď mě ke Colvilleovi,“ zavrčel jsem na něho.

„Boss hraje karty,“ řekl obr.

„Tak mu vyřiď, že s ním musím mluvit.“

Buckshot pokrčil rameny, otočil se a přes rameno řekl: „Počkej tady.“

Nato zmizel ve dveřích.

Chvíli to trvalo, než se objevil tlustý Colville. Nevypadal právě nadšeně, když uviděl, jak vypadám. Kývl na jedny dveře. Otevřel jsem je a vstoupil jsem do spoře zařízené místnosti. Uprostřed byl velký stůl, na němž ležel balíček karet. Kolem stolu stálo několik židlí. Vypadalo to jako odpočinková místnost pro vyhazovače.

Colville něco řekl Buckshotovi, nerozuměl jsem, co. Hromotluk zmizel a Colville za sebou zavřel dveře. Prohlédl si mě od hlavy až k patě.

„Co to má znamenat, Joliete?“ zakvákal.

„To si nedokážete domyslet, Colville?“ zabručel jsem. „Ten zatracený Mulligan si nenechá hledět do karet. Popřel, že by měl mé tři tisíce. Myslím, že mé včera večer viděl ve White Elephantu.“

Colville chodil po místnosti sem a tam.

To, že nic neříkal, vzbudilo mou nedůvěru.

„Je mi líto, Colville, že jsem vám nedokázal pomoct,“ řekl jsem do ticha. „Možná zjistíte i beze mě, co Cody Mulligan plánuje.“

Přistoupil jsem ke dveřím.

Vypadalo to, jako by mě chtěl zastavit. Pak si ale řekl, že by proti mně neměl šanci. Všiml jsem si, jak se podíval na můj levý bok. Nevěděl, jestli nemám pod paží remington. Nechtěl riskovat.

„To chcete na ty tři tisíce zapomenout, Joliete?“ zeptal se.

S úsměvem jsem pokýval hlavou.

„Už mi to stačilo, Colville. Mulligan si nikoho nepustí k tělu.“

Sáhl jsem po klice.

Colville mě nezadržel.

Pohled jeho prasečích očí byl více než výmluvný. Bylo mi jasné, že jsem pro něj bezcenný. A nejenom to. Představoval jsem pro něho nebezpečí. Určitě by neměl zábrany poslat za mnou své zabijáky. Odteď jsem si musel dávat zatracený pozor.

Odešel jsem zadním vchodem.

V temném průchodu mezi saloonem a sousedním domem, v němž předtím musela číhat Penny, jsem chvíli zůstal stát a pozoroval jsem vchod White Elephantu.

Viděl jsem Buckshota s marshalem Cleaverem. Naštěstí vešli do saloonu předním vchodem.

Rychle jsem přešel ulici. Klobouk jsem měl stažený do čela. Když jsem se ještě jednou ohlédl na White Elephant, uviděl jsem Drew Shannona, který do saloonu vešel s nějakým dalším mužem.

Nebylo pochyb o tom, co to znamená.

Elliot Colville svolával své zabijáky. Jaký příkaz jim dal, mi bylo jasné.

Spěchal jsem do penzionu, abych si tam sbalil své věci. Instinktivně jsem tušil, že Colville už ví, kde jsem ubytovaný.

+ + + + +

Tentokrát jsem penzion neopustil přes jídelnu.

Jelikož jsem zaplatil dopředu, nemusel jsem mít výčitky svědomí, že jsem ze svého pokoje vylezl oknem. Dostal jsem se na střechu sousedního domu.

Opět jsem si oblékl své staré věci. Špinavý a na některých místech roztrhaný proužkovaný oblek jsem měl spolu s novou košilí v ranci, který jsem nesl v levé ruce.

Ten dlouhý pochod z dolu mě vysílil. Byl jsem však ve střehu jako vždycky, když jsem čelil smrtelnému nebezpečí.

Na zadní straně vedlejšího domu vedly do dvora schody.

Slezl jsem dolů a průjezdem jsem se dostal na ulici.

Nikde nikdo.

Zamířil jsem doleva.

Po několika minutách jsem za sebou uslyšel nějaký hluk.

Otočil jsem se a vyděsil se.

Jasně jsem viděl dvě postavy, které právě prošly pod lucernou a kráčely k penzionu.

Byl to Buckshot a Drew Shannon.

Shannon se náhle zastavil a chytil Buckshota za rukáv kabátu.

Ten pasák musel mít oči jak kočka. Poznal mě, přestože jsem se schoval do stínu verandy a doslova jsem splynul se stěnou.

Oba muži se rozběhli.

Nečekal jsem a dal se na útěk.

Ne, nebál jsem se těch dvou. Ale od té doby, co jsem věděl, že i marshal tohoto počestného města je namočený v té temné hře, jsem si nedělal iluze, že bych mohl poslat Colvillea k čertu – i kdybych těm dvěma zabijákům srazil hřebínek. Předpokládal jsem, že Cleaver by to označil za chladnokrevnou vraždu.

Rozběhl jsem se jednou tmavou uličkou a dostal se na širší ulici, kde u vchodů do domů ještě svítily lampy.

Rychle jsem ji přešel.

Za sebou jsem slyšel rychlé kroky.

Odbočil jsem doprava.

V St. Louis jsem znal každé zákoutí, ale tady v Denveru jsem se cítil nejistě. Představa, že bych vběhl do nějaké slepé uličky a tak se ocitl v pasti, mi naháněla husí kůži.

Vyskočil jsem na nízký chodník a vyrazil po ulici. Mé kroky na prknech chodníku duněly a byly slyšet dodaleka.

Buckshot a Shannon mě viděli.

Podsaditý vyhazovač měl co dělat, aby v té rychlosti odbočil.

Chodník končil. Seskočil jsem a chtěl jsem proběhnout kolem ústí boční ulice.

Vtom se ze tmy natáhla ruka, chytila mě a odtáhla za roh.

Ve světle protějšího saloonu jsem viděl snědou tvář s knírkem.

„Pojď se mnou, Joliete!“ sykl Cold Deck Jim Bartlett, když jsem se mu chtěl vytrhnout.

Nezbývalo mi než mu důvěřovat. To jsem okamžitě poznal. Následoval jsem ho k saloonu a pak jsem s ním zmizel v temné uličce.

Jak se tam Cold Deck dostal?

Instinktivně vycítil, že mi hrozí nebezpečí? Nebo byl o všem informován?

Neměl jsem čas se ho na to zeptat.

Slyšeli jsme chvatné kroky obou pronásledovatelů. Nevšimli si, že jsme zmizeli v postranní ulici.

Cold Deck mě postrčil dál do uličky. Slyšel jsem říhnutí a náhle se vedle mě objevila vrávorající postava.

„Hej, kdo jsi?“ zeptal se opilec, který měl na hlavě tvrďák jako já.

Cold Deck přiskočil k němu, odtáhl ho ode mě a sykl: „Ztrať se, chlape!“

Opilec cosi huhlal. Musel se držet stěny domu, aby nespadl.

Najednou tam byli Buckshot a Drew Shannon.

Viděl jsem, jak Buckshot zvedl svou uřezanou brokovnici. V tom samém okamžiku jsem tasil remington a chtěl na něj vystřelit.

Cold Deck Jim Bartlett mě chytil za ruku a prudce mě odtáhl.

Před hlavněmi brokovnice se zablesklo.

Opilce jako by odhodila neviditelná pěst. Skácel se na zem a zůstal ležet.

Drew Shannon se pomalu plížil temnou uličkou.

Nebylo pochyb, že v té tmě toho moc nevidí.

Z druhé strany ulice se ozval čísi hlas.

Buckshot se otočil. Chvíli váhal, ale jelikož neměl nabitou zbraň, dal přednost útěku. O Shannona se nestaral.

Pasák vešel do uličky. Vypadalo to, že se chce přesvědčit, jestli jsem mrtvý.

„Hej, chlape!“ ozval se hlas z druhé strany ulice.

Shannon se otočil. Držel v ruce revolver, ale nedokázal s ním již namířit. Třeskl výstřel, Shannon zavrávoral proti stěně a pak se po ní pomalu svezl na zem.

Namířil jsem remington na muže, který se objevil před uličkou.

„Nestřílej,“ zasyčel Cold Deck.

Střelec přichvátal k Shannonovi a sklonil se k němu. Byl mi zatraceně povědomý. Trhl jsem sebou, když Cold Deck tiše zašeptal: „Co je sním, Rusty?“

„Je mrtvý,“ odpověděl pistolník.

Cold Deck se skláněl nad opilcem, který koupil Buckshotovu dávku z brokovnice.

Miliard mu pomohl opilce zvednout.

Na ulici se ozvaly hlasy.

„Pryč odtud!“ zašeptal Cold Deck.

S Miliardem odvlekli opilce dál do dvora. Zmizeli jsme dvířky v plotu, ještě než se v uličce vedle saloonu objevili první muži s lucernami.

Dostali jsme se na pozemek sousedního domu.

Běžel jsem za hráčem a Miliardem. Nechápal jsem, proč mi zrovna Miliard pomohl. Co měl společného s hráčem? Proč se o mě staral?

Věděl jsem, že si musím počkat, než na tyto otázky dostanu odpověď.

+ + + + +

Muž, který zemřel místo mě, už ležel tři stopy pod zemí. Rusty Miliard ho pohřbil ještě v noci.

Cold Deck Jim Bartlett mě vzal k jedné chatě u řeky. Zevnitř vypadala stejně zpustle jako zvenku. Mulliganova jeskyně proti ní byla luxusní budoár.

Ještě jsem nevěděl, co hráče přimělo, aby mi pomohl. V herně saloonu White Elephant jsem neměl pocit, že by Bartlett uměl být vděčný. Tam se držel zpátky a bleskově zmizel.

Nabídl mi drink.

Napil jsem se, abych se uklidnil.

„Buckshot Elliotu Colvilleovi poví, že tě oddělal, Joliete,“ řekl hráč.

Pohlédl jsem na něho se svraštělým čelem.

„Tím si nejsem tak jistý, Cold Decku. Budou hledat tělo a najdou jenom Shannona. Budou mě hledat dál.“

Hráč se usmál.

„Colville nemá moc času na to, aby po tobě pátral,“ odvětil.

„Proč ne?“

Bartlett se tiše zasmál.

„Nemusíme si nic nalhávat, Joliete. Nepomohl jsem ti z lásky k bližnímu.“

To mi bylo jasné.

„Co ode mě chceš, Cold Decku?“

„Chci podíl na zlatu Codyho Mulligana,“ řekl. Udiveně jsem na něj hleděl.

Vypadalo to, že už celý Denver ví, že Cody Mulligan si chce vzít zlato ze svého dolu, o které ho připravil jeho společník Alan Hodge. Na okamžik jsem pomyslel na Penny. Podaří se jí přesvědčit otce, že provést ten plán by bylo šílenství, když už o něm Elliot Colville ví?

„Čím zdůvodňuješ svůj nárok, Cold Decku?“ chraplavě jsem se ho zeptal.

Pousmál se.

„Tím, čím ho zdůvodňuješ ty, Joliete. Pomáhám Mulliganovi dostat zlato z města Colvilleovi a Cleaverovi pod nosem.“

„Proč nejdeš k Mulliganovi a nezeptáš se ho, jestli má o tvou pomoc zájem?“

„Znáš Mulligana,“ odpověděl Bartlett s úsměvem a zadíval se na mou tvář, která jen hrála barvami. „Zmlátil by mě tak jako tebe.

„Jak víš o Mulliganových plánech?“

„Od Miliarda. Potkal jsem ho, když ho Colville vyhodil. Byl na tebe dost naštvaný, protože kvůli tobě přišel o svůj džob. Slyšel několik Colvilleových a Cleaverových rozhovorů.“

„Colville ví o Mulliganových plánech?“

„Ano.“

„Odkud?“

„Od Cleavera.“

„A odkud to ví Cleaver?“

„Od Alana Hodge. Hodge má z Codyho Mulligana velký strach. Proto se neodváží do Denveru ani s tuctem pistolníků. Bojí se ale, že Mulligan chce jeho zlato, které jeho lidé přivezli do banky Clark, Gruber & Co., aby tam z něj razili mince. Požádal marshala Cleavera, aby na to zlato a na Codyho Mulligana dával pozor. „

Syčivě jsem vydechl.

Bylo mi jasné, co to znamená.

Colville ode mě nechtěl nic jiného než přesný okamžik, kdy Cody Mulligan hodlá vyloupit banku. Ani on, ani Cleaver mu v tom nechtěli zabránit. Teprve až by se toho zlata zmocnil, mu ho chtěli vzít. Nechali by si ho a oficiálně by se tvrdilo, že Cody Mulligan se zlatem beze stopy zmizel.

„Vsadils na špatného člověka, Cold Decku,“ chraplavě jsem řekl. „Jsem ten poslední, kdo ti může pomoct dostat se k Mulliganovu zlatu. Nevím víc než ty.“

Přivřel oči.

„Dokážu být pěkně krutý, když si ze mě někdo utahuje, Joliete,“ sykl. „Pozoroval jsem tebe a Penny Mulliganovou. Ta malá je do tebe zabouchnutá. Nesnaž se mi namluvit, že bys ještě běhal živý a zdravý po městě, kdyby Penny nestála na tvé straně. Cody Mulligan by tě držel ve svém dole.“

Viděl jsem, že mi prostě neuvěří. Proto jsem jenom pokrčil rameny.

Zpřed chaty se ozvaly nějaké zvuky. Kdosi zaklepal na dveře.

Cold Deck Jim Bartlett už měl v ruce kolt.

Byl to Rusty Miliard.

Ještě než mohl vejít dovnitř, se ozvala tlumená exploze trhaviny. Muselo to být někde ve městě.

Hráč se ohlédl.

„Mulligan!“ vyhrkl.

V následujícím okamžiku už byl venku.

Nechal jsem tam ranec s proužkovaným oblekem a rozběhl jsem se za ním.

Cítil jsem strach. Strach z toho, že by se něco mohlo stát Penny. A vztek na Codyho Mulligana, který ji zavlekl do této děsivé situace.

+ + + + +

Už z dálky jsme viděli plameny. Nocí zněl zvon hasičského vozu. Lidé křičeli a běželi s námi k místu, kde k nebi šlehaly plameny.

Hned jsem viděl, že to není u banky.

Kdosi křičel, že hoří saloon White Elephant.

Cold Deck a já jsme na sebe pohlédli. Už jsme neběželi za ostatními lidmi, odbočili jsme na Market Street. Miliard s hekáním běžel za námi.

O několik vteřin později se ozval druhý výbuch. Zněl velmi tlumeně.

Už jsme byli blízko Market Street. Na 18. ulici jsme zabočili za roh.

Na první pohled jsem viděl, že před bankou nejsou žádní strážci.

Na protější straně ulice stálo několik mužů a hledělo k bance.

Potom jsem je spatřil.

Z jednoho domu vyšlo několik temných postav. Ti chlápci chtěli Cold Deckovi a Millardovi zastoupit cestu. V rukou drželi revolvery.

Varovně jsem vykřikl.

Cold Deck se otočil a zablesklo se mu u boku. Jeden z pistolníků se svalil na zem, další prchali.

Přiběhl jsem ke Cold Deckovi.

„To byli Colvilleovi muži!“ hlesl jsem.

Přikývl rozběhl se k bance.

Ve vjezdu do dvora stál těžký vůz, před nímž byli zapřáhnuti čtyři koně. Ty výstřely je znervózněly. Trhali opratěmi.

Běžel jsem za Cold Deckem.

Bylo mi jasné, že to bude trvat jen několik minut a před bankou se objeví Cleaver a Colville. Možná by hned nezasáhli, ale jistě by učinili kroky, aby se Cody Mulligan s tím vozem a zlatem nedostal daleko.

K malým postranním dveřím vedly schody.

Miliard vyběhl po schodech a vykopl dveře. Zavrávoral dopředu, když se dveře otevřely. Už předtím je někdo musel otevřít násilím, protože povolily snadno.

Hnal jsem se za Cold Deckem.

Okamžitě jsem ucítil střelný prach, který zřejmě vybuchl ve sklepě banky. Slyšel jsem tlumené bručení a pak třeskl výstřel.

Cold Deck vykřikl.

„Nestřílejte, Mulligane. Chceme vám pomoct! Cleaver a Colville tu budou co nevidět!“

Hráč opatrně kráčel dál.

Už se nestřílelo.

Do chodby pronikalo světlo. Následoval jsem Cold Decka. Spatřil jsem velkou místnost, v níž se nacházel razící stroj. V pozadí zela díra ve zdi. Strop byl černý od výbuchu třaskavin. Železné dveře trezoru byly nepoškozené. Cody Mulligan se do té místnosti dostal dírou ve zdi.

Pak jsem je uviděl. Codyho Mulligana, Washingtona a Penny.

Penny měla ztrhaný obličej. Její hnědé oči byly široce otevřené a byl v nich strach. Očividně věřila, že teď je s nimi konec.

Pak spatřila mě. Tiše vykřikla a rozběhla se ke mně. Zaryla se mi prsty do ramene.

„Co to znamená, Nicku?“ zvolala. „Proč jsi tady?“

Zdálo se, že si myslí, že jsem je zradil. Viděl jsem slzy v jejích očích. Měla zaprášenou tvář.

Cold Deck mluvil s Codym Mulliganem.

Washington držel v rukou uřezanou brokovnici. Kdyby zmáčkl spoušť, z Bartletta a Miliarda by toho moc nezbylo.

„To zlato už je ve voze,“ zavrčel Cody Mulligan. „O.K., Bartlette. Bereme tě. Odvez s Miliardem a Jolietem vůz z města, pak dostanete svůj podíl. Pokusím se Cleavera a Colvillea zastavit a trochu je zmást. Jeďte přes Larimer Bridge na západ. Dohoníme vás za Sloan Lake.“ Vtom trhl rukou a chytil Cold Decka za jeho elegantní sako. „Nemysli si, že mě podvedeš, hráči. Jestli mě chceš podrazit, tak si rovnou sepiš závěť!“

„Nesmysl, Mulligane!“ ohradil se Cold Deck. „Colvilleovi a Cleaverovi můžeme uniknout jen společně.“

Cody Mulligan ho pustil.

Cold Deck se okamžitě otočil a dal Millardovi a mně znamení. Potom běžel pryč.

Já jsem váhal. To zlato mi v té chvíli bylo lhostejné. Viděl jsem chvějící se Penny a cítil jsem nutkání ji chránit.

„Vypadni, Joliete!“ zavrčel Cody Mulligan.

Penny mě chtěla zadržet, ale já jsem se jí vytrhl a rozběhl se za Cold Deckem a Miliardem.

Otevřenými dveřmi dovnitř pronikalo světlo. Viděl jsem tři svázané muže s roubíky v ústech. Museli to být hlídači. Codymu Mulliganovi se podařilo je vyřadit, aniž je zabil.

Ještě jsem ani nebyl u dveří, když jsem uslyšel řehtání koní.

Doufal jsem, že hráč umí se čtyřspřežím zacházet.

Chtěl jsem seskočit ze schodů. Jak jsem se soustředil na povoz, který se už rozjel, zakopl jsem, zapotácel se, zamával jsem rukama a skácel jsem se na zem.

S hekáním jsem zase vstal. Při tom jsem na několik okamžiků pohlédl do dvora banky. Pouze podvědomě jsem zachytil siluetu jiného vozu, pak jsem už byl na nohou a rozběhl se za těžkým povozem, který jel k Market Street.

Přiběhl jsem k němu až na ulici.

Třeskly výstřely.

Cold Deck řval a bičoval koně.

Chytil jsem se hrany zadní stěny vozu, který mě pak táhl s sebou. Těsně vedle mě jedna kulka vytrhla z prkna třísku.

Z posledních sil jsem se vytáhl, odhrnul plachtu a vlezl do vozu.

S ohlušujícím rachotem se valil po nerovné ulici.

Motala se mi hlava. Ve světle, které ven pronikalo z domů, jsem viděl půl tuctu mužů.

Byl mezi nimi marshal Dale Cleaver a tlustý Elliot Colville.

Ty jsem však pouze rychle přeletěl očima.

Vedle nich totiž stál nějaký obr. Pohled na něj mi na několik minut vyrazil dech.

Počítal jsem se vším, jenom ne s tím, že mě Buddy Mackay bude pronásledovat až tam a že mě vyčmuchá.

Rychle jsem se přitiskl ke dnu povozu, když se zablesklo. Olovo se zarývalo do zadní stěny vozu, jež byla naštěstí dost silná na to, aby zadržela kulky.

Zdálo se mi, že slyším i Buddyho Mackaye. Polil mě studený pot. Nemohl jsem proti tomu nic dělat. Povoz odbočil za roh.

Neudržel jsem se a narazil jsem do bočnice. Plachta se odhrnula a strhl jí vítr. Křečovitě jsem se držel bočnice.

Hlavou se mi honily myšlenky. Buddy Mackay na několik minut ochromil mé myšlení, teď už však můj mozek znovu pracoval naplno.

Náhle jsem věděl, že tu něco nehraje.

Cold Deck Jim Bartlett, Rusty Miliard a já že bychom jeli se zlatem Codyho Mulligana? To přece nemohla být pravda!

Už jsem Codyho Mulligana poznal dost dobře a věděl jsem, že by se se svým zlatem nikdy nerozloučil.

Kde jsem nechal rozum?

Náhle mi všechno bylo jasné.

Vybavily se mi obrysy toho druhého vozu ve dvoře banky.

Cody Mulligan musel tu akci připravit do nejmenších podrobností, aby mohl Colvillea a Cleavera obalamutit. Vůz, na jehož kozlíku teď seděli Cold Deck Jim Bartlett a Rusty Miliard, měl původně zřejmě řídit Washington. Cody Mulligan a Penny se tak mohli v klidu vytratit i se zlatem.

Náhle mi bylo jedno, jestli se dostanu Buddymu Mackayovi na mušku.

Když vůz znovu odbočil za roh a zamířil řece, vrhl jsem se přes bočnici a po dopadu se převalil přes rameno.

Okamžitě jsem byl zase na nohou a zmizel jsem ve stínu verandy.

Pokusil jsem se vybavit si ulice, kterými jel Cold Deck. Bylo mi jasné, že Cleaver a ostatní, kteří chtěli získat Mulliganovo zlato, si hned obstarají koně a budou povoz pronásledovat.

Nemýlil jsem se.

Těsně před Market Street jsem se musel schovat v tmavé uličce, když kolem projel houf jezdců. Jasně jsem viděl marshala Dalea Cleavera, tlustého Elliota Colvillea a několik jeho pistolníků.

Byl tam i Buddy Mackay.

Projel tak těsně kolem mě, že jsem dokonce viděl jeho ztrhanou tvář.

Bylo mi jasné, že by mě rozcupoval na cimprcampr, kdyby mě dostal do rukou.

A nepřijel do Denveru ze St. Louis sám.

Za ním jeli Chas Foreman a Tom Lamar, zabijáci, které jsem nesnášel a před kterými mě varoval i sám Buddy.

Prohnali se kolem mě a zvířili tolik prachu, že jsem téměř nemohl dýchat. Počkal jsem, až zmizí za rohem, a potom jsem běžel dál.

Před bankou Clark, Gruber & Company se shromáždila spousta lidí.

Viděl jsem, jak se v bočních dveřích objevili tři muži v dlouhých černých kabátech, kteří nejistým krokem sešli dolů ze schodů. Takže hlídači již byli osvobozeni. Lidé, kteří je obklopili, křičeli jeden přes druhého.

Posunul jsem si klobouk hlouběji do čela a kráčel dál kolem davu.

Měl jsem nejasné tušení, že Cody Mulligan je s tím druhým vozem, se zlatem, na cestě do jeskyně.

Bylo mi jasné, že tam nemůže zůstat.

Stejně tak jasné mi bylo, že Cody Mulligan svůj útěk pečlivě naplánoval. Musel jsem si pospíšit, pokud jsem tam neměl být příliš pozdě.

Nemyslel jsem na to zlato. V té chvíli mi bylo naprosto lhostejné.

Myslel jsem na jediné: na to, že už nikdy neuvidím Penny.

Ale existoval ještě jeden důvod, proč jsem Codyho Mulligana musel dohnat.

Pravděpodobně to byl jediný člověk, který mě mohl dostat bez problémů z Denveru, než by mě vystopoval Buddy Mackay.

Vzal jsem nohy na ramena a rozběhl jsem se k jeskyni Codyho Mulligana.

+ + + + +

Měl jsem vyplazený jazyk, jak jsem byl vyčerpaný.

Viděl jsem jeskyni před sebou. Na malé plošině stál vůz. Zvířata byla vypřáhnutá. Jasně jsem slyšel škrábání kopyt a frkání mnoha koní.

Škvírami v okně prosvítalo světlo.

Chce Cody Mulligan zůstat tady a opevnit se v jeskyni?

Tomu se mi nechtělo věřit.

Až Cleaver a Colville dostihnou druhý vůz a všimnou si, že to je trik, obrátí koně a pojedou přímo k jeskyni, to mi bylo jasné. Věděl jsem, že musím mít oči na stopkách. Mulligan byl značně nervózní, když se nyní zmocnil svého zlata. A nedalo se pochybovat o tom, že ho bude bránit.

Přiblížil jsem se k povozu a pokusil se uklidnit svůj dech. Raději jsem vytáhl remington. Nechtěl jsem na Mulligana nebo na černocha střílet, ale nemínil jsem ani před nimi ustoupit.

Koně vedle vozu vypadali zvláštně. Měli velké uši a na zádech měli připevněná soumarská sedla, zakrytá zašněrovanými plachtami.

Tiše jsem si zahvízdl.

Cody Mulligan a černoch již to zlato očividně přeložili na zvířata. Byly to muly. Slyšel jsem o tom. že tato zvířata jsou vhodná především do horského terénu.

Dveře chaty se otevřely. Téměř v tom samém okamžiku zhaslo světlo. Siluety obou mužů se daly rozeznat jen nezřetelně. Penny vyšla, teprve až oba muži byli u mul a odvazovali z vozu šňůru.

Penny šla ke koním, kteří stáli pod převislou skalní stěnou.

Jeden z koní tiše zařehtal.

Cody Mulligan vtáhl hlavu mezi ramena. Viděl jsem, jak tasil kolt.

„Klid, Mulligane,“ řekl jsem zpoza vozu. „To jsem já, Nick Joliet.“

Černoch natáhl kohoutky své zkrácené brokovnice. Do nočního ticha se ozvalo ocelové cvaknutí.

„Opatrně, Washi!“ vyhrkl jsem. „Mám vás na mušce oba a Penny vám může říct, že trefím všechno, na co namířím!“

Chtěl jsem hovořit dál, ale Cody Mulligan začal bručet jako grizzly. Kráčel ke mně. Očividně mu bylo jedno, jestli mu vpálím kulku do hlavy.

Penny pustila uzdy koní a rozběhla se k nám.

„Ne, tati!“ vzlykla. „Nick nám to zlato nechce vzít!“

Obr se zastavil.

„Nechci ani podíl na tom zlatu, Mulligane,“ rychle jsem dodal.

„Co tady pak děláš?“ procedil mezi zuby. „Co je s Cold Deckem a Rustym Miliardem?“

„Nemám tušení,“ opáčil jsem. „Vyskočil jsem z vozu, když mi došlo, že bys nás s tím zlatem nikdy nenechal odjet. Viděl jsem na dvoře banky jiný vůz. Cold Deck si nevšiml, že jsem vyskočil. Kruci, Mulligane, zmizme odtud. Cleaver a Colville brzy zjistí, žes je obelstil.“

Chvíli přemýšlel, potom přikývl a zahučel: „Dobrá. Joliete. Vezmi si koně.“

Zaraženě jsem stál.

Teprve nyní jsem pochopil, co pro mě znamená to, že tam Cody Mulligan chce ten vůz nechat. Určitě jsem byl bledý jako stěna. V té tmě si toho ale nikdo nevšiml.

Penny běžela ke koním a dva z nich zahnala k mulám. Mulligan a Washington se vyšvihli do sedel a popadli lasa mul. Viděl jsem, že každý z nich za sebou vede čtyři.

Penny běžela ke vchodu jeskyně a zmizela vevnitř. Celá zadýchaná se vrátila se sedlem.

Šel jsem jí naproti a vzal jí to sedlo.

Vypadalo to, že cítí, co se mnou je.

„Můžeš jet?“ tiše se zeptala.

Neodpověděl jsem jí. Co by si o mně pomyslela, kdybych jí řekl, že mám panickou hrůzu z koní?

Zatnul jsem zuby, naložil sedlo na hřbet koně, kterého Penny držela za uzdu, a chraplavě jí řekl: „Pevně přitáhni podbřišník. Já se v tom nevyznám.“

Okamžitě přistoupila ke mně a podala mi uzdu.

Odstoupil jsem od koně, který na mě hleděl a pravděpodobně už přemýšlel, jak by mě mohl shodit a rozdupat.

„Hotovo,“ řekla Penny. „Nasedni, Nicku.“

Odešla si vzít koně. Viděl jsem, jak se elegantně vyšvihla do sedla a přijela ke mně.

„Co je?“ sykla. „Chceš čekat, až se objeví Cleaver a Colville?“

Několikrát jsem polkl a vzpomněl si, jak lidé vylézají na koně. Nejdřív dát levou nohu do třmene, pomyslel jsem si. Sotva jsem měl nohu ve třmeni, kůň se pohnul.

Jen tak tak že jsem se stačil chytit hrušky sedla, jinak bych spadl na zem.

Na čele mi stály krůpěje studeného potu. Chvěly se mi nohy. Vytáhl jsem se nahoru a přehodil pravou nohu přes sedlo. Ozval se tlumený zvuk, když jsem se posadil.

Zvíře se okamžitě rozběhlo, protože Penny svého koně pobídla. Zoufale jsem pravou nohou hledal třmen. Bouchal mi do holeně. Málem jsem ztratil rovnováhu a spadl ze sedla. Jenom na poslední chvíli se mi povedlo udržet a trhnout uzdou tak prudce, že kůň zařehtal, trhl hlavou a začal tančit.

„Penny!“ vykřikl jsem v panice.

Najednou byla vedle mě a chopila se uzdy mého koně. Zvíře klidně stálo. Měl jsem čas dát nohu do třmenu.

„Drž uzdu zkrátka a netahej za ni příliš prudce,“ řekla Penny. Zamyšleně na mě pohlédla. „Můj Bože,“ řekla náhle. „Tys ještě nikdy neseděl na koni, že?“

Zavrtěl jsem hlavou. Hučelo mi v uších. Nebyl jsem schopen slova. Bylo mi, jako kdybych seděl na soudku střelného prachu, který může každým okamžikem vybuchnout.

Penny se ke mně sklonila, vzala mi uzdu z rukou a řekla: „Drž se pevně hrušky sedla. Pokoušej se pohybovat zároveň s koněm a pevně stiskni stehna, rozumíš?“

Jen jsem přikývl a už to šlo ráz na ráz.

Nejdřív mi sletěl klobouk z hlavy. Nesnažil jsem se ho chytit. Věděl jsem, že bych se skácel na zem, kdybych se pustil hrušky sedla.

Při každém kroku jsem se otřásal. Připadal jsem si jako pěchovadlo v lidské podobě, které toho koně má zarazit do země.

Ten zatracený lump běžel nějak podivně. Vždycky, když jsem klesal, sedlo se zase zvedlo.

Točila se mi hlava. Viděl jsem jenom pestrobarevné hvězdičky. Nic nemohlo být horší.

Přemýšlel jsem, zda bych se raději neměl postavit Buddymu Mackayovi a jeho dvěma zabijákům. I tyto myšlenky však v tom děsivém stavu, v kterém jsem byl, hned zmizely.

Křečovitě jsem se držel a modlil se, abych z toho vyšel v pořádku.

+ + + + +

Hned se mi podlomily nohy, když jsem se svezl ze sedla.

Penny mě ještě chtěla chytit, ale nebyla dost rychlá.

V hlavě jsem měl ještě celkem jasno, ale už mě neposlouchaly údy. Byl jsem bezmocný jako kojenec.

Padl na mě široký stín Codyho Mulligana. Pohlédl jsem ze země do jeho vousaté tváře a spatřil jsem v jeho velkých hnědých očích pohrdání. Neřekl ani slovo.

Penny si znovu klekla ke mně a zvedla mi hlavu. Cítil jsem, jak mi něco nalévá na rty, a polkl jsem. Pravděpodobně bych vypil celou tu láhev, kdyby ji Penny nedala pryč. Celý jsem hořel. Měl jsem pocit, že na zadku a na vnitřní straně stehen už nemám kůži.

Nechtěl jsem se však vzdát. Se sténáním jsem se narovnal. Penny mi chtěla pomoci, ale já její ruku odstrčil.

Vytáhl jsem se po drsné skále. Divil jsem se, že se mi nepodlomily nohy.

Málem se mi udělalo špatně, když jsem se ohlédl.

Opustili jsme jednu úzkou rokli. Nalevo a napravo od nás se k nebi tyčily hladké skalní stěny.

Ztratil jsem jakýkoli pojem o čase a už jsem nevěděl, kde je východ nebo západ. Jak dlouho jsme jeli? Už to bylo několik hodin. Již delší dobu jsem neviděl slunce. K horním okrajům skalních stěn jsem se neodvažoval vzhlédnout. Věděl jsem, že by se mi zamotala hlava.

Dýchal jsem přerývaně.

Přivřel jsem oči, když jsem přibližně sto yardů daleko uviděl Codyho Mulligana a Washingtona, kteří šplhali po hladké skále kaňonu.

Otočil jsem se k Penny a chraplavě se zeptal: „Co chtějí dělat?“

„Táta a Wash vyhodí rokli do vzduchu,“ odvětila, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. „Jiná cesta do hor než tato neexistuje. Až bude rokle zavalená, jsme v bezpečí.“

Pohlédl jsem k oběma mužům. Bylo pro mě nepochopitelné, jak se na té hladké skalní stěně mohou udržet.

Cody Mulligan náhle začal gestikulovat.

Penny zbledla.

„Už jedou,“ zamumlala a vytáhla ze sedlového pouzdra karabinu.

Vzal jí ji z rukou. Neodporovala mi.

V kaňonu tlumeně zněl dusot kopyt. Zatím byl ještě velmi tichý, ale nemohlo to dlouho trvat a pronásledovatelé dorazí do rokle, to mi bylo jasné. Stáhlo se mi hrdlo, když jsem pomyslel na to, že s Cleaverem a Colvillem jedou Buddy Mackay a jeho dva zabijáci Foreman a Lamar.

Cody Mulligan a Washington tam zdržovali s třaskavinami, jako by se nechumelilo. Potom Washington začal jako první lézt dolů.

Penny vzlykla. Fascinovaně hleděla na skalní stěnu, na níž se náhle objevily jiskry.

Teď začal lézt dolů i Cody Mulligan.

Zadržel jsem dech.

Jestli nevypočítal délku doutnáku správně, pak ho kamení strhne do rokle a zasype.

Dusot byl stále hlasitější. Ozvěna se odrážela od skalních stěn. Každou chvíli se v našem zorném poli mohli objevit jezdci.

Washington právě slezl dolů, když se tam přihnali.

Viděl jsem, jak Dale Cleaver zastavil svého koně a zvedl ruku. Vypadalo to, že něco křičí. Levou rukou ukázal na skalní stěnu, na níž se Cody Mulligan zoufale pokoušel dostat na římsu, na které se mohl krýt.

Jeden jezdec projel kolem Cleavera. Polkl, jsem když jsem poznal Mackayovu mohutnou postavu v sedle velkého bělouše.

Muž vedle Cleavera vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a namířil na Codyho Mulligana.

Penny tiše vykřikla.

Opřel jsem si karabinu o rameno, namířil na toho muže a zmáčkl spoušť.

S puškou jsem nebyl o nic horší střelec než s revolverem.

Ten muž sletěl ze sedla.

Zvířata ostatních začala panikařit. Slyšel jsem ozvěnu výstřelu a Cleaverovo řvaní. Opět ukázal na skalní stěnu. Očividně spatřil hořící doutnáky.

Cody Mulligan mezitím sešplhal na římsu a rozběhl se k Washingtonovi, který se skrýval za balvanem.

Buddy Mackay otočil svého šimla a začal gestikulovat. Nerozuměl jsem, co volal na Cleavera.

Marshal náhle pobodl svého koně ostruhami do slabin a vyrazil cestou, kterou tam přijel. Ostatní se k němu přidali. Colvillea jsem mezi nimi nespatřil. Tlouštík se zřejmě nechtěl vystavovat strastem dlouhé jízdy.

Jenom tři muži jeli dál k nám.

Zatnul jsem zuby.

Buddy Mackay neměl ve zvyku se vzdávat před cílem. Skloněn ke krku svého koně cválal před Chasem Foremanem a Tomem Lamarem roklí k nám.

Zvedl jsem pušku.

V tom okamžiku se ozvala mocná rána. Spatřil jsem záblesk na skalní stěně a v následujícím okamžiku se utrhla část stěny a s ohlušujícím rachotem se zřítila dolů.

+ + + + +

Později už jsem si nedokázal vzpomenout na detaily.

Všechno se to seběhlo tak rychle. Ještě jsem cítil, jak se mi chvěje země pod nohama, když Cody Mulligan vyrazil ze svého úkrytu. V ruce držel kolt a střílel na cválajícího Buddyho Mackaye.

Řval jsem, aby se kryl, ale v tom hluku to nebylo slyšet.

Za Mackayem byl Tom Lamar sražen jedním balvanem ze sedla. Jeho kůň se svalil na zem. V následujícím okamžiku oba zahalil oblak prachu, který skryl mým zrakům i Chase Foremana.

Vypálil jsem na koně Buddyho Mackaye příliš rychle. Bělouš vyděšeně uskočil stranou a nad jeho hlavou se zablesklo.

Penny vykřikla, když viděla, jak sebou její otec trhl. Ke Codymu Mulliganovi běžel Washington.

Buddy Mackay se o něj nestaral.

Odstoupil jsem od skalní stěny a vyšel jsem na úzkou cestu, aby mě Mackay mohl vidět.

Obr vykřikl. Pobodl koně ostruhami do slabin, zvíře vyskočilo a rozběhlo se ke mně. Za ním se z oblaku prachu vynořil Chas Foreman.

Příliš pozdě spatřil Washingtona.

Černoch na něho vystřelil z obou hlavní brokovnice. Na tu krátkou vzdálenost možná pěti yardů ta dávka musela být smrtelná. Foremana smetla ze sedla a jeho zvíře se s řehtáním zhroutilo.

Pustil jsem karabinu a popadl jsem remington.

Penny, jež běžela ke svému otci, se zastavila a pohlédla na mě. Viděl jsem, jak se jí pohybují rty, ale nerozuměl jsem slovům.

Potom jsem viděl už jen Buddyho Mackaye, který prudce zatáhl za uzdu bělouše a seskočil ze sedla.

Mohl jsem ho v té chvíli oddělat. Pro Buddyho bylo typické, že to riskl. Jeho instinkt mu musel napovědět, že bych ho nedovedl odpravit, aniž bych mu dal šanci.

Na jeho brutální tváři se objevil široký úsměv. V jeho malých očích se zračil triumf.

„Teď tě konečně mám, Nicku,“ zařval.

Byl jsem chladný a vyrovnaný jako vždy, když mi šlo o život. Usmál jsem se a řekl: „Kdybych věděl, že si to vyřídíme tváří v tvář, neutíkal bych tak daleko.“

Úsměv mu zmizel ze rtů. Kývl na remington v mé ruce.

„Schovej to, Nicku,“ zavrčel. „Chceš přece, abych měl stejnou šanci jako ty, ne?“

„Ne, Nicku!“ zvolala Penny. „Oddělej ho!“

Neznala ho. Nevěděla, že Buddy Mackay a já jsme byli v mládí kumpáni a že jsme naše problémy řešili jen jedním způsobem.

Buddy Mackay by odtud neodjel, dokud by jeden z nás nešel k čertu.

Pomalu jsem strčil kolt do pouzdra.

„Já tvé peníze už nemám, Buddy,“ řekl jsem klidným hlasem. „Je zbytečné, abychom tu na sebe stříleli.“

V jeho brutálním obličeji se opět objevil úsměv.

„Nejde o peníze, Nicku. Ty už dávno znovu mám. Jeden z mých lidí je vylovil z Mississippi. Chci tebe, Nicku. Kromě toho jsem slyšel, že jde o spoustu zlata. A protože mi ho nedáš dobrovolně, tak si ho vezmu, až si tě podám.“

„Tak na co ještě čekáš?“ chraplavě jsem se zeptal.

Vtom třeskl výstřel.

Trhl jsem sebou. Hned jsem věděl, že to střílela Penny. Mackaye však netrefila.

Obr se pohnul. S tlesknutím položil dlaň na revolver, který nosil nízko na pravém stehně, jak to na Západě bylo obvyklé.

Byl jsem tak rychlý jak ještě nikdy v životě. Kulka vyletěla z hlavně remingtonu, ještě než Buddy Mackay vůbec zvedl svůj kolt.

Trefil jsem ho do levé poloviny hrudi.

Trhl sebou a ještě se pokusil zvednout pravou ruku a namířit na mě, ale už se mu to nepodařilo. Zasténal a skácel se k zemi. Jeho revolver se odkutálel a spadl do skalní pukliny.

Zadýchán jsem hleděl na mrtvého muže, před nímž jsem prchal tisíc mil.

Buddy Mackay už se nikdy nezvedne, to jsem věděl. Zasáhl jsem ho přímo do srdce.

Otočil jsem se.

Penny stála zhruba deset kroků za mnou. Nevěděl jsem, že nosí zbraň.

Chvíli na mě hleděla velkýma, slzami zalitýma očima, potom se obrátila a rozběhla se ke svému otci, jehož držel v náručí Washington.

+ + + + +

Penny trvalo dlouho, než se vyrovnala se smrtí svého otce. To zlato Codymu Mulliganovi štěstí nepřineslo.

Věděl jsem, že Penny Mulliganovou miluji. Ten cit byl tak hluboký, že se mi můj předchozí život zdál být prázdný a ubohý. Měl jsem pouze jediný cíl, vidět Penny, jak se směje a jak je šťastná.

Bylo mi jasné, že se kvůli tomu budu muset vzdát svého pochybného života.

Dřív jsem poctivé, pracující lidi považoval za pitomce. Nyní jsem pochopil, co to znamená pociťovat vnitřní spokojenost, které člověk nikdy nedosáhne, pokud nemá vedle sebe někoho, koho miluje a kým je milován.

Zlato jsem považoval za dědictví po Mulliganovi.

Podařilo se nám s ním dostat přes hory k Velkému solnému jezeru.

Na Beaver Creeku jsme si od jednoho starého muže, jehož dva synové zahynuli v bouři, koupili poměrně velký ranč.

Washington zůstal s námi.

Byl i při tom, když nás v Box Elder oddal reverend. Byl nejvyšší čas, protože jsme nechtěli, aby se náš syn narodil jako nemanželský.

Když jsem ho o několik týdnů později držel v náručí, věděl jsem, že nový život se mi bude líbit víc než ten starý.

Nick Joliet byl mrtvý.

S mým starým životem jsem odložil i své jméno. Přijal jsem příjmení Mulligan a pod ním nás na Beaver River znali.

Mulliganův ranč se rychle rozrůstal.

Čas plynul jako voda.

Mezi Penny a mnou nikdy nebyly problémy. Nanejvýš tehdy, když šlo o výchovu našich tří synů a dvou dcer.

O Elliotu Colvilleovi jsem slyšel znovu teprve, když jsem odjel jako senátor za Utah, který se právě stal státem, do Washingtonu D.C.. Ranč jsem přepsal na své syny.

Elliot Colville se stal senátorem za Colorado.

Ještě stále byl tak tlustý jako dřív a málem dostal infarkt, když se dozvěděl, kdo jsem.

Nikdy jsme se však nezmínili ani slovem o tom, že se známe z dřívějška.

Nikdo z nás neměl zájem, aby se veřejnost dozvěděla, co jsme prováděli za těch krvavých a drsných časů.

Přestože se z nás nestali přátelé, nechali jsme se navzájem na pokoji.

Jenom Penny se neustále zdráhala chodit na různé oslavy, jichž se účastnil i Colville.

Myslím, že se bála, že Colville by o ní před dámami ze společnosti tvrdil, že je kapsářka.