John Kirby

Colorado western 145. Arivaca

K čertu, snažil bych se Arivace vyhnout za každou cenu, kdybych věděl, co mě tam čeká. Ale neměl jsem jinou možnost. Byla mi v patách mexická armáda.

Well, v Arivace nosil hvězdu zákona můj starý přítel Mike. Zrovna potřeboval zástupce. A našel ho ve mně. Ten zatracený chlap věděl všechno o pašování zbraní, které jsem provozoval, a vydíral mě tím. No – vzal jsem si tu hvězdu, musel jsem si ji vzít. V zapadákově, do kterého měli brzy přijet ti nejhorší lumpové z celého Západu…

Neděle jsem vždycky nenáviděl. O nedělích jsem většinou míval ty nejlepší nápady, ale nikdy nebyl po ruce někdo, kdo by mé nápady mohl uskutečnit. Lidé si mysleli, že musejí neděli strávit buďto v kostele nebo v posteli.

Tato neděle, ví Bůh, nebyl můj nejšťastnější den.

Vybral jsem si ho schválně, protože jsem tentokrát sám dělal jednu prácičku a myslel jsem si, že by bylo lepší, kdyby mě při tom nikdo neviděl.

Na jedno jsem však nepomyslel: na to, že pro armádu a Apače nedělní pravidla neplatí.

Nic nepomohlo, že jsem se snažil jet s vozem po cestách, na kterých jinak člověk po dlouhé týdny neuvidí lidskou duši.

Deset mil na západ od Canoy jsem narazil na patrolu.

V jiný den bych se možná pokoušel poručíkovi vykládat báchorky, ale byla neděle a já věděl, že by to nevyšlo.

Raději jsem vyskočil na hřbet svého ošklivého buckskina, nechal jsem tam vůz i s cenným nákladem a zápřahem a vypařil jsem se.

Místo aby se podívali, co jsem jim tam nechal, mě patrola okamžitě začala pronásledovat.

Poručík byl, jak se zdálo, drsňák.

K mé smůle měl u sebe zvěda z kmene Pimů, který se držel mé stopy, aniž by jedinkrát musel sklonit hlavu.

Jel jsem do hloubi Comobabi Mountains. Na skalnaté půdě buckskin nezanechával otisky. Několikrát jsem povodil patrolu v kruhu. Když jsem si však konečně byl jistý, že jsem je setřásl, a zamířil jsem k mexické hranici, spatřil jsem ty proklaté modré kabáty znovu. Ten pimský zvěd seděl v sedle jak spící opice.

Pomalu se mě zmocňovala zlost.

Stačilo, že mi vzali můj vůz s tím drahocenným nákladem.

Ani se mi nechtělo myslet na zlatá pesos, který bych v Mexiku obdržel za oněch sto winchestrovek, které jsem vezl zabalené v naolejovaném papíře a v deseti bednách na korbě povozu. Ani na odporného Shanea Bullocka, od kterého jsem ty zbraně měl. Shane Bullockovi jsem dal jen zálohu. Zbytek jsem mu chtěl zaplatit až po tom, co bych v Mexiku dostal peníze.

Neměl jsem Shanea Bullocka rád. O to, že ty pušky patrně nezískal poctivě, nešlo. Byl to prostě ničema, který si namlouval, že umí střílet, bil ženy a neměl naprosto žádný smysl pro humor.

Jediný důvod, proč jsem s ním udělal ten obchod, byl jeho bratr Lewt.

Lewt Bullock byl bandita.

Jeho revír se rozprostíral mezi Tucsonem a Yumou, a ačkoli ho už roky honili všichni šerifové v jižní Arizoně, ještě nikdy ho nepolapili.

Lewt Bullock mě jednou zachránil před půl tuctem Apačů. To jsem mu nikdy nezapomněl.

Jeho bratr Shane byl z jiného těsta. Lewt byl gentleman. Byl miláčkem žen. Jeho šarm je přitahoval. Byl chápavý a dokázal naslouchat, když měl někdo problém.

Shane Bullock by určitě neměl pochopení pro to, kdybych mu vysvětlil, že nemůžu nést celé riziko a zůstal mu dlužný zbytek dolarů za ty pušky. Nedal by mi ani deset vteřin času na to, abych objasnil své argumenty.

Byl jsem stále zachmuřenější.

Vojáci mi byli v patách.

Rozdělili se a houf zhruba čtyř mužů mi odřízl cestu na západ přes průsmyk La Osa.

Poručík mě, jak se zdálo, chtěl dostat za každou cenu. Jako by armáda neměla nic jiného na práci než chytat malé pašeráky zbraní.

Až se vrátím do Tucsonu, budu si stěžovat na nesmyslné plýtvání penězi daňových poplatníků.

Zbývala mi jen cesta na jih.

Můj buckskin byl ještě plný sil a byl to ten nejlepší horský kůň, jakého jsem kdy měl. Přestože se mě poručík snažil dohnat a zabránit tomu, abych se přes hranici dostal do Mexika, nepovedlo se mu snížit můj náskok.

Večer jsem už měl náladu lepší.

Spatřil jsem před sebou úzký kaňon, jímž v létě tekla říčka San Miguel. Kdybych jím projel, už by mě poručík nemohl dostihnout.

Neuvědomil jsem si, že je neděle.

Když můj buckskin asi míli před kaňonem začal frkat, hned jsem věděl, o co jde.

Ten kůň kdysi patřil jednomu starému zlatokopovi. Ten muž žil sám v horách a nemohl dávat pozor, jestli poblíž nejsou Apači, takže si vycvičil svého koně na hlídacího psa.

Buckskin větřil Apače na míli daleko.

Zaklel jsem a instinktivně jsem chtěl odbočit na východ.

Věděl jsem, že v údolí Santa Cruz hrozí nebezpečí, že vjedu do náruče jiné patrole nebo nějakému muži zákona z Nogales, ale neměl jsem jinou volbu.

A tak jsem si řekl, že to udělám.

Vydal jsem se do strmého svahu a dorazil na malou plošinu, která z údolí nebyla vidět.

Tam nahoře bych byl v pasti, kdyby mě poručík objevil.

Možná bych se chvíli mohl bránit, ale až by mi došlo střelivo nebo voda, byl by se mnou konec.

Sklouzl jsem ze sedla a odvedl svého buckskina k balvanu, za který jsem ho ukryl. Jeho uzdu jsem zaklínil ve škvíře ve skále.

Potom jsem vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a odplížil se zpět na okraj té plošiny, abych se podíval, co podnikne ten pimský zvěd, až uvidí, že mé stopy vedou nahoru na svah.

Hleděl jsem ke kaňonu.

Po Apačích ani vidu, ani slechu.

V Tucsonu jsem slyšel, že v Comobabi Mountains byl spatřen nedhnijský náčelník Juh.

Juh dlouhou dobu pobýval v Mexiku, protože v Arizoně byla pro něj půda příliš horká. Teď se, jak se zdálo, vrátil. A určitě neměl s modrokabátníky zrovna nejlepší vztahy.

Potom se objevili kavaleristé.

Pimský zvěd jel vedle poručíka. Namířil jsem na něho winchestrovku, ale pak jsem ji zase sklonil.

Nechtěl jsem střílet, byť by mě tam třeba neodhalili. Kdybych totiž zabil byť jen toho zvěda, byla by má tvář zvěčněna na zatykačích a už nikdy bych se nemohl v Arizoně ukázat.

Věřil jsem si, že se mi povede z toho nějak vyváznout.

Zatajil se mi dech, když vojáci projížděli kolem místa, u něhož jsem odbočil do svahu.

Poručík se bavil s pimským zvědem. Možná to odvedlo rudochovu pozornost, nebo si mysleli, že nemůžu jet jinudy než kaňonem San Miguel.

Bez dechu jsem hleděl za vojáky.

Potom pimský zvěd náhle zvedl hlavu. Jeho dlouhé vlasy vlály ve větru.

Prudce otočil svého poníka.

V tom okamžiku v kaňonu třeskl výstřel.

Jeden z modrokabátníků vykřikl. Zakymácel se v sedle a jen s vypětím všech sil udržel svého koně pod kontrolou.

Ozval se poručíkův pronikavý hlas.

Vojáci se rozjeli, seskákali ze sedel a kryli se za balvany.

Pimský zvěd cválal skloněný ke krku svého koně zpátky.

Usmál jsem se.

Krátký pohled na oblohu mi stačil, abych věděl, že se brzy začne smrákat.

Neděle končila.

A pak snad skončí i má smůla.

Toužil jsem po cigaretě.

Ovládl jsem se však.

Nesměl jsem pokoušet své štěstí, dokud byla neděle.

+ + + + +

Poručík byl přes své mládí prozíravý člověk. Nemínil Apače vyhnat z jejich úkrytů v kaňonu. Životy jeho mužů pro něj byly cennější než pochybný úspěch nad rudokožci.

Litoval jsem, že jsem nevyužil příležitosti a nezmizel jsem.

Pimský zvěd se vypařil jak pára nad hrncem. Pimové měli z Nedhniů hrůzu.

Doufal jsem, že se nezastaví, dokud nedorazí do Camp Lowell.

Ozval se poručíkův vysoký hlas.

Kavaleristé se opatrně stáhli. Někteří z nich za jízdy pálili, dokud se nedostali mimo dostřel apačských pušek.

Ležel jsem za úzkou skalní římsou a hleděl do údolí.

Úplně jistý, že mě Apači neviděli, jsem si nebyl.

Možná je budu mít v zádech, až modrokabátníci odjedou.

Hleděl jsem k místu, na němž se kavaleristé shromažďovali. Kromě muže, který koupil první kulku, nebyl nikdo zraněný, jak se zdálo.

Poručík k nim chvíli hovořil, potom obrátili své koně a vydali se zpátky. Zřejmě věřili, že jsem vjel Apačům do náruče.

Nečekal jsem, až se rozplyne prach, který zvířili jejich koně. Rychle jsem vyskočil do sedla buckskina a vydal se dolů ze suťového svahu.

Rozhlížel jsem se po kaňonu San Miguel, ale žádného Nedhniho jsem neviděl.

Oddechl jsem si.

Po chvíli jsem narazil na stezku vedoucí na západ.

Chvíli jsem přemýšlel nad tím, jestli bych se neměl pokusit poručíka dostihnout a zase se zmocnit vozu s puškami, ale potom jsem zavrtěl hlavou.

Člověk by neměl příliš pokoušet osud.

Jel jsem po úzké pěšině, po které hřebec šplhal jako kamzík. Když jsem dorazil do horského sedla a pohlédl do protáhlého údolí Ojo Verde, hned mi bylo lépe.

Snad se ještě před setměním dostanu k malé studánce jižně od Ojo Verde, říkal jsem si. Potom bych se mohl poněkud zotavit z té ničivé neděle, než budu v následujících dnech pokračovat do Mexika. Považoval jsem za bezpečnější se v příštích týdnech neukazovat v Tucsonu nebo Nogales. I kdyby vojáci usoudili, že mě Apači zmasakrovali, Shane Bullock by tomu tak snadno neuvěřil. Šel z něho strach. Kdybych mu nedal peníze nebo zbraně, odměnil by se mi kulkou.

Buckskin větřil vodu už z daleka.

Nechal jsem ho běžet, a když jsme dorazili mezi ty bledé načervenalé skály, nechal j sem ho, aby se napil jako první.

Zacházející slunce zalilo štíty okolních hor rudým světlem.

Postaral jsem se o buckskina. Pak jsem se vykoupal a připravil si jídlo ze zásob, které jsem vezl v sedlové brašně.

Rychle se setmělo.

Nerozdělával jsem oheň, hned jsem si lehl. Tak neděle skončí nejrychleji, říkal jsem si.

Nevěděl jsem, jak dlouho jsem spal, když mě probudilo buckskinovo frkání.

Hned jsem se posadil a chopil se winchestrovky, kterou jsem si před spaním položil na deku.

Bylo ticho.

Buckskin stříhal ušima. Když jsem se probudil, už nefrkal. Přesně mi však ukazoval směr, ze kterého mi hrozilo nebezpečí.

Neslyšně jsem vstal, sroloval deku a položil stetson tam, kde jsem měl hlavu. Skoro to vypadalo, jako by tam někdo spal.

Podle chování buckskina se zdálo, že ke studánce se plíží Apači. Nebylo jich moc, protože to by hřebec reagoval energičtěji. Možná byl dokonce jenom jeden.

Trpělivě jsem čekal ve stínu balvanu. Na nebi svítil srpek. V jeho bledém svitu krajina zářila jako obrovská lucerna se stáhnutým knotem.

Po půlhodině jsem spatřil pohyb.

Skoro jsem vykřikl překvapením, když jsem uviděl dlouhé černé vlasy a rudou čelenku.

Hned jsem toho chlápka poznal.

Byl to ten pimský zvěd.

Nechal jsem ho přijít až na deset yardů k lůžku.

Buckskin vycenil své velké žluté zuby. Věděl jsem, že by na toho Pimu zaútočil, kdyby se přiblížil ještě o dva kroky. Pima zvedl pušku. Mířil na srolovanou přikrývku.

Cvaknutí mé winchestrovky bylo v nočním tichu jasně slyšet.

Pima sebou prudce trhl.

Stál tam jako Lotova žena.

Už si všiml, že v té dece nikdo není. Pustil pušku a ta spadla mezi kamení. Pomalu zvedl ruce do úrovně ramen.

Překvapilo mě, že se vzdal tak rychle.

Jak to, že tu je? Přivedl snad poručíka na mou stopu?

Tomu se mi nechtělo věřit.

S winchestrovkou v pravé ruce jsem vystoupil ze stínu.

Rád bych věděl, jestli už bylo po půlnoci, zda již nebyla neděle. To by mi dodalo víc jistoty.

Pima se zašklebil.

„How,“ řekl, jako by zdravil starého přítele.

„Víš co mi můžeš,“ zabručel jsem. „Kde máš kavaleristy?“

Jeho úsměv se rozšířil.

„Poručík Page být na cestě do Camp Lowell, hombre.“

„Hergot, jestli se poručík vrátil, tak co tu děláš? Nemáš strach, že tě dostane Juh?“

Úsměv se mu vytratil ze tváře a v jeho velkých černých očích se zajiskřilo.

„Já myslel, u tinaji nepřítel,“ zamumlal. „Já se nevrátit do Camp Lowell. Já zpátky k mému lidu. Jen u tinaji vzít vodu a potom pryč.“

„Dobrá,“ zavrčel jsem. „Odlož revolver a vezmi si vodu. Pak můžeš zmizet bez pušky a bez revolveru. Jestli tě ještě jednou uvidím, tak ti provrtám hlavu kulkou.“

K mému překvapení přikývl.

Už jsem poznal několik indiánů, ale žádný z nich se nechtěl rozloučit se střelnou zbraní. Nebylo pro ně jednoduché obstarat si novou pušku.

Pima si nabral vodu do tykve, kterou nosil za pasem, a mlčky se vytratil.

Zamyšleně jsem za ním hleděl. Něco tu nehrálo. Byla to chyba, že jsem ho nechal jít?

Ať už jsem se na to ale díval jakkoli, nenapadalo mě nic, jak bych si mohl jeho chování vysvětlit. Opět jsem si lehl a zkřížil si ruce za krkem.

Vzpomněl jsem si na Shanea Bullocka.

Než jsem se však nad tím ničemou mohl zamyslet, přemohl mě spánek.

+ + + + +

Arivaca nebyla zrovna pupek světa.

Pokaždé, když jsem pohlédl na ten shluk bud z prken a nízkých cihlových domů, jsem se ptal, co mohlo muže jako Mike Walton přimět k tomu, že si v té díře připnul marshalskou hvězdu a dělal tam ze sebe za padesát dolarů měsíčně terč pro mexické bandity a prchající gringos.

Mike Walton byl můj starý kamarád. V Novém Mexiku jsme spolu prováděli věci, které nebyli zrovna košer. Než však na to někdo přišel, odjeli jsme do Arizony, abychom zkusili štěstí jako zlatokopové v Comobabi Mountains.

Ta tvrdá práce se nám ovšem vůbec nezamlouvala.

Možná proto přišel Mike na ten nápad připnout si v Arivace marshalskou hvězdu. Náhodou se dostal do křížku s jedním banditou, který tam vyloupil banku, aby nemusel v Mexiku začínat s prázdnou, a dal tomu chlapíkovi co pro to.

Obyvatelé Arivaky, obzvlášť ti, kteří měli v bance peníze, byli k Mikeovi velkorysí. Dali mu odměnu tisíc dolarů a nabídli mu marshalskou hvězdu. Mike si vzal obojí a já tak musel oželet kumpána, se kterým jsem po dlouhé roky jezdil bok po boku.

Díky Mikeu Waltonovi byla pro mě Arivaca útočištěm.

Pokud ten pimský zvěd říkal pravdu a vracel ke svému kmeni, tak mě tak jako tak nikdo nemohl poznat a spojovat s tím nákladem zbraní.

Takže jsem si pomyslel, že vůbec nemusím jezdit do Mexika, ale že si můžu týden, dva odpočinout v Arivace, než si najdu džob, který by mi vynášel dost na to, abych mohl v Tucsonu nebo Tombstone tančit s děvčaty.

Mexická čtvrť a čtvrť gringos byly odděleny jednou ulicí.

Velká plaza, střed města, ležela ve čtvrti gringos. Dříve tam bydleli pouze Mexičané. Vypěstovali nádherné platany, které teď poskytovaly stín.

Gringos prostě a jednoduše obsadili nejkrásnější část města a Mexičany postupně vytlačili do chudší čtvrti za San Miguel Street.

Nad městem se vznášel prach, který se všude usazoval. I nádherné platany na plaze již nebyly zelené, nýbrž pokryté vrstvou červeného prachu, tak typického pro tento kraj na hranici s Mexikem.

Projel jsem San Miguel Street a odbočil jsem na plazu.

Z mexické čtvrti se linul odporný zápach.

To bylo dáno tím, že všechen odpad se tam prostě a jednoduše vyhazoval na ulici a uklízel se teprve tehdy, až se smrad a nesčetné mouchy nedaly snést.

Od mé poslední návštěvy přibylo ve čtvrti gringos několik nových dřevěných domů. Mezi ně patřil saloon se vznešeným jménem „Star of the Border“ neboli „Hvězda hranice“.

Usmál jsem se.

Jak jsem znal Mikea Waltona, určitě měl v tom podniku podíl.

Nemohl jsem odolat pokušení a navštívil jsem ten saloon, abych spláchl prach z hrdla.

Whisky byla výtečná, ale to nebylo nic ve srovnání s tím, co stálo za pultem a nalévalo ji.

Nebyl jsem ženatý.

To nebylo tím, že by mě žádná nechtěla. Už několikrát se některá dívka rozhodla, že mě přivleče k oltáři. Naštěstí pro mě si ale ještě každá včas všimla, že nejsem stvořený pro to, abych učinil šťastnou jenom jednu ženu. Prostě jsem si nemohl odpustit hledět za každou sukní, pod kterou se skrývaly krásné nohy a ladné tělo.

Jmenovala se Jackie Bonnerová. S úsměvem, při němž mi vyschlo v hrdle, mi nalila whisky a zeptala se mě, zda chci ve městě zůstat dlouho.

Můj hlas zněl chraplavě, když jsem jí odpověděl, že se asi v Arivace usadím natrvalo, protože ji tak budu moct každý den vidět. Bez okolků jsem ji pozval na večeři, ale mé tempo na ni asi bylo příliš rychlé.

„Jestli chcete, můžete mě tu navštívit dnes večer,“ řekla přátelsky. „Zpívám.“

Řekl jsem, že si může být jistá, že mě tam uvidí. Když jsem stál venku na chodníku, motala se mi hlava. Jackie Bonnerová byla přesně to, co by mi doktor předepsal po takovém zklamání, jako byla ztráta vozu plného pušek.

Neděle uplynula.

To jsem si uvědomil, když jsem vešel do úřadovny Mikea Waltona.

Na jeho opálené tváři se objevil úsměv, když mě spatřil. Vyskočil z křesla, přišel ke mně a poplácal mě po ramenou. Byly to takové rány, že mi to připadalo, jako by mě chtěl zarazit do země.

„Co je s tebou?“ nedůvěřivě jsem se zeptal.

„Člověče, Lukeu!“ zvolal. „Tebe mi posílá samo nebe! Už jsem nevěděl, co budu dělat, a teď se tu náhle objevíš ty!“

Svraštil jsem čelo. Jeho slova vzbudila mou nedůvěru. Vypadalo to, jako by ode mě očekával nějakou laskavost.

Za Mikem se otevřely dubové dveře. Slyšel jsem bouchnutí, když odtud vyšel jeho zástupce Hack Simmons.

Měl úzkou hlavu a rozcuchané šedivé vlasy. Jednou jsem mu dal hřeben, ale to jediné, co s ním udělal bylo to, že na něho hrál. Usmíval se.

Vykulhal z úřadovny. Měl dřevěnou nohu. Když se usmál, viděl jsem, že zbytky jeho zubů jsou ještě hnědší, než bývaly. Vyplivl černou tabákovou šťávu. „Říká, že starý ti utrhne hlavu, jestli ho hned nepustíš, Mikeu,“ zamumlal.

Ve vězení kdosi zabručel: „Budeš si muset posbírat kosti po celém městě, až budu venku, Waltone!“

Mike se o to nestaral.

„Zavři dveře, Hacku,“ řekl tomu starému muži. Chytil mě za ruku a odtáhl mě k psacímu stolu. „Ty víš, že Ginny žije v Maricopě, že?“

Ginny byla jeho sestra. Vzpomínal jsem si, že mi o ní minule povídal. Přijela s jedním mladým mužem z Albuquerque v Novém Mexiku do Arizony a společně si v Maricopě otevřeli obchod.

„ Ginny se příští týden chce vdávat,“ dodal Mike, „a kdybych jí nešel na svatbu, už by mě nikdy nechtěla vidět.“

Začínal jsem to tušit.

„Musím něco vyřídit v Hermosillu,“ chvatně jsem vyhrkl.

Mike přivřel oči.

„Dnes ráno jsme měl návštěvu, Lukeu,“ pomalu řekl.

Měl jsem se na pozoru. Takové manýry už jsem znal. Mike mě chtěl vydíráním přimět k něčemu, co jsem nechtěl udělat.

„Byl to nějaký armádní zvěd. Řekl mi, že včera s patrolou na sever od kaňonu San Miguel pronásledoval pašeráka zbraní. Bohužel jim unikl, když jim nechal vůz s puškami. Dal mi popis toho muže. Když se tak na tebe dívám, možná to jsi ty.“

„Já?“ Byl jsem udiven. Ne tím popisem, ale skutečností, že o tom Mike vůbec mluví. Vždyť jsme byli přátelé! To, že jsem chtěl mexickým hombres, kteří nebyli zadobře s vládou, prodat pár pušek, nebyl v mých očích zločin.

„Co ode mě chceš, Mikeu?“ vztekle jsem vyhrkl. „Pročs toho prolhaného Pimu nezavřel za mříže?“

Mike se usmál.

„Nic jsem o žádném Pimovi neříkal, Lukeu.“

„Sakra, většina armádních zvědů jsou Pimové!“ zavrčel jsem.

„Ale ne všichni!“

„Měl jsem za to, že to byl Pima, kdyžs mluvil o armádním zvědovi.“ „Z toho se nevykecáš. To tys byl ten, co ho honila ta patrola. Můžeš mi říct jediný důvod, proč bys jinak jezdil do Arivaky?“

Nejraději bych ho nakopl.

„Jsem tady proto, že jsem měl pocit, že potřebuješ mou pomoc,“ zavrčel jsem.

Mike spokojeně přikývl.

„Věděl jsem, že si tě ten Pima nespletl s nikým jiným,“ řekl se zadostiučiněním. „Budu pryč asi týden. Nemůžu město opustit, aniž bych tu nechal zástupce, i když se tu v poslední době skoro nic neděje. Potřebuju důvěryhodného muže, který by byl hoden tohoto úkolu.“

„Jestli se tu toho moc neděje, tak tě může zastoupit Hack,“ krotce jsem řekl.

Naklonil hlavu a pohlédl na mě.

„Jestli nechceš, stačí jen říct,“ pomalu odpověděl.

Mávl jsem rukou.

„Dobrá. Kdy chceš odjet?“

„Dostavník do Tucsonu odjíždí za hodinu. Čím dřív přijedu do Maricopy, tím větší bude mít Ginny radost.“ Otočil se, obešel psací stůl, vytáhl šuplík a vzal z něho pomačkanou plechovou hvězdu. Dát mi svou vlastní, vyřezanou z postříbřeného plechu, se mu nechtělo.

Připnul mi ji na levou polovinu hrudi a řekl: „Opakuj po mně! Přísahám!“

„Přísahám!“ řekl jsem.

Šlo mi to z úst snadno, protože jsem neříkal, co přísahám, a naštěstí Mike vynechal Boha ze hry.

Slyšel jsem, jak ten chlápek ve vězení zase řve.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se Mikea a kývl jsem na dubové dveře.

Mávl rukou.

„Skip Kilkenny. Je to rváč. Obtěžoval jedno děvče v Hvězdě, zbil dva muže a z herny udělal kůlničku na dříví. Zůstane ve vězení, dokud se nevrátím.“

Pokrčil jsem rameny.

Jméno Kilkenny mi připadalo nějak povědomé, ale v této chvíli mě nic nenapadalo.

Starý Hack Simmons se na mě usmál. Měl jsem pocit, jako by mě považoval za toho největšího hlupáka v Arizoně. Ten samý pocit jsem měl i já. Ale co jsem na tom mohl změnit? Znal jsem Mikea dost. Klidně by mě vydal kavalerii, kdybych mu hodil hvězdu před nohy.

Možná budu moct vzít roha, až odjede dostavníkem, pomyslel jsem si.

Mike Walton mi vysvětlil několik věcí, na které jsem si měl dávat pozor.

Poslouchal jsem. Myšlenkami jsem byl u toho pimského zvěda. Obelstil mě. Nevrátil se ke svému kmeni. Piniové žili na sever od Tucsonu v Santa Catalinas.

Proč jel na jih a varoval Mikea Waltona? Dostal k tomu rozkaz od poručíka? Zavrtěl jsem hlavou. Důstojník kavalerie by nikdy takový úkol nesvěřil indiánskému zvědovi.

Stále více jsem měl pocit, že s tím Pimou něco nehraje.

Mike Walton opustil kancelář druhými dveřmi a už po jedné minutě se vrátil s taškou ušitou z koberce. Musel si ji sbalit už předtím.

„Jestli chceš, můžeš mě doprovodit ke skladišti Butterfieldu,“ řekl.

Pokrčil jsem rameny.

„Pro mě za mě,“ řekl jsem. „Tak jako tak budeš muset lidem ve městě vysvětlit, proč jsi jmenoval svým zástupcem zrovna mě.“

Mike se široce usmál.

„To je jenom moje věc, Lukeu. Vědí, že hvězdu dám jenom tomu, kdo je toho hoden.“

Jeho lichotky mě toho dne ponechávaly chladným.

Když jsem s ním vyšel ven, měl jsem pocit, že je ještě stále neděle. Sakra, proč jsem jenom nejel přímo do Mexika?

Má nálada se zlepšila, teprve když jsem s Mikem šel do saloonu Hvězda.

Za pultem ale už bohužel nestála Jackie Bonnerová.

Mike se na mě usmál.

„Mají tu jedno děvče,“ poznamenal. „Jmenuje se Jackie. Bonnerová. Skvěle si rozumíme. Jestli mi chceš udělat ještě jednu laskavost, Lukeu, tak dávej pozor na to, aby na ni nikdo nesáhl. Je to totiž moje děvče.“

Ta slova na mě měla účinek rány kladivem do hlavy.

Měl jsem sto chutí se prostě a jednoduše obrátit, vyšvihnout se na hřbet buckskina a risknout to, že mi Mike střelí do zad.

Několik mužů, kteří nás venku viděli, vešlo do saloonu.

Mike mě jim představil.

Ještě pořád jsem byl tak rozzuřený, že jsem si nepamatoval jejich jména. Hleděli na mě skepticky a jeden hubený, vytáhlý chlapík se Mikea zeptal, zda jsem na to dost dobrý.

„Jestli na to není dost dobrý Luke Sherman, pak už nikdo,“ bručivě odvětil Mike. Znělo to přesvědčivě. „Nechci přehánět, gentlemani, ale musím říct, že je stejně dobrý jako já.“

Ještě pořád jsem lepší než ty, ty pacholku, pomyslel jsem si a v té chvíli jsem dospěl k rozhodnutí, že mu to jednoho dne vrátím i s úroky.

Šel dozadu.

Lomcoval mnou vztek, když jsem pomyslel na to, jak se teď loučí s Jackie Bonnerovou. Vytáhl jsem své železničářské hodinky a pohlédl jsem na ciferník. Už jsem se nemohl dočkat, až dostavník odjede.

Bylo mi jasné, že než Mike opustí Arivaku, nebudu schopný normálně přemýšlet.

Kočár už rachotil kolem saloonu, když se Mike konečně objevil. Zatmělo se mi před očima, když jsem uviděl rtěnku na jeho tváři. Potom jsem si však řekl, že opravdová přítelkyně by svého přítele na rozloučenou políbila na ústa. To mě zase uklidnilo.

Šel jsem s Mikem ke skladišti společnosti Butterfield, před kterým zastavil zaprášený dostavník,který jezdil jednou denně mezi Tubacem a Arivakou.

Mike nasedl.

Zavřel jsem dveře.

Mikeův usmívající se obličej se objevil v okénku.

„Nedělej si starosti, to zvládneš,“ řekl. „Až se vrátím, budu ti dlužný laskavost.“

To bylo první rozumné slovo, které řekl od té doby, co jsem přijel do Arivaky.

Kočí práskl bičem.

Koně začali táhnout a po několika minutách byl na ulici už jen zvířený prach.

Stál jsem tam sám.

Ostatní muži odešli.

Zamyšleně jsem si ohmatával hvězdu na košili.

Doufal, jsem že mi pomůže.

Pomyslel jsem na Shanea Bullocka. Kdyby mě vystopoval v Arivace, byla by pro mě výhodou. Bullock sice byl chlápek bez zábran, ale muže zákona by si nedovolil napadnout.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc se mi má situace začala líbit. Vybavil jsem si andělskou tvář Jackie Bonnerové a řekl jsem si, že to je jenom její věc, do koho se zamiluje. K čemu by mi má matka dala do vínku šarm, kdybych ho teď nepoužil?

Do kanceláře jsem se vrátil v dobré mysli.

Dveře do vězení byly otevřené.

Vězeň řval.

Hack Simmons zabručel: „Drž hubu, Skipe. Marshal řekl, že tu zůstaneš, dokud se nevrátí z Maricopy. Jestli budeš dělat randál, nedostaneš najíst, rozumíš?“

Hack Simmons přikulhal do úřadovny.

Vězeň vykřikl: „Až budu venku, tak ti tu dřevěnou nohu uřežu, ty dědku jeden!“

Dubové dveře se s bouchnutím zavřely.

Hack se na mě usmál.

Zamyšleně jsem řekl: „Jméno Kilkenny už jsem kdysi slyšel.“

„Jak dlouhos nebyl v Arivace?“ otázal se Hack.

„Tak čtyři měsíce.“

Přikývl. „Potom to nemůžeš vědět. Před třemi měsíci prodal don Emilio pastviny La Osa. Chtěl se odstěhovat z Arizony, protože se mu nelíbilo, že se tady pořád musí hádat s gringos, kteří se usazují na jeho půdě. Prodal pastviny La Osa muži, který se jmenuje John Kilkenny.“

Teď jsem si vzpomněl. Už jsem o tom slyšel. Kilkennyové měli být rodina z hor v Kentucky. Předtím sídlili v údolí Rio Puerco, ale vypukla tam válka se sousedy, kterou Kilkennyové nemohli vyhrát. Prodali svou půdu a odjeli na jih.

Svraštil jsem čelo.

Mít jednoho z nich ve vězení nebyl nijak příjemný pocit.

Utěšoval jsem se tím, že to není má věc. Zavřel ho Mike Walton a ten ho taky zase pustí, až se vrátí z Maricopy.

„Chceš s něčím pomoct, Hacku?“ zeptal jsem se toho starého muže.

Hack Simmons zavrtěl hlavou.

„Co dělává Mike touto dobou?“ vyptával jsem se dál.

„Sedává venku na houpacím křesle a vyvaluj se na slunci,“ zamumlal Hack.

Usmál jsem se.

To neznělo špatně.

„Můžeš se postarat o mého buckskina, Hacku,“ řekl jsem a vyhlédl jsem na chodník, kde stálo Mikeovo houpací křeslo.

Hack zamumlal cosi, co znělo „stejně líný jako ten druhý“ a odkulhal ven.

Prohlédl jsem si Mikeův psací stůl a nepřekvapilo mě, když jsem tam našel láhev whisky, krabičku doutníků a sklenici.

Vzal jsem si ty věci ven.

Hack Simmons právě zmizel s mým buckskinem za rohem.

Uvelebil jsem se v houpacím křesle, postavil sklenici a láhev whisky na podlahu a s požitkem si zapálil doutník.

Mike byl vždycky labužník. Vždy chtěl jen to nejlepší.

S doutníkem v ústech a sklenicí staré whisky v levé ruce jsem tam seděl a spokojeně se rozhlížel po ulici, jež ústila na plazu s platany.

Pomalu jsem začínal Mikeovi rozumět.

Džob marshala v Arivace nebyl špatný.

Začal jsem přemýšlet o tom, jak to udělat, abych Mikeovi ten džob vyfoukl. Ne nepodstatnou roli v těchto úvahách hrála Jackie Bonnerová.

Na její velké, zeleně se lesknoucí oči a černé vlasy se nedalo jen tak zapomenout.

Už jsem se nemohl dočkat večera.

Možná by Jackie byla ochotná zajít po představení s marshalovým starým přítelem na skleničku do svého pokoje.

Zavřel jsem oči a oddával se snům.

+ + + + +

Mé sny trvaly přesně tak dlouho, než starého Kilkennyho napadlo, že musí dostat svého nejmladšího syna z vězení, aby si tam chlapec neválel šunky a mohl pracovat.

Probudilo mě dunění kopyt.

Na plazu přijela kavalkáda půl tuctu jezdců.

V čele jel obrovitý muž na plavákovi, který jako by byl extra udělaný pro svého jezdce.

Prach, který zvířili, zahalil celou ulici.

Před marshalovou úřadovnou zastavili své koně.

Nemusel jsem se příliš snažit, abych poznal, že před sebou mám Kilkennyovy.

Dva z těch jezdců jako by z oka vypadli tomu starému chlapíkovi na plavém hřebci. Jejich široké, brutální tváře byly posety nesčetnými pihami. Zpod čtyřgalonových klobouků jim čouhaly zrzavé vlasy. Měli bílá obočí a tak světlé duhovky, že se téměř nedaly rozeznat od bělem.

Ostatní jezdci byli, jak se zdálo, kovbojové. Jeden z nich byl černý jak noc. V mohutnosti nezaostával za Kilkennyovými.

„Mám ho odtud dostat, tati?“ zeptal se muž vedle starého jezdce. Seděl na appaloosovi, který musel stát celé jmění.

„Drž hubu, Buzzi,“ odtušil starý Kilkenny. Hleděl na mě jako na králíka, kterého si chce dát ke snídani. „Kdo jsi?“ zabručel.

Poklepal jsem si na plechovou hvězdu na košili a řekl jsem: „Marshal Walton si vzal dovolenou. Jsem jeho zástupce.“ V jeho očích se zajiskřilo. Nikdy bych nebyl pomyslel, že je něco takového je možné.

Tatíkovi se, jak se zdálo, nelíbilo, že jsem zůstal sedět v houpacím křesle a nevytáhl jsem z úst havana.

„Jak vám mohu pomoct, pane?“ zeptal jsem se.

Nevěřícně na mě hleděli.

„Ten parchant se nám vysmívá, tati,“ řekl jeho druhý syn. Seděl na skvostném quarterhorseovi s širokou, mocnou hrudí, jakou měla jen nejlepší zvířata tohoto plemene.

Starý Kilkenny tu poznámku přeslechl.

Já si ji zapamatoval. Třeba ho někdy potkám, až bude sám, a pak mi za toho parchanta zaplatí.

„Je Skip ještě ve vězení?“ zabručel starý Kilkenny.

„Jasně,“ řekl jsem. „Walton řekl, že se o něho nemusím starat. On ho zavřel a on ho zase propustí, až se vrátí.“

„Kdy se Walton vrátí?“

„Myslím, že za týden.“

Big Daddy Kilkenny si odfrkl jako mrož.

„Vyveď ho ven!“ zavrčel na mě.

„Koho?“ provokoval jsem.

Viděl jsem, jak se chlápek na quarterhorseovi pohnul. Tleskl dlaní o pažbu koltu, který měl vysoko na pravém boku.

Přestože jsem seděl v houpacím křesle, byl jsem o dost rychlejší než on. Kohoutek mého peacemakeru už cvakl, když teprve vytahoval hlaveň z pouzdra.

V bledých očích tatíka Kilkennyho jsem viděl respekt. Očividně měl rád muže, kteří rozuměli svému řemeslu.

„O.K., marshale,“ chraplavě řekl.

„ Jmenuju se Luke Sherman,“ skočil jsem mu do řeči.

„No dobře – Shermane. Slyšel jsem, že Skip v saloonu rozbil několik židlí. Zaplatím škody. Potřebujeme Skipa na ranči. Takže ho pusťte ven.“

Pokrčil jsem rameny.

„Skipa jsem nezavřel já, tatíku,“ odvětil jsem. „Ani nevím, jestli proti němu Walton chce vznést žalobu. Kvůli několika rozbitým židlím by to neudělal. Pokud vím, obtěžoval slečnu Jackie Bonnerovou. To je závažné obvinění, které se nedá smést ze stolu několika dolary…“

Starý Kilkenny a jeho dva synové zrudli.

„Sakra, Jackie Bonnerová je coura! To je její džob, že ji obtěžují!“ vykřikl Buzz.

Vstal jsem a pomalu jsem zavrtěl hlavou.

„Toto není ten nejlepší přístup k ženám, Buzzi,“ řekl jsem káravým tónem. „To, že někdo zpívá v saloonu a možná tančí s muži, nedává chlápkům, jako jste vy, právo sahat po ní svými špinavými prsty. I prostitutka má právo rozhodnout se, s kým chce jít do postele.“

Buzz Kilkenny zrudl. Jeho pihy náhle zmizely. Chtěl seskočit ze hřbetu appaloosy, aby mi šel po krku, ale jeho otec ho zadržel.

„Řekl jsem, že Skipa potřebuju na ranči,“ zavrčel. „Vezmu si ho tak či onak. Je to na vás, jestli při tom dostanete do makovice nebo ne.“

„A jestli při tom dostanete do makovice vy, tak tím také nic nezískáte,“ odpověděl jsem s jízlivým úsměvem.

Chvíli panovalo ticho.

Viděl jsem, že na chodnících stojí lidé a hledí na nás. Byli mezi nimi i někteří z mužů, které jsem poznal v saloonu.

Od okna kanceláře se ozval šramot. Koutkem oka jsem viděl, jak Hack pozvednutým oknem prostrčil brokovnici a chraplavě, ale nahlas a zřetelně řekl: „Uhni stranou, Lukeu, ať to můžou koupit všichni!“

Otec Kilkenny seskočil ze sedla svého plavého koně. Uzdu hodil Buzzovi. Potom vyšel po schodech na chodník.

Byl o půl hlavy vyšší než já, avšak v ramenou byl minimálně jednou tak široký. Nikdy jsem se nevyhýbal bitkám, ale se starým Kilkennym bych si to rozdat nechtěl.

Kývl na mě svou hranatou hlavou a prošel otevřenými dveřmi kanceláře, jako by tam byl boss. Musel se sklonit, jinak by mu spadl klobouk.

Šel jsem za ním do kanceláře.

Za zavřenými dubovými dveřmi láteřil Skip Kilkenny. Očividně už zjistil, že tam přitáhla jeho familie, aby ho odtud vytáhla.

„Rozstřílej tu barabiznu, tati!“ zabručel.

Tatík se otočil ke mně. „Nemohli bychom to vyřídit jako muži?“ otázal se.

Pokrčil jsem rameny.

„Bez Skipa odtud neodejdu!“ zavrčel. Víc než hrozit očividně nemohl.

„Dám vám návrh, Kilkenny,“ řekl jsem.

Pohlédl na mě a pak přikývl.

„Potřebujete Skipa na ranči,“ řekl jsem. „O.K., pustím ho a můžete si ho vzít. Ale až se vrátí Mike Walton, přivezete Skipa zpátky a bude tu zase zavřený, dokud se nerozhodne, které obvinění vůči němu bude vzneseno.“

Big Daddy na mě hleděl, jako bych po něm chtěl, aby mi lízal mé nové boty.

„Jinou možnost nevidím,“ řekl jsem. „Dejte mi slovo a já Skipa pustím.“

Starý Kilkenny se kroutil jako had. Bylo na něm vidět, jak zatěžko mu je slibovat něco takového. Potom přikývl.

„V pořádku, Shermane. Dám vám své slovo, že Skip se do vězení vrátí dobrovolně, než bude Walton zase v Arivace. Ale jenom na sobotu. Walton musí rozhodnout do nedělního večera o trestu pro Skipa.“

To bylo akceptovatelné.

I já už jsem několikrát měl problémy s muži zákona a rozčilovala mě jejich arogance, s jakou si dávali na čas a nechávali lidi sedět v chládku.

„Dohodnuto,“ řekl jsem a podal jsem starému Kilkennymu ruku.

Vypadal překvapeně. Přijal však mou ruku a zmáčkl ji, jako by držel ocas pumy.

Byl jsem rád, když mě zase pustil.

Otočil jsem se k Hacku Simmonsovi, který ještě pořád držel v šachu jezdce před úřadovnou.

„Pusť Skipa Kilkennyho ven, Hacku,“ zvolal jsem.

Starý zástupce sebou trhl. Pomalu se otočil. Zdálo se, jako by pochyboval o mém zdravém rozumu. Očividně neslyšel, na čem jsem se dohodl se starým Kilkennym rozhodl.

„No, bude to?“ prohodil jsem.

Zavrčel a odkulhal k prkenným dveřím.

„Dostán mě odtud, tati!“ zabručel Skip.

Sel jsem ke dveřím a nahlédl jsem do vězení.

Skip Kilkenny se podobal svým bratrům jako vejce vejci. I on měl rozcuchané, zrzavé vlasy. Křečovitě rukama svíral mříže cely a hleděl na starého zástupce, jenž se svazkem klíčů v ruce stál dva kroky před ním. „Udělej krok zpátky, Kilkenny, jinak ti neotevřu.“

Mladík poslechl, až když se vedle mě ve dveřích objevil jeho otec.

Hack Simmons odemkl dveře cely a hned ustoupil do chodby. Brokovnici držel pod paží a oba kohoutky měl natažené. Zdálo se, že má z mladého Kilkennyho strach.

Propuštěný vězeň se spokojeně zašklebil a vyšel z cely. Hacka Simmonse si nevšímal.

„Ahoj tati,“ řekl s úlevou. „Bylo načase těm chudákům trošku ukázat. Hej, kdo je ten idiot? Kde vzal tu hvězdu?“

Skip Kilkenny byl překvapen stejně jako já, když jeho otec rychle trhl pravou rukou a jednu mu vrazil.

„Drž tu svou nevymáchanou hubu – promluvit můžeš, až budeme za městem,“ zabručel. „Luke Sherman je Waltonův zástupce a jestli se vůči němu nebudeš chovat slušně, vytáhnu bič a naučím tě, že máš poslouchat svého otce!“

Skip Kilkenny byl dočista zmatený.

Pochopil jsem, že jeho otec s ním takto musel jednat už delší dobu. Ještě na mě vrhl potměšilý pohled a pak opustil úřadovnu.

Otec Kilkenny na mě kývl a šel za ním.

I já jsem šel ke dveřím.

Černý kovboj přivedl z nájemní stáje Skipová šedáka.

Skip Kilkenny se vyšvihl do sedla. Jeho široká tvář byla ještě stále zrudlá. Vrhl po mně pohled, který nevěštil nic dobrého. Bylo mi jasné, že, až zjistí, na čem jsem se dohodl s jeho otcem, bude jeho nenávist vůči mně ještě silnější.

Starý Kilkenny vylezl do sedla plavého hřebce. Ještě jednou na mě kývl a potom otočil své zvíře.

Krokem jeli k plaze. Nehleděli vlevo ani vpravo.

Pozoroval jsem muže a ženy na chodnících. Nikdo z nich, jak se zdálo, neprojevoval vůči Kilkennyům sympatie. Naopak, měl jsem pocit, jako by lidé v Arivace chtěli, aby šli k čertu.

Pokrčil jsem rameny a vrátil jsem se do úřadovny.

Hack Simmons stál vedle psacího stolu. Měl nakloněnou hlavu a díval se na mě, jako kdybych právě uzavřel pakt s ďáblem.

+ + + + +

„Ty ses zbláznil,“ řekl Hack přesvědčeně, napil se whisky a olízl si rty.

Seděl na židli před psacím stolem. Já se posadil na stůl. Na něm stála láhev whisky a oba jsme kouřili doutníky. Vznášel se tam hustý dým. Pokud mě Hack považoval za šílence, pak to nové pracovní prostředí se mu jednoznačně líbilo.

„Proč?“ otázal jsem se. „Zbavil jsem se problémů. Mike může začít tam, kde skončil, až se vrátí do Maricopy.“

Hack se zachichotal.

„Myslíš, že Kilkennyové dodrží slovo?“

Vrhl jsem na něho překvapený pohled. Domníval jsem se, že se v lidech vyznám. A starý tatík Kilkenny na mě nepůsobil jako člověk, který nedodrží dané slovo. Naopak. Vsadil bych svou poslední košili, že se jeho slovu dá věřit. Viděl jsem ho ale jenom jednou.

Lidé v Arivace a Hack Simmons ho znali déle. Pomyslel jsem na to, že v údolí Rio Puerco nevycházel se svými sousedy. A začaly ve mně vrtat pochybnosti. Pak jsem si ale řekl, že Mike si přece pro Skipa Kilkennyho bude moct přijet, jestli se do vězení nevrátí dobrovolně. Hlavní bylo, že jsem se zbavil starostí. Chtěl jsem ten týden strávit tak, jak začalo to odpoledne. V houpacím křesle a s láhví whisky a doutníkem.

„Kilkennyové jsou pěkná verbež,“ dodal Hack, když si dolil sklenici. Při tom na mě vrhl tázavý pohled, jako by očekával, že mu další whisky zakážu. Vypadalo to, že Mike mu jí příliš nedopřával. „Znají jenom sebe. Neberou ohledy na nic a na nikoho. Když přijdou do saloonu a u pultu není místo, tak ostatní vyženou. Když nakupují v obchodě, chtějí být obslouženi nejdřív. Skip Kilkenny je z nich nejhorší. Když se objevil ve Hvězdě, hned se všichni vytratili, protože každý měl strach, že dostane výprask. Než ho Mike zatkl, obtěžoval Jackie Bonnerovou, když předtím zdemoloval hernu a zmlátil dva muže, kteří přišli Jackie na pomoc. Kdyby se neobjevil Mike a neomráčil ho revolverem, určitě by to dopadlo ještě hůř.“

Pokrčil jsem rameny.

Skip byl hajzl, to na něm bylo vidět.

Tatík Kilkenny však byl jiný. Byl tvrdý a houževnatý. To jistě vyplývalo z jeho života. Všude se svou rodinou narážel jenom na odmítání. Obrnil se a žil podle svých vlastních zákonů. To ho odcizilo ostatním lidem a vzájemná nenávist ještě vzrostla. O Kilkennyových bylo slyšet, když koupili pastviny La Osa dona Emilia. Nepotřeboval toho moc provést, aby předsudky obyvatel Arivaky ještě zesílily.

Kilkennyové cítili odpor lidí a reagovali odpovídajícím způsobem.

Ten klan měl hodně peněz. Starý Kilkenny za půdu zaplatil hotově. Stejně tak všechno, co kupoval v Arivace, platil hotově. Lidé v Arivace si vlastně nemohli stěžovat. Od té doby, co Kilkennyové převzali pastviny La Osa, plynulo do města hodně peněz. Don Emilio žil celou dobu v Mexiku a zásoboval své lidi na této straně hranice.

„Myslím, že se na Kilkennyovy díváte špatně,“ zamumlal jsem a napil se whisky. „Zkoušeli jste s nimi někdy vyjít? Mluvili jste s nimi někdy přátelsky? Kdybych byl starý Kilkenny, také bych pro takové bábovky neměl nic než pohrdavý úsměv.“

Venku už se setmělo. Seděli jsme ve světle petrolejky, jež visela na hřebíku vedle dveří vězení.

Oknem kanceláře byly slyšet kroky lidí procházejících okolo. Zatím nikdo z nich nepřišel do úřadovny. Očividně lidé v Arivace neměli problémy, které by potřebovaly zásah marshala. To se mi jenom hodilo.

Hack si znovu nalil. Jeho modré oči se leskly. Užíval si, že může pít Mikeovu whisky a místo levného žvýkacího tabáku pokuřovat drahé kubánské doutníky.

„Nejlepší je jim jít z cesty,“ zamumlal.

Potáhl jsem si z doutníku. Už jsem nechtěl dál mluvit o té sebrance z Kentucky. Od soumraku jsem se v duchu zabýval něčím úplně jiným.

„Kdy Jackie Bonnerová začíná zpívat?“ zeptal jsem se Hacka.

Starý zástupce zvedl svou úzkou hlavu a zadumaně na mě pohlédl. Očividně podle tónu mého hlasu poznal, co se se mnou děje.

„Dej od ní ruce pryč,“ zamumlal. „Myslel jsem si, že jsi Mikeův přítel?“

„Mike mi přikázal, že na ni mám dávat pozor,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Jestli se do mě zamiluje, tak je to osud.“

„A když ti Mike vpálí kulku do hlavy, tak to také bude osud,“ poznamenal Hack.

Předklonil jsem se.

„Nic mu neřekneš, jasné?“ procedil jsem mezi zuby. „Tento týden jsem tvůj boss a zakazuju ti říct někomu něco věcech, o kterých tu budeme mluvit!“

Hack se zachechtal.

„To jsou trochu silná slova.“

„Jinak bych mohl Mikeovi povědět, žes pil jeho whisky a kouřil jeho doutníky,“ poznamenal jsem.

Přestal se chechtat.

„Sakra!“ zavrčel. „Vždyťs mi to nabídl! Ptal jsem se tě, jestli si můžu vzít!“

„A co jsem ti odpověděl?“ zeptal jsem se záludným tónem.

„Jsi opravdu bastard,“ zavrčel Hack. „Měl jsem poslechnout Mikea a dát si na tebe pozor.“

Vstal jsem, přišel jsem před zrcadlo a upravil si kravatu.

„Máš noční hlídku, Hacku,“ řekl jsem. „Jestli něco semele, tak jsem v saloonu.“

Jeho sakrování mi nemohlo pokazit náladu. Na povoz s puškami jsem pro tu chvíli zapomněl.

Kdyby se mi povedlo dostat Jackie Bonnerovou, bylo by to skvělé odškodnění za ušlý zisk.

Žena jako Jackie Bonnerová se nedala vyvážit ani zlatem.

+ + + + +

Měla hlas jako slavík, což jsem však vnímal jen podvědomě. Byl jsem absolutně soustředěn na to, co jsem viděl. A bylo toho dost.

Už jsem spatřil mnoho krásných žen. Koneckonců jsem byl ve vykřičených domech v Tucsonu, Tombstoneu a Nogales vítaným hostem.

Ale něco takového, jako byla Jackie Bonnerová, jsem ještě nepotkal.

Byla štíhlá a přitom měla křivky, jež člověku vyrážely dech. Na nohách měla černé hedvábné punčochy, které jí v polovině stehen držely dlouhé podvazky, jež mizely pod korzetem.

Hleděl jsem na broskvově zbarvenou pleť mezi konci punčoch a korzetem.

Pak jsem pohlédl výš na korzet s náběrkami. Měla neuvěřitelně štíhlý pás. Byl jsem přesvědčen, že bych ho objal dlaněmi.

A když můj pohled dorazil k ňadrům, tak se mi zatajil dech.

Lesknoucí se černé vlasy jí sahaly po ramena. Byly lehce zvlněné a ještě zvyšovaly půvab její andělské tváře.

Její rudě nalíčené rty jen zářily. Teprve teď jsem si všiml, že pohled jejích tmavých, smyslně se lesknoucích očí je upřen na mě.

Když zpívala, usmívala se na mě.

Polkl jsem.

Kruci, znamená to, že mě chce?

Šel jsem k pultu a zavrčel jsem: „Jednu whisky, Macu.“

„Psst!“ sykl Mac. „Když Jackie zpívá, tak se nenalívá.“

Přemýšlel jsem, co dělají ostatní muži, kteří mají žízeň.

Dozněly poslední tóny její písně.

Vteřinu panovalo ticho. Pak vypukl potlesk, jaký jsem neslyšel ani v Bird Cage Theatre v Tombstone. Vzduchem létaly klobouky, na jeviště doslova pršely mince a také bankovky.

Jackie Bonnerová se uklonila.

Nesbírala ty mince a bankovky, což mě potěšilo. A nesešla z jeviště, nýbrž po několika minutách zmizela za závěsem, zatímco jeden Mexičan začal sbírat peníze na jevišti.

Teprve teď mi došlo, že saloon Hvězda hranicer praská ve švech. Přemýšlel jsem, odkud přijeli ti muži.

Mexičané mezi nimi nebyli. Pravděpodobně by se jim nevyplatilo, kdyby se odvážili hledět na Jackie.

Protože jsem stál u pultu, byl jsem první, komu Mac nalil whisky. Vypadal opojeně. Pohlédl na mě a zamumlal: „To je žena!“ Byl jí zcela unesen. Tak jako všichni muži z Arivaky o ní mohl jen snít. Ženy jako Jackie Bonnerová nebyly pro ně.

Tiše jsem se usmál.

Muži se tísnili u pultu, vedle mě ale bylo místo.

Náhle ke mně přistoupil onen hubený, vysoký muž, který odpoledne zpochybňoval mou způsobilost pro marshalský džob.

Chvíli na mě zíral a pak se napil whisky, jako by si musel dodat odvahu, než na mě promluvil.

„Takže vy jste nechal Skipa Kilkennyho jít?“ chraplavě řekl.

Svraštil jsem čelo. „Co je vám do toho?“

„Jmenuju se Jefirey Porter. Jsem starosta Arivaky!“ Znělo to jízlivě.

„Kdyby si byl Walton myslel, že byste to dělal lépe, pak by svým zástupcem jmenoval vás, Portere,“ chladně jsem odtušil.

U pultu se rozhostilo ticho. Všichni naslouchali naší rozmluvě.

„Jste občanům dlužen vysvětlení, Shermane!“ vyhrkl Porter.

Otočil jsem se a pohlédl na ty lidi.

„Víte velice dobře, že Kilkennyové by z marshalovy úřadovny a z vězení udělali kůlničku na dříví, kdybych byl příliš paličatý. Možná bych jednoho nebo dva z nich zastřelil. Možná bych to koupil. Je mi jasné, že nikdo z vás by kvůli mně neprolil slzu. Ale pak by v Arivace zavládlo násilí. Pustil jsem Skipa Kilkennyho z cely, protože ho jeho otec potřebuje na ranči. Big Daddy Kilkenny mi slíbil, že jeho syn Skip se první neděli, co bude Mike Walton zase v Arivace, dobrovolně vrátí do vězení.“

Hleděli na mě. Někteří ostře vydechli.

Jeffrey Porter vytřeštil oči. Předklonil hlavu a sykl: „Vy věříte slibu toho hulváta?“

„Nalezl jsem mezi hulváty víc důvěryhodných lidí než mezi padavkami, jako jste vy,“ opáčil jsem. „Portere – není náhodou vaše jméno nad obchodem?“

Zrudlý Jeffrey Porter přikývl.

Udiveně jsem zavrtěl hlavou. „Myslel jsem si, že Kilkennyové jsou vaši nejlepší zákazníci, Portere? Jste licoměrník. Před lidmi si hrajete na pobouřeného občana, ale dolary od Kilkennyů kasírujete rád, co?“

Porter střídavě bledl a rudl. Postavil sklenici na pult, nakvašeně se otočil a topornými kroky odešel.

Mezi přítomnými to jen zašumělo.

Teprve po několika minutách jsem si všiml, že to nebylo kvůli Porterovi, ale kvůli Jackie Bonnerové.

Utvořila se ulička až k pultu. Nikdo se neodvážil na ni sáhnout.

Je jako královna, pomyslel jsem si s obdivem.

Měla nyní na sobě sametové šaty s hlubokým výstřihem. Černé vlasy měla načesané, takže byla vidět její dlouhá šíje. V jejích tmavých očích se jiskřilo a já měl pocit, jako by hleděly do mé černé duše.

Pousmál jsem se.

„Smím vás pozvat na drink, slečno Jackie?“ zeptal jsem se hrdelním hlasem.

Zavrtěla hlavou.

„To vy jste můj host, Lukeu,“ poznamenala. Nemusela ani udělat žádné gesto. Mac okamžitě reagoval a opět mi nalil sklenici. Vypadalo to, že Jackie nechce pít.

Bavila se s ostatními muži.

Vypil jsem whisky, abych trochu omámil smysly. Jenom mi však bylo ještě víc horko.

Byl jsem překvapený, když mě Jackie po chvíli chytila za ruku a s úsměvem řekla: „Pojďme vedle do herny, Lukeu.“

Opět se před ní vytvořila ulička.

Herna byla nacpaná k prasknutí stejně jako saloon.

Vypadalo to, že Hvězda je zlatý důl.

Viděl jsem několik mužů, jejichž tvář jsem stoprocentně někde zahlédl na zatykačích. Asi se ještě míní pobavit, než zmizí v Mexiku, pomyslel jsem si.

Když spatřili hvězdu na mé košili, zachmuřili se. Několik z nich vstalo a klidilo se. Jejich místa u hracích stolů však hned obsadili jiní.

Jackie chtěla se mnou k pultu.

Chtěla něco říct děvčeti za ním, ale já jí skočil do řeči.

„Teď jsem na řadě já, Jackie,“ zamumlal jsem.

Objednal jsem láhev šampaňského. V té chvíli jsem nemyslel na to, že mám v kapse jen pár dolarů.

„Jste skvělá, Jackie,“ řekl jsem, zatímco dívka za barem otevírala tu láhev.

Pobaveně se usmála.

„Všude jsou ženy, které umějí tak zpívat jako já, Lukeu.“

Dobře věděla, že jsem myslel něco úplně jiného. Měl jsem pocit, jako by si ze mě chtěla tropit šoufky.

Instinktivně jsem cítil, že tento večer pro mě není to pravé. Kdybych se nyní pokusil jí dvořit, chladně by mě odmítla.

U mnoha žen na to člověk nemůže jít tou nejkratší cestou.

Bavili jsme se o nedůležitých věcech a popíjeli šampaňské. Dokud nepřišla řeč na Skipa Kilkennyho.

„Podle mě bylo nejrozumnější ho pustit,“ komentoval jsem své rozhodnutí.

„Bylo to to nejjednodušší,“ poznamenala.

To mě rozzuřilo.

„Někdy je to nejjednodušší nejlepší,“ odtušil jsem ostřeji, než jsem chtěl. „Nevypadáte tak, že byste byla zraněna, nebo že byste utrpěla šok. Musíte počítat s tím, že se někdy objeví muž, který se neumí ovládat. Pokud kvůli tomu chcete riskovat, že někdo zemře, pak je mi vás líto, slečno Bonnerová. Skip Kilkenny je lump, ale já nemíním kvůli němu někoho zastřelit, nebo sám skončit pod drnem.“

Dostal jsem se do ráže. Postavil jsem sklenici od šampaňského na stůl tak tvrdě, že se ulomila stopka. Prudce jsem se otočil a šel jsem pryč, rozčilený na nejvyšší míru.

Co vlastně ode mě čekala?

Že se Kilkennyům postavím? Že je postřílím, aby můj drahý přítel Mike Walton neměl příště problémy?

Prodral jsem se davem ven. Věděl jsem, že Jackie Bonnerová pak mít ještě jedno vystoupení, ale přešla mě chuť. Nohy nenohy, prsa neprsa.

Vztekle jsem kráčel pod platany plazy k Tumacacori Street, kde stála marshalova úřadovna.

V tom okamžiku jsem byl rozhodnutý hodit plechovou hvězdu na Mikeův psací stůl a vypařit se ještě té noci.

+ + + + +

V úřadovně se svítilo.

Pomyslel jsem si, že Hack Simmons by měl být na obchůzce městem. Očividně ale raději dál pil Mikeovu whisky.

Ještě jsem se neuklidnil, když jsem otevřel dveře úřadovny.

Starý Hack stál u otevřených dubových dveří, které vedly do vězení. Když mě uslyšel, otočil hlavu. Jeho vrásčitý obličej byl zarudlý. Podle výrazu jeho šedých očí jsem však poznal, že ještě uvažuje celkem logicky.

„Co se děje?“ zavrčel jsem na něj. „Proč nejsi venku na obchůzce?“

Otevřel ústa, takže byly vidět jeho hnědé zuby. Neřekl však ani slovo, jenom levou rukou ukázal směrem do vězení.

Práskl jsem za sebou dveřmi tak, že zařinčely okenní tabulky.

Přiběhl jsem k Hackovi a pohlédl do vězení. Ten pohled mi vyrazil dech.

V cele, ve které ještě odpoledne seděl Skip Kilkenny, kdosi ležel na pryčně.

Nechtěl jsem věřit svým očím.

Byla to mladá žena, téměř ještě dívka. Ležela na zádech a ruce měla za krkem. Měla blond vlasy se zrzavým nádechem, líbezný obličej s malým, zdviženým nosíkem, velké, světle modré oči a ústa vyzývající k políbení.

Oblečena byla jako Mexičanka.

Krátké bolerko měla rozepnuté. Pod červenou sametovou látkou její blůzy s volánky se rýsovala její krásná ňadra. Kolem boků se jí napínaly černé jezdecké kalhoty, které měla zastrčené do černých bot.

Potřeboval jsem několik vteřin, než jsem se vzpamatoval z šoku.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se Hacka.

Mladá žena se posadila. V jejích světle modrých očích se zajiskřilo, když na mě pohlédla.

„Proč se nezeptáte mě, marshale?“

„Kdo jste?“ otázal jsem se jí.

Vstala a přistoupila k mřížovým dveřím. Tiše to zaskřípalo, když je otevřela a vyšla do chodby vězení.

„Jmenuju se Belle Kilkennyová,“ řekla s úsměvem. „Přijela jsem k vám proto, že potřebuju ochranu zákona.“

Pohlédl jsem na Hacka Simmonse, abych se ujistil, že jsem se nepřeslechl.

Chvatně přikývl.

„To řekla i mně,“ řekl chraplavě „Kilkennyová?“ opatrně jsem se zeptal.

S úsměvem přikývla.

„Belle Kilkennyová.“

„Máte něco společného s panem Kilkennym?“ opatrně jsem se otázal.

„Jste bystrý,“ odvětila. „Pan Kilkenny je můj otec.“

Nechápal jsem, co to znamená. Připadalo mi hloupé stát tam ve dveřích do vězení. Otočil jsem se, šel jsem k psacímu stolu a posadil se do křesla.

Toho dne už jsem zažil překvapení dost. Další jsem si mohl odpustit. Vzal jsem ze stolu láhev whisky a sklenici a nalil si.

Ozvalo se klapání Hackovy dřevěné nohy na podlaze. Když jsem vzhlédl, nastavil mi svůj hrnek, z něhož jinak pil vodu a kávu.

Postavil jsem láhev na psací stůl.

Hack Simmons si mohl trhnout svou dřevěnou nohou. Jestli chtěl pít Mikeovu whisky, musel si nalít sám. Jinak by pak říkal, že jsem mu ji nutil.

„Co je?“ zvolala vysokým hlasem Belle Kilkennyová z vězení.

Usrkl jsem té staré whisky. Mike byl opravdový labužník. Ta láhev musela stát pěkné peníze.

„Hej.vy tam!“

Usmál jsem se.

Belle Kilkennyová zneklidněla, protože se o ni nikdo nestaral. Belle. To jméno se k ní hodilo. Opravdu byla velmi hezká a já se ptal, jak může někdo takový mít za bratry Skipa, Buzze a Chucka Kilkennyovy.

„Jestli se mnou chcete mluvit, tak pojďte do kanceláře,“ zavrčel jsem. „Nechce se mi tu vystát důlek.“

Přišla do dveří. Byla zrudlá a v jejích světlem modrých očích se zračil hněv. Rozčilovalo ji, že ji neberu vážně.

Přišla k psacímu stolu. Ukázal jsem na židli, na kterou se právě chtěl posadit Hack. Starý zástupce zamumlal nějakou kletbu a odkulhal k lavičce u vysokých kamen. Teprve ovšem po tom, co si znovu nalil do hrnku whisky. V láhvi už bylo jen na dva prsty drahocenné tekutiny. Nalil jsem si dřív, než mohlo Belle Kilkennyovou napadnout mě požádat, abych nalil i jí.

Posadila se.

„Rozuměl jste tomu, co jsem vám řekla?“ zavrčela.

„Nejsem hluchý. Tvrdíte, že potřebujete ochranu zákona. Proti komu?“

„Proti dvěma mužům, kteří mě pronásledují.“

„Proč vás pronásledují?“ „Do toho vám nic není.“

„Ale? A co když jste spáchala nějaký trestný čin a ti dva muži jsou federální marshalové?“

„Nesmysl!“ zvolala. „Ti dva, co mě honí, jsou bandité.“

„To říkáte vy.“

Hleděla na mě. Očividně pochopila, že musí s pravdou ven, pokud ode mě chce pomoc.

„Já – žila jsem s jedním mužem,“ váhavě spustila. „Přestal se mi líbit a odešla jsem od něho. On mě ale chce dostat zpátky a poslal dva své muže, aby mě přivedli.“

Usrkl jsem whisky a pohlédl na ni přes okraj sklenice.

„Proč nejedete o pár mil dál na ranč La Osa, který patří vašemu otci? Otec a bratři vás mohou ochránit mnohem lépe než já.“

Sevřela rty a pomalu zavrtěla hlavou.

„Já nechci zpátky ke Kilkennyovým,“ opáčila. „Táta není můj skutečný otec. Vzal mě k sobě, když jsem ještě byla malé děvče. Vždycky se mnou jednal jenom jako s otrokyní, protože potřeboval někoho, kdo by mu dělal hospodyni.“

„To je zvláštní,“ zamumlal jsem. „Proč jste si tedy jako útočiště vybrala právě Arivacu? Proč jste nezůstala v Tucsonu?“

Sklonila hlavu.

„Doufala jsem, že to Lewt vzdá, když budu blízko rodiny.“

Měl jsem pocit, jako by se mi v hlavě rozezněl poplašný zvon.

„Lewt?“ hlesl jsem.

Přikývla.

„Ano, Lewt Bullock,“ řekla.

Její slova pro mě byla tvrdým úderem.

Měl jsem pocit, že to je zlý sen, který ne a ne skončit. Sakra, neděle už je přece dávno pryč. Už je pondělí a za pár hodin by měla odbít půlnoc. Tak dlouho přece mít smůlu nemůžu!

„Proč jste Bullockovi utekla?“ zeptal jsem se chraplavým hlasem.

Myslel jsem na to, že Lewt Bullock je gentleman, který má na každém prstě několik ženských. Znal jsem dívky, které si mohly oči vyplakat, když je Lewt pustil k vodě.

Bojovala sama se sebou. Uhýbala mému pohledu.

„Není to jedno?“ přidušeně se zeptala.

„Já znám Lewta Bullocka,“ řekl jsem. „Je to bandita, ale nepatří k mužům, kteří jednají hrubě se ženami. Musí mít důvod, proč vás pronásleduje. Neukradla jste mu něco?“

„Ne, ksakru!“ vyprskla. „Je do mně blázen a nechce mě nechat odejít!“

Pokrčil jsem rameny.

„Máte tušení, kde se mohou nacházet ti dva muži?“

„Předpokládám, že už jsou v Arivace,“ odvětila.

Na okamžik se mi zatajil dech.

Znal jsem nelítostnost bandy Lewta Bullocka. Každý z Lewtových mužů byl s revolverem třída. Zabít někoho pro ně nic neznamenalo.

„Víte, kdo jsou ti dva, které za vámi poslal Lewt Bullock?“ zeptal jsem se chraplavým hlasem.

Přikývla.

„Lee Johnston a Judd Price,“ zamumlala.

Horší už to být nemohlo.

Price to byl, kdo mi tenkrát, když mě Lewt vysvobodil ze spárů Apačů, chtěl vpálit kulku do hlavy, protože se bál, že bych bandu prozradil. Ten chlápek mě nenáviděl stejně jako já jeho.

A Johnston byl po Lewtu Bullockovi a Nevadovi nejrychlejší střelec z bandy.

„Měla byste raději jet na ranč La Osa,“ zapřísahal jsem ji.

Tu se na chodníku ozvaly tvrdé kroky.

Polil mě studený pot.

Ještě jsem se stačil zvednout z křesla a vyjít zpoza psacího stolu, když se otevřely dveře.

+ + + + +

Judd Price a Lee Johnston byli skutečně překvapení, když v marshalové úřadovně v Arivace našli mě. Hvězda na mé hrudi je velmi iritovala, to jsem na nich viděl.

Belle Kilkennyová vyskočila a přiběhla za mě.

Po tom, co se Price vzpamatoval z překvapení, začal se usmívat. Se širokou jizvou u koutku úst vypadal jako krysa.

„Podívejme, Luke Sherman s hvězdou,“ řekl.

Lee Johnston přistoupil k němu a položil mu ruku na rameno. Price pustil prsty pažbu koltu.

„Ahoj, Shermane,“ řekl hubený pistolník, který byl celý v černé kůži. Na jeho holínkách byl usazený prach. „S tebou jsem nepočítal. Kde je Walton?“

„Dovolená,“ zamumlal jsem.

„A ty ho zastupuješ? To je dobře. Počítali jsme s problémy.“

„S jakými problémy?“

„No,“ Johnston si prsty pohladil čistě střižený knírek, „mysleli jsme si, že bychom museli Waltona přesvědčovat revolvery, aby nám udělal laskavost.“

„Jakou laskavost?“

Price předklonil hlavu.

„Nehraj se, že nic nevíš, Shermane! Ta coura ti to už všechno řekla!“

„Jsme tu proto, abychom Lewtovi vrátili jeho drahou, Shermane,“ podotkl Johnston, který neztrácel trpělivost.

„Tak se zeptejte jí, jestli s vámi chce jít,“ vyzval jsem je.

Price a Johnston na sebe krátce pohlédli.

Pochopil jsem, co to znamená. Chtěli ve stejném okamžiku tasit, aby mi dali co pro to.

„Pojď, Belle,“ zavrčel Price.

„Jděte k čertu!“ vyhrkla Belle Kilkennyová. „Raději si vpálím kulku do hlavy, než bych se nechala odvléct zpátky k Lewtovi!“

Johnston se ještě stále usmíval.

„Odstoupil bys kousek, Shermane?“ tiše řekl.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Je mi líto, Johnstone,“ řekl jsem. „To děvče nemůžete jenom tak odvléct. Když říká, že s vámi nechce jít, pak tu zůstane.“

Price se opět podíval na svého kumpána, jako by chtěl říct: „Vidíš? Měli jsme tenkrát Shermana sejmout.“

Koutkem oka jsem viděl, jak Hack Simmons natahuje ruku po parkerovce, opřené o stěnu vedle lavice. Hack se nacházel šikmo za oběma bandity a navíc byl krytý vysokými kamny.

„Znáš Lewta, Shermane,“ pomalu řekl Johnston. V jeho hlasu byl nebezpečný podtón. „Očekává od svých lidí, že provedou jeho příkazy.“

„Pokud chce Lewt Belle Kilkennyovou, ať přijede do Arivaky a v klidu si tu s ní promluví,“ odvětil jsem.

„To je tvé poslední slovo?“

„Ano, je to tak.“

Ještě jsem to ani nedořekl, když Judd Price trhl rukou ke koltu. Slyšel jsem, jak jeho dlaň tleskla o pažbu pětačtyřicítky, a reagoval jsem tak rychle jako ještě nikdy v životě.

Vytáhl jsem svůj peacemaker z pouzdra jako první.

Přesto bych zřejmě nebyl dost rychlý na oba bandity, kdyby se do toho nevložil Hack Simmons.

Dva výstřely z koltu a krátce nato rána z brokovnice otřásly úřadovnou.

Mohl jsem na Price vypálit jen od boku a okamžitě po tom jsem se otočil k Johnstonovi.

Lee Johnston ještě stačil vystřelit. Minul mě jen těsně. Cítil jsem, jak kulka proletěla kolem mé pravé ruky.

Potom Johnston koupil dávku z brokovnice. Zavrávoral dozadu a narazil do stěny vedle přivřených vchodových dveří.

Judd Price stál předkloněný přede mnou. Jeho pětačtyřicítka mu vypadla z dlaně a dopadla na podlahu.

Potom zvedl hlavu. Ústa měl široce otevřená, oči vytřeštěné. Zdálo se, že mě chce proklít, ale z jeho úst se nevyčkal jediný zvuk. Zapotácel se a o krok ustoupil, aby se nesvalil na mě. Ozvalo se žuchnuti, když se skácel na podlahu. Ještě několikrát cukl pravou nohou a potom zůstal ležet.

Lee Johnston se svezl po stěně. Jeho pravý bok vypadal hrozně. Nechtěl jsem se na něho dívat. Hack Simmons ho trefil parkerovkou z nanejvýš čtyř yardů.

Kouř mi dráždil sliznice. Mával jsem kolem sebe dlaní.

Šel jsem ke dveřím a sklonil se k Johnstonovi, který měl hlavu skloněnou na levém rameni. Pohlédl jsem do jeho prázdných očí.

Udělalo se mi špatně.

Zatím jsem musel zastřelit jenom jednoho člověka. Nyní přibyli další dva. Jeden z nich se sice stal obětí Hacka, ale ten pálil za mě. Nebýt ho, možná bych teď byl o pár uncí těžší.

Vzhlédl jsem a podíval se na Belle Kilkennyovou.

Byla bledá, ale z jejích očí jsem vyčetl, že jí nikoho z těch banditů není líto.

„Nevěřte, že je po všem,“ hlesl jsem. „Až se Lewt Bullock dozví o smrti těchto mužů, přijede osobně. Doufám, že znáte Lewta dost dobře na to, abyste věděla, co to znamená pro toto město.“

V jejích očích byl vzdor. Cítila se v právu. Měla nárok na ochranu zákona a trvala na ní.

Venku zazněly kroky. Přiběhli tam zvědavci a nahlédli dovnitř.

Ve městě vypukl rozruch.

Nechal jsem na Hacku Simmonsovi, aby jim to vysvětlil.

Belle Kilkennyová náhle zmizela.

Doufal jsem, že se rozhodla uchýlit se pod ochranu svého klanu.

Myšlenka na Lewta Bullocka mi naháněla husí kůži.

Věděl jsem, že mi smrt Lee Johnstona a Judda Price neodpustí. Už jen proto, aby neztratil tvář před svými lidmi, mě musel zabít.

Byl jsem skleslý, když jsem si lehl do Mikeovy postele.

Myšlenka na to, že můj život brzy skončí, mě rozleptávala.

Ani na vteřinu jsem nepřemýšlel o útěku. Věděl jsem, že před svým osudem neuteču.

Krom toho jsem Lewta Bullocka znal. Ten by Arivaku nechal tvrdě pykat za to, co se stalo v marshalové úřadovně. Když se mu postavím ve městě, možná ho ušetří, říkal jsem si v duchu.

Můj mozek byl prázdný.

Usnul jsem teprve po několika hodinách.

+ + + + +

Hack Simmons mě musel probudit. Spal jsem až do deseti hodin ráno.

Když jsem otevřel okno a pohlédl na Tumacacori Street, spatřil jsem několik skupinek mužů, kteří stáli pod střechami chodníků a živě diskutovali. Oblékl jsem si kalhoty, vzal další věci pod paži a po úzkých schůdcích na boční stěně domu jsem sešel do dvora, kde byla pumpa a dlouhý žlab, z něhož pili koně.

Hack Simmons šel za mnou jako pes.

Nestaral jsem se o něho. Cítil jsem kouř doutníku, který žmoulal ústech. Beztak si řekl, že bude mít s Mikem potíže, ať už vykouří jeden doutník nebo celou krabičku. Pravděpodobně si spočetl, že tu whisky a doutníky bude moct přišít mně, jestli Lewt Bullock přijede do Arivaky před Mikem Waltonem. Mrtvý bych proti jeho tvrzením nemohl nic říct.

Umyl jsem se, utřel se škrábavým ručníkem a oblékl se. Teprve když jsem si kolem boků připnul opasek s peacemakerem, podíval jsem se na Hacka Simmonse a zeptal se: „Co Belle Kilkennyová?“

„Přenocovala v hotelu. Ale teď je zase ve vězení. Nemohl jsem jí to rozmluvit.“

Zaklel jsem. Doufal jsem, že dostane rozum a pojede na ranč Las Osa, ke své rodině.

Nejdřív jsem nešel do úřadovny, ale navštívil jsem malou restauraci na plaze hned vedle saloonu, abych něco pojedl.

Vytřeštil jsem oči, když o něco později vešla do restaurace Jackie Bonnerová a namířila si to přímo ke mně.

Její úsměv byl toho rána upřímný. Po ironii včerejšího večera nebylo ani památky. Už se jí ani nejiskřilo v očích.

„Dobré ráno, Lukeu,“ řekla vlídným hlasem. „Smím se k vám posadit?“

Jenom jsem přikývl. Nervózně jsem bubnoval prsty po stole.

Posadila se.

„Chtěla bych se omluvit za včerejší večer, Lukeu,“ tiše řekla. „Nebyla jsem k vám právě milá.“

„Je to jenom vaše věc, ke komu chcete být milá a ke komu ne,“ odpověděl jsem trucovitým tónem.

Položila mi svou úzkou dlaň v průsvitné rukavici na rameno. Při tom doteku mě polilo horko.

„Nezlobte se už, Lukeu.“ Sklonila se a políbila mě na mou neholenou tvář.

Cítil jsem, jak se mi nahrnula krev do hlavy.

„Jste Mikeova dívka,“ přidušeně jsem řekl.

V jejích velkých očích se objevilo překvapení.

„Ano? A kdo to říká?“

Zatajil se mi dech. Ze by mi Mike jenom věšel bulíky na nos, aby mi zabránil pokoušet se o tuto vnadnou ženu?

„Mike mi to řekl,“ odvětil jsem se zadostiučiněním v hlase.

Nelibost, kterou jsem viděl v jejích očích, byla balzámem pro mou duši.

„Já nejsem ničí, Lukeu,“ řekla pevným hlasem. Úsměv ještě víc zkrášlil její andělskou tvář. „Mike mě před vámi varoval, Řekl, že jste sukničkář, Lukeu.“

Ten proklatý prevít! Nejdřív mi připne tu všivou hvězdu a zavleče mě do problémů a pak mi ještě pokazí jedinou radost, kterou mi Arivaca mohla nabídnout.

„Nejsem anděl, Jackie,“ odvětil jsem, protože jsem měl pocit, že s pravdou se u ní dostanu nejdál. „Ale jednou každý muž potká ženu, o které snil celý život.“

Přešla to.

„Slyšela jsem o té přestřelce, Lukeu, „ řekla. „Tvrdí se, že se tu brzy objeví Lewt Bullock se svou bandou, aby se vám pomstil. Musíte opustit Arivacu a utéct do Mexika.“

„Pronásledoval by mě i v Mexiku,“ odvětil jsem. „Arivaca by neměla nic z toho, kdybych zmizel. Já Bullocka znám. Nenechal by tu kámen na kameni, kdyby mě tu nenašel.“

Mlčela.

Servírka přinesla velký talíř s pečenými vejci a syrovou šunkou. Další postavila na stůl velkou plechovou konvici s kávou a nalila mi šálek. Zeptal jsem se Jackie, jestli si něco přeje, ale zavrtěla hlavou.

„Máte proti bandě Lewta Bullocka šanci?“ tiše se zeptala, když se dívky vzdálily.

Pokrčil jsem rameny.

„To záleží na tom, jestli se s Lewtem bude dát mluvit.“

Svraštila čelo. Vypadalo to, že se jí nelíbilo, že jsem o něm mluvil jako o Lewtovi. Zamyšleně si mě prohlížela, zatímco jsem hladově pojídal vejce se šunkou.

„A když mu Belle Kilkennyovou vydáte?“ tiše se zeptala.

Zvedl jsem hlavu a pohlédl na ni. „Mám to udělat? I proti její vůli?“

Chvíli mlčela a měla pevně sevřené rty.

Pak zavrtěla hlavou a tiše řekla: „Ne.“

Usmál jsem se. „Vidíte, není to tak jednoduché. A Lewt Bullock není má jediná starost. Má ještě bratra. Uzavřel jsem s ním obchod, který skončil fiaskem. Dlužím mu asi čtyři tisíce dolarů. Myslím, že se brzy objeví a bude ode mě ty peníze požadovat. A protože mu je nebudu moct dát, bude dělat problémy. Možná si díky němu ušetřím spor s Lewtem.“

V jejím pohledu se zračilo rozrušení. Musela mě považovat za pěkného hlupáka.

„Snad nejste rád, že jste v ještě větší kaši?“ zamumlala.

„Já jsem si to nevybral, Jackie,“ odvětil jsem.

Vstala.

„Budu se těšit, že vás dnes večer zase uvidím ve Hvězdě,“ řekla. V jejích tmavých očích byl příslib, při kterém se mi rozbušilo srdce. Musel jsem se hodně snažit, abych nepodlehl své fantazii. Znovu jsem ji viděl v korzetu a celý jsem se roztřásl.

Také já jsem vstal.

Byla vysoká, jen o půl hlavy menší než já. Sklonil jsem se a políbil ji na ústa.

Neucukla.

Mile se usmívala, když šla ke dveřím, a vrhla na mě pohled, který mě dostal do ráje.

„Ještě jednu porci!“ zvolal jsem do kuchyně. Musel jsem se posílit na večer.

Na Lewta a Shanea Bullockovy jsem už zapomněl.

Bylo mi jedno, co mě v nejbližších dnech čeká.

Kdybych mohl Jackie Bonnerovou jenom jedinkrát obejmout a milovat, postavil bych se Lewtu Bullockovi s radostí na odpor.

+ + + + +

Krátce před polednem přivlekl Hack Simmons do kanceláře mexického výrostka. Ten kluk byl nemytý a ze slaměného klobouku mu chybělo půl okraje. Na kdysi bílé košili bylo několik děr. Bosé nohy měl černé jak noc.

„Co je s ním?“ zabručel jsem.

„Půl hodiny čmuchal tady kolem a nechce mi prozradit, co tu hledá,“ odpověděl zachmuřený Hack.

„Budu s vámi mluvit jen mezi čtyřma očima, seňore marshale!“ zvolal ten chlapec.

„Slyšels, Hacku. Pusť ho a zmiz.“

Starý zástupce procedil mezi zuby kletbu. Vztekle odkulhal do vězení a práskl za sebou dveřmi.

Pohlédl jsem na toho mladíka.

„Co ode mě chceš?“zeptal jsem se ho.

„Chce s vámi mluvit jeden seňor, seňore Shermane.“

„Proč ke mně nepřijde sám?“

Kluk pokrčil rameny.

„Jak se jmenuje ten seňor? A kde na mě čeká?“ ptal jsem se ho.

„V cantině seňora Carrizala,“ odvětil. „Neřekl mi, jak se jmenuje. Mám vám jenom vyřídit, že jde o toho Pimu.“

Pohlédl jsem na něho.

Pimu? O toho zvěda, který mě vlastně dostal do té šlamastyky?

Vstal jsem.

Muže, který mi mohl něco říct o tom pimském zvědovi, jsem chtěl vidět.

Chlapec běžel asi dvacet yardů přede mnou, aby ho se mnou nikdo nespojoval. Za San Miguel Street na mě počkal vedle jednoho špinavého domku.

Obracel se mi žaludek. Bylo pro mě záhadou, jak mohou Mexičané vydržet v takovém smradu mezi svými domy.

Cantina stála uprostřed mexické čtvrti. Pokusili se tam vybudovat plazu tak jako ve čtvrti gringů. Stromy však byly ještě nízké a tenké. Bylo jisté, že to bude trvat několik let, než budou dávat stín lidem při siestě.

Cantina stála na plaze. Domek byl natřený červenou barvou. Ze stěn z nepálených cihel trčely trámy nesoucí střechu.

Chlapec ukázal na vchod cantiny a zvedl ruku.

Nedůvěřivě jsem se rozhlédl. Nevěděl jsem, jestli Mike Walton chodí i do mexické čtvrti. Gringos tam neviděli rádi, to jsem poznal už podle pohledů těch mužů, kteří postávali před dalšími domy.

Vtiskl jsem chlapci do dlaně celý dolar, protože jsem u sebe neměl menší minci. Zmizel mezi dvěma domy jako blesk.

Šel jsem ke cantině.

Když jsem vešel dovnitř, zacinkaly šňůry s perlami. Panoval tam příjemný chlad. V místnosti bylo přítmí. Bylo tam jen malé okno, jímž pronikalo pouze málo světla.

Nalevo se nacházel cihlový pult.

Stála za ním mladá Mexičanka a usmívala se na mě. Přestože toho na hrudi moc neměla a bylo jí tak dvanáct, vrtěla se jako zkušená svůdnice a musel jsem si přiznat, že mě vzrušuje.

Rozhlédl jsem se po té místnosti.

Bylo tam několik stolů. Vzadu seděl nějaký muž na židli a opíral se opěradlem o zeď. Jinak v cantině nikdo nebyl.

Otočil jsem se k němu.

„Pima?“ zeptal jsem se.

Muž se přestal opírat o zeď a vstal, mrštně jako kočka. Ve světle pronikajícím tam okénkem jsem viděl jeho snědou tvář s ostrými rysy. Viděl jsem, jak se v jeho černých očích zalesklo. Instinktivně položil pravou ruku na pažbu revolveru, který mu trčel z pouzdra na pravém boku.

Věděl jsem, že to byla má hvězda, co ho tak vyděsilo.

„Jsem Luke Sherman,“ řekl jsem.

V jeho očích byl nevěřícný výraz. Levou rukou ukázal na marshalskou hvězdu na mé hrudi.

„Nosíte hvězdu,“ řekl ostrým tónem.

Usmál jsem se a pokrčil jsem rameny.

„To moc neznamená. Jenom jsem udělal laskavost jednomu starému příteli. Kdo jste? Co mi můžete říct o tom Pimovi?“

Ještě pořád mi nedůvěřoval. „Přijíždím od generála Zarcy,“ přidušeně řekl.

To jsem si myslel.

José Zarca byl muž, kterému jsem chtěl prodat winchestrovky. Očividně poslal někoho, aby se zeptal, co s nimi je.

Ale co mohl vědět o tom Pimovi?

„Ta hvězda skutečně moc neznamená, seňore Shermane?“ zeptal se Mexičan.

„Ne, kruci!“ Pomalu jsem ztrácel trpělivost.

Mexičan přistoupil ke stolu. Viděl jsem, že si levou rukou odvázal z opasku kožený váček. Vysypal ho na stůl. Zlaté mince se jen kutálely.

Přistoupil jsem blíž.

Ve tom šeru bylo zřetelně vidět, že jde o zlatá pesos. Bylo jich nejméně sto. To už něco znamenalo.

Pohlédl jsem na něho.

„Už ty winchestrovky nemám,“ chraplavě jsem řekl. V tom okamžiku jsem pochopil, že ta zlatá pesos nejsou platba za ty pušky. Na to jich bylo příliš málo.

Mexičan zvedl obočí. „Samozřejmě že už je nemáte. Má je generál Zarca. Ten Pima je přivezl do Garambuya.“

Mexičan mi to musel říct ještě jednou, abych to pochopil.

A potom mi to došlo.

Ten Pima v neděli ujížděl z kaňonu San Miguel, jako by měl ďábla v patách. Myslel jsem si, že má strach z Nedhniů. Ve skutečnosti měl ale zálusk na moje pušky.

V noci se pokusil mě odpravit, protože věděl, že se všechno dozvím a začnu ho hledat. Když mu to nevyšlo, jel do Arivacy a dal tip marshalovi. Jenom nemohl vědět, že jsme s Mikem Waltonem staří kamarádi. Pak jel s puškami za hranici a prodal je generálu Zarcovi. Divil jsem se, že Mexičané s tím rudokožcem neudělali krátký proces.

Zeptal jsem se na to toho muže.

Usmál se.

„Tvrdil, že je váš přítel, seňore Shermane, a že by generál už žádné další zbraně nedostal, kdyby se mu něco stalo a kdyby nepřivezl peníze do Arivaky, kde se chtěl setkat s vámi.“ Ukázal na zlatá pesos. „To je závdavek na další zbraně. Generál chce víc pušek. Nejméně dvě sta. Zaplatí stejnou cenu.“

„Ten Pima shrábl deset tisíc dolarů ve zlatých pesos?“ přidušeně jsem se zeptal.

Nyní to Mexičan pochopil.

„Ten Pima není váš přítel, seňore?“

Zachmuřeně jsem zavrtěl hlavou. „Ten lump na mě nejdřív poštval patrolu a pak se zmocnil povozu s puškami, aby je prodal sám.“

Muž se tiše rozesmál.

„Nesmějte se,“ zavrčel jsem na něho. „Dokud ho nedostanu, žádné nové zbraně nebudou!“

Odmlčel se.

„Proč jste toho Pimu nechytil?“ otázal se.

Překvapeně jsem na něho hleděl.

„Vy víte, kde je?“

„Si. Nedaleko odtud. V jedné díře, která se jmenuje Charcos. Asi čtyřicet mil odtud za Sierra Verde.“

Věděl jsem, kde leží Charcos. Byl to zapadákov těsně za hranicí na mexické straně. Lidé tam žili z pocestných, kteří ilegálně překračovali hranici. Většinou šlo o bandity. Z asi dvaceti domů z nepálených cihel tvořily polovinu cantiny, v nichž se lacino prodávaly dryáky a ženy.

Přemýšlel jsem.

Na dobrém koni bych mohl za dvacet čtyři hodin stihnout dojet tam a vrátit se.

Při pomyšlení na Pimu se mi otevírala kudla v kapse. Kdybych měl ty peníze, byl by vyřešen aspoň jeden z mých problémů. Mohl bych zaplatit Shaneu Bullockovi a měl bych od něho pokoj.

Mexičan mně četl myšlenky.

„Pojedu s vámi, seňore,“ řekl. „Jestli vyrazíme hned, budeme tam večer.“

Už jsem chtěl přikývnout, ale potom jsem pomyslel na teplé rty Jackie Bonnerové a její vzrušující tvary.

Ne, to jsem si nemínil odepřít za nic na světě.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Dneska z Arivaky nemůžu,“ chraplavě jsem řekl. „Vyjedu zítra časně ráno.“

Mexičan pokrčil rameny.

„Pak budete muset jet sám,“ řekl. „Já zítra musím být v Garambuyu. Kdy můžeme počítat s další dodávkou winchestrovek?“

„Nebude to tak rychle,“ odtušil jsem. „Včas dám vědět Zarcovu člověku v Nogales.“

Mexičan si prsty poklepal na krempu svého sombrera a s cinkáním ostruh odešel z cantiny.

Pustil jsem zlatá pesos zpět do koženého váčku.

Vtom se vedle mě objevila malá číšnice. Měla odhalené rameno a koketně se na mě usmívala.

Tiše jsem zaklel.

Co je to za kraj, když se tam i malé dívky musí nabízet mužům, aby vydělaly svým rodinám peníze?

Vtiskl jsem jí do ruky zlaté peso a plácl ji po zadku.

Potom jsem z cantiny odešel. Byl jsem rád, když jsem zase přešel San Miguel Street a dýchal tak aspoň o trochu lepší vzduch.

+ + + + +

Celý den jsem se nemohl dočkat té chvíle.

Teď jsem stál v jejím pokoji a cítil se tak nejistý jako v přítomnosti ženy ještě nikdy.

Nepřevlékla se.

Naše pohledy se setkaly v zrcadle, které viselo nad malou skříňkou na stěně. Stála zády ke mně. Její broskvová pleť mezi konci podvazků a korzetem se svůdně bělala.

Já tam však stál jako nekňuba a točil si stetsonem mezi prsty.

Tiše zacinkalo sklo.

Obrátila se a šla mi naproti.

Vlídný úsměv na její tváři mě neuklidnil.

Podala mi jednu sklenici a zvedla druhou.

„Na nás, Lukeu,“ řekla.

„Na nás, Jackie.“ Skoro jsem nepoznával svůj vlastní hlas. Pili jsme, aniž jsme se ze sebe spustili oči. Polykal jsem jen s obtížemi. Měl jsem nutkání utéct, cosi mě tam však drželo.

Toho dne jsem na Mikea Waltona myslel jen krátce. Lhal mi, když řekl, že Jackie Bonnerová je jeho dívka. Byli přátelé, to bylo všechno. Byl jsem přesvědčen, že spolu ještě nespali.

Jackie na tom asi byla podobně jako já.

Zamilovali jsme se do sebe na první pohled. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že se mi stane něco takového.

Postavila svou sklenici na malý kulatý stůl uprostřed místnosti a přistoupila blíž ke mně. Levou rukou mi vzala z ruky sklenici a odložila ji na stolek. Potom zvedla ruce a položila mi je na ramena.

Stála těsně u mě.

Cítil jsem vůni jejích vlasů. V očích se jí jiskřilo.

„Proč mě nepolíbíš, Lukeu?“ zamumlala.

Do hlavy se mi nahrnula krev. Cítil jsem se jako v transu. Náhle jsem ani nevěděl, že jsem sklonil hlavu a přitiskl své rty k jejím.

Zmocnilo se mě to jak vlna na moři.

Kromě Jackie pro mě nic neexistovalo.

Později jsem vůbec nevěděl, jak jsme se dostali do její ložnice a na širokou postel.

Milovali jsme se divoce, jako kdybychom celý život čekali na tuto chvíli.

Ruch saloonu jsme uslyšeli, teprve když kdosi zabouchal na dveře a chraplavě zvolal: „Jackie! Máš vystoupení! Obecenstvo už je neklidné!“ Probral jsem se.

Jackie se mi nehty zaryla do kůže.

„Pošli ho pryč, Lukeu!“ zadýchaně zašeptala.

Pustil jsem se jí.

„Musíš vystupovat, Jackie,“ zamumlal jsem. „Nerad bych, aby se chlapi kvůli tobě pobili.“

„To je mi jedno…“

Slezl jsem z postele.

„Dělej, řekni mu, že hned jdeš,“ zamumlal jsem, když Mac znovu zabušil na dveře.

Posadila se. Obdivně jsem hleděl na její pevná ňadra.

„Už jdu, Mácu!“ zvolala. „Usnula jsem.“

„Za deset minut,“ řekl Mac.

„O.K., za deset minut.“

Slyšel jsem vzdalující se kroky.

Jackie šla k toaletnímu stolku a umyla se. Její pohyby byly ladné. Vědomí, že mě miluje, mě naplňovalo hrdostí.

Utřela se, načesala si vlasy a natáhla si černé punčochy a podvazky. Potom vklouzla do korzetu, který si vepředu zavázala. Rychle se nalíčila a pak již na ní vůbec nebylo vidět, že se jen před několika okamžiky vášnivě milovala.

Přistoupila ke mně, postavila se na špičky a políbila mě.

„Za půl hodiny jsem zase tady, Lukeu,“ zašeptala.

Hleděl jsem za ní, když odešla ven.

Krátce nato vypukl dole jásot.

Lehl jsem si a dal si ruce za hlavu.

Hlavou se mi honily nejroztodivnější myšlenky.

Belle Kilkennyová ještě stále přebývala ve vězení. Byla odhodlána tam zůstat do té doby, než se vyjasní ta věc s Lewtem Bullockem.

Mezitím už Kilkennyové na ranči La Osa určitě věděli, že Belle přijela do Arivaky. Jak jsem poznal starého Kilkennyho, vyšvihl se ještě v téže minutě na hřbet svého hřebce a vyrazil do města.

Bylo mi to všechno jedno. Toužebně jsem čekal na Jackie.

Zastavil jsem buckskina na temeni písčitého vršku a pohlédl na shluk špinavých domků z nepálených cihel. Toto byl Charcos. Vesnice byla zalita sluncem. Byl jsem unavený.

V noci jsem nespal víc než dvě hodiny. Pravděpodobně i Jackie myslela na to, že to možná je naše jediné setkání.

Nebylo snadné za svítání Jackie opustit. Chtěl jsem však jet do Charcosu, podat si toho Pimu a zkasírovat své peníze.

V té vesnici rostly jen tři zakrslé stromy, a to na plaze před úzkou zvonicí. Nikde nikdo, byla přece siesta. Lidé se ukryli před poledním vedrem a klímali někde ve stínu verand.

Dotkl jsem se buckskina ostruhami.

Stříhal ušima. Něco se mu nelíbilo, když jsme projížděli kolem prvních domků. Usoudil jsem, že se nenaučil přesně rozlišovat Mexičany od rudokožců.

Na většině domů jsem viděl pestré nápisy, které svědčily o tom, že jde o cantiny.

Buckskinova kopyta dutě klapala v tvrdém písku ulice.

Viděl jsem několik mužů, kteří seděli ve stínu. Přes tváře měli natáhnutá sombrera, ale byl jsem přesvědčen, že mě zpod nich pozorují.

Jelikož jsem nevěděl, ve které cantině se uvelebil ten Pima, přijel jsem k té úplně první, sklouzl ze sedla a omotal uzdu kolem zábradlí.

Hřebec nevrle frkal a trhal hlavou. Očividně se mu nelíbilo, že jsem ho tam nechal stát na slunci.

Ještě jednou jsem se rozhlédl a vešel jsem dovnitř.

V tom šeru jsem toho v první chvíli moc neviděl.

Za pultem pospával tlustý Mexičan. Hlavu měl položenou na pultě.

Šel jsem k němu a poklepal mu na rameno.

Musel jsem zaklepat třikrát, než se uráčil probudit a zvednout svou velkou hlavu.

Když ve mně poznal gringa, objevil se v jeho tváři lačný výraz.

Lámanou angličtinou se otázal: „Přejete si whisky, pane?“

Zavrtěl jsem hlavou a vytáhl z pouzdra kolt. Byl jsem už v Mexiku dost často na to, abych věděl, jak zacházet s lidmi v pohraničí, pokud se od nich člověk chce něco dozvědět.

Vytřeštil oči, když spatřil černé ústí hlavně mého koltu.

„Chci informace, hombre,“ zavrčel jsem. „V Charcosu se zdržuje Pima, který kolem sebe rozhazuje zlatá pesos. Povíš mi, ve které cantině ho najdu, nebo budeš mít zítra pohřeb.“

Polkl a na čele se mu zaleskly krůpěje potu.

Nejdřív se vykrucoval.

Musel jsem mu přitisknout hlaveň peacemakeru k bradě a natáhnout kohoutek, aby začal mluvit.

Odvedl mě ke dveřím a ukázal na domek naproti kostela na plaze, na jehož čelní stěně byly nejrůznější nápisy. Byl to ten největší dům na plaze.

„Děkuju za přátelskou odpověď, hombre,“ řekl jsem a kývl hlavní koltu.

Bleskově zmizel ve své cantině.

Vyšvihl jsem se do sedla buckskina a jel k plaze. Zřetelně jsem cítil, že jsem pozorován ze všech stran, i když se na plaze nezdržovali skoro žádní lidé.

Přepadl mě nejasný pocit, že mě tam čekají trable.

Buckskina mi bylo líto, ale musel jsem ho znovu nechat stát na slunci. Stálo téměř v nadhlavníku a ty tři zakrslé stromy na plaze nevrhaly takřka žádný stín.

Zvedl jsem hlavu.

Z velké cantiny zněl hluk.

Slyšel jsem tříštění skla a smích nějaké ženy. Kdosi drsným hlasem objednal tequilu.

Přišel jsem ke vchodu. Vklouzl jsem dovnitř, okamžitě jsem ustoupil stranou a na okamžik jsem zavřel oči, abych si zvykl na přítmí.

Nacházel jsem se ve výčepu s mnoha zákoutími. Místnost byla rozdělena půlkruhovými oblouky.

Napravo ode mě se nacházel pult. Stál za ním jeden vypasený Mexičan. V Charcosu byli všichni majitelé cantin podsadití, jak se zdálo.

Podle toho, jak jsem přišel, poznal, že tam nejsem kvůli whisky. Jeho ruce zmizely pod pultem.

Rozhlédl jsem se po výklencích, ale nikoho nebylo vidět.

Přesto se dál ozývalo huhlání toho opilce a chechtání žen. Museli být v nějaké jiné místnosti.

Přistoupil jsem k pultu.

Neuniklo mi zablesknutí v černých, prasečích očích toho chlápka. Vlídně jsem zavrtěl hlavou. Pochopil to gesto hned. Pomalu zvedl ruce a položil je na vyleštěnou desku výčepního pultu.

„Co pro vás mohu udělat, seňore?“ zeptal se.

, Mluvil bezchybnou angličtinou. To bylo dobře, protože jsem si mohl být jistý, že mi rozumí.

„Nejdřív mi dej tu pušku, co ji máš pod pultem. A pak mě zavedeš dozadu, za tím Pimou, co se tam tak ožírá.“

V jeho očích byl poplach.

Nenechal jsem nic náhodě, vytáhl jsem z pouzdra peacemaker a ukázal mu ústí jeho hlavně.

Polkl a bleskově vytáhl zpod výčepního pultu brokovnici.

Vzal jsem si ji a schoval svůj peacemaker.

Ta brokovnice byla nabitá. Otevřel jsem obě komory a stáhl kohoutky. Při tom cvaknutí tlouštíka brali všichni čerti. Stačilo mi jen krátce kývnout za sebe. Vyvrávoral zpoza pultu a šel pod klenbou napřed do sousední místnosti, ve které bylo tak malé okno, že tam muselo svítit několik petrolejek, aby tam vůbec něco bylo vidět.

Opět se ozvalo ženské chichotání. Tlouštík ustoupil.

Nevěřil jsem vlastním očím.

Na lůžku z kožešin ležel pimský zvěd. To jediné, co ještě měl na sobě, byla jeho rudá čelenka.

I obě Mexičanky, jež seděly na posteli vedle něho, byly nahé. Jedna z nich byla starší a mohla to být sestra toho zavalitého hostinského. Druhá byla mladá a štíhlá.

Jejich chichotání utichlo.

Mladší žena si zakryla přirození.

Bylo by mi milejší, kdyby to udělala ta starší.

Pohlédly na mě a hned věděly, že jejich hrátky skončily. Tlouštík na mě vrhl varovný pohled a pokrčil rameny.

Pohlédl jsem na Pimu.

Jeho tmavé oči byly skelné. Pravděpodobně byl v lihu od té doby, co přijel do Charcosu. V pravé ruce držel keramickou láhev a pil z ní tequilu. Většinou se však netrefil a pálenka mu tekla po krku a na hrudník.

Byl příliš opilý na to, aby mě poznal.

Když uviděl, že tam někdo přišel, podal mi džbán s tequilou a cosi zablábolil svou mateřskou řečí.

Kývl jsem na něj hlavněmi brokovnice.

Tlouštík se chtěl otočit a zmizet.

„Zůstaneš tady!“ zavrčel jsem. „Ke zdi! A ty ženské taky!“

Rozuměly anglicky dobře. Vytřeštily oči a vstaly. Starší z nich vzala svou sukni a blůzu. Nic jsem proti tomu neměl. U stěny se oblékla. Pak si své věci vzala i ta mladší a rovněž se oblékla.

Šel jsem k posteli.

A potom jsem uviděl to, co jsem hledal.

Obě sedlové brašny ležely na zemi u lůžka. Kopl jsem do nich. Zašklebil jsem se, když se jedna z nich převrátila. Cítil jsem, že je prázdná.

Namířil jsem brokovnici na vypaseného hospodského. Potom jsem se sklonil a otevřel brašny. Nemýlil jsem se. Jedna byla opravdu prázdná. Druhá byla plná jen z půlky.

Tiše jsem zaklel.

Bylo mi jasné, o co jde.

Dobře jsem věděl, že ty dvě brašny by měly být napěchované až po okraj. Byly to úzké sedlové brašny, jaké se používaly k přepravě dokumentů a peněz. Pima musel od generála Zarcy dostat dohromady tisíc mincí z ražby banky v Hermosillu. Obyčejně se používala pouze stříbrná pesos, ale tato byla zlatá a jedno mělo hodnotu deseti dolarů.

Zvedl jsem sedlové brašny a vstal jsem.

Pima se probral z opojení.

Vypadalo to, že instinktivně pochopil, že na těch brašnách závisí, zda přežije či nikoli.

Zavrčel, pustil džbán s tequilou a chtěl po nich sáhnout.

Praštil jsem ho brokovnicí do hlavy.

Zasténal a klesl na lůžko. Džbán ležel vedle něho a kořalka z něho vytekla. Nestaral jsem se o něj a šel jsem ke stolu. Přitáhl jsem si židli a položil na stůl vedle brašen brokovnici s natáhnutými kohoutky.

Pima sténal.

Tlustý hospodský a obě ženy tam stáli jak přikovaní. Neuniklo mi, že hospodský pošilhává na vchod do druhé místnosti. Jako by čekal, že mu někdo pomůže.

Vysypal jsem mince na stůl. Vábně cinkaly.

V klidu jsem je začal počítat. Skládal jsem je na hromádky vždy po deseti.

Netrvalo to dlouho.

Když jsem spočítal hromádky, zjistil jsem, že Pima z tisíce zlatých mincí utratil o dost víc než polovinu. Napočítal jsem už jenom tři sta mincí.

Dal jsem je zpátky do brašen. Při tom pohledu se tlouštíkovi objevily jiskry v očích.

Hned však zmizely, když jsem se opřel o židli a vzal brokovnici do levé ruky.

Jeho dvojitá brada se chvěla strachem. Očividně věděl, že ho čekají problémy.

„O.K.,“ řekl jsem. „Teď už vím, na čem jsem, tlusťochu. Ta zlatá pesos patří mně. Vím, že jste nemohli vědět, že ten Pima je ukradl. Proto si můžete nechat to zlato, kterým tu platil.“

Hospodský měl v koutcích úst sliny. Tekly mu z nich, když je otevřel k odpovědi.

„Rozhazoval zlatá pesos plnými hrstmi, seňore!“

Usmál jsem se a zavrtěl jsem hlavou.

„Je tu od včerejšího rána, nebo od kdy?“ ptal jsem se.

Přikývl.

„Dobrá,“ poznamenal jsem. „Počítejme dnešní den jako celý, pak byl v tvé cantině dva dny. Kolik by stálo, kdybych se u tebe celý den přežíral a zpíjel? Deset dolarů za jídlo a deset dolarů za tequilu, bueno? K tomu dvě ženy. To dělá třicet dolarů na dva dny. Klidně počítejme dvojnásobek. To je šedesát. Spolu s jídlem a tequilou je to sto dolarů. To je deset zlatých pesos. Dlužíš mi tedy šest set osmdesát zlatých pesos. Mám velkou zlost, hombre. Nepokoušej se mě ošálit. Teď řekneš tomu děvčeti, kde jsou ta zlatá pesos. Ať je přinese. Jestli se přihodí něco, co se mi nebude líbit, ochutnáš své vlastní sekané olovo, to ti slibuju!“

Hospodský zrudl a chvěly se mu rty. Nějakou dobu mu to trvalo, než se rozhodl splnit můj příkaz.

Potom cosi vyhrkl španělsky.

Děvče energicky přikývlo. Ustrašeně pohlédlo na mě a na brokovnici, protáhlo se kolem tlouštíka a vyběhlo ven.

Pima se narovnal. Z malé rány na čele mu do očí tekla krev.

Ten úder ho probral. Hleděl na mě. A pak se v jeho očích objevilo poznání. Hrdelně vykřikl a vyskočil.

Já byl rychlejší.

Pažba brokovnice mu přistála na hlavě podruhé. Znovu se svalil do kožešin a dalo se čekat, že tentokrát bude omráčený déle.

Tlouštík tam stál jak opařený.

Trvalo to několik minut, než se děvče vrátilo. Vleklo velký kožený vak. Váhavě přistoupilo ke stolu a postavilo vak na něj.

Pokynul jsem jí, aby šla zpět ke zdi. Potom jsem se posadil a začal počítat peníze ve vaku. To trvalo o něco déle.

Bylo to přesně šest set devadesát zlatých pesos.

Spokojeně jsem se usmíval, když jsem vzal deset zlatých pesos a hodil je tlouštíkovi k nohám.

„Nemůžeš si stěžovat,“ zavrčel jsem. „Pořád se ti to vyplatilo. Buď rád, že jsem přijel. Až by ten Pima vystřízlivěl, tak by tě podřezal.“

Nacpal jsem si mince do sedlových brašen, zapnul je a hodil si je přes levé rameno.

Zkrácenou brokovnici jsem si vzal s sebou a vyšel jsem výčepem ven.

Plaza již nebyla prázdná.

Všude stáli muži a ženy. Zeny byly v černých šatech a muži na sobě měli roztrhané plátěné košile.

Mlčky mě pozorovali. Nikdo se mě nepokusil zastavit.

Hodil jsem sedlové brašny přes hrušku sedla a vyšvihl se na hřbet buckskina.

Hřebec okamžitě vykročil.

Ohlédl jsem se a uviděl jsem, že zadýchaný tlouštík prošel mezi korálky. Měl zarudlou tvář. Cosi sykl na lidi na plaze.

Někteří se ironicky usmívali.

Byl jsem rád, že nikdo z nich nebyl ochoten se kvůli němu stát obětí jeho brokovnice.

Přesto jsem zůstal ostražitý, dokud jsem neměl Charcos za zády.

Pak jsem pobodl buckskina do slabin.

Za hodinu jsem překročil hranici. V duchu už jsem byl znovu v Arivace.

Setřel jsem si pot z čela.

Jistě, bylo horko, ale já věděl, že se nepotím jenom kvůli tomu.

Vybavovalo se mi vzrušující tělo Jackie Bonnerové a doufal jsem, že buckskin má dost sil a že večer už budu opět v její náruči.

+ + + + +

Do Arivaky jsem přijel právě ke konci druhého vystoupení Jackie.

Zrovna když jsem vešel do saloonu, začali přítomní tleskat a provolávat slávu.

Jackie mě okamžitě poznala, přestože jsem byl od hlavy až po paty červený od prachu z hor. Dala mi znamení, že mám jít dozadu.

Nechal jsem si od Maca nalít whisky a požádal jsem ho, aby poslal ven někoho, kdo by odvedl buckskina do stáje marshalovy úřadovny.

Potom jsem se sedlovými brašnami šel dozadu, kde už mě očekávala Jackie.

Padla mi kolem krku a slíbala mi prach ze rtů. Její tmavé oči jen zářily. Byl jsem rád, že zase můžu vidět ty zelené jiskry v jejích panenkách.

„Lukeu!“ naoko se zlobila. „Ty ani nevíš, jaké jsem si dělala starosti! Pročs neřekl aspoň Hackovi, kam jedeš? Myslela jsem si, že jsem tě v noci tak zklamala, žes raději zmizel.“

„Víš přece, že to je nesmysl,“ odvětil jsem. „Byla to soukromá záležitost.“ Poklepal jsem na brašny, které jsem nesl přes levé rameno.

Po schodech sešel dolů černý sluha Napoleon.

„Všechno je připraveno, madam,“ řekl Jackie.

Poděkovala mu úsměvem a šla se mnou nahoru.

V její ložnici stála velká zinková vana s horkou vodou.

Pustil jsem sedlové kapsy na zem. Ozvalo se žuchnuti, které jistě muselo být slyšet i dole v saloonu. Potom jsem si odepnul revolverový opasek. Brokovnici jsem strčil do srolované deky za sedlem.

Objal jsem Jackie kolem pasu a políbil ji na krk.

Rozesmála se a odstrčila mě.

„Počkej, až se vykoupeš,“ prohodila. „Od takových špinavých chlápků, jako jsi ty, se nechci nechat líbat!“ Teprve nyní jsem si všiml, jak mám těžké nohy. Byl jsem na dně svých sil. Ty dvě nebo tři hodiny, co jsem spal uplynulou noc, byly příliš málo.

O něco později jsem se natáhl v horké vodě a zavřel jsem oči.

Než jsem se nadál, byl jsem v limbu. Ano, horká voda ještě zesílila účinky únavy. Měl jsem dokonce pocit, že jsem nahlas chrápal.

Probudil jsem se, když jsem uslyšel bouchání na dveře.

Rozespale jsem otevřel oči.

Uviděl jsem Jackieina záda. Měla na sobě dlouhý sametový plášť a šla ke dveřím do vedlejší místnosti.

Bušení bylo stále silnější.

Jackie Bonnerová řekla syčivým hlasem: „Přestaň bouchat do těch dveří, Hacku! Nejsem hluchá!“

Potom se dveře otevřely a já uslyšel hlas starého zástupce, který zahučel: „Kde je?“

„Hej, počkej…“ Hack Simmons prostě a jednoduše prošel kolem ní. Jeho dřevěná noha na podlaze klapala. Potom se objevil ve dveřích ložnice. Hleděl na mě s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy.

Na jeho hnědé zuby nebyl nijak hezký pohled, takže jsem řekl: „Sklapni, Hacku. Co je, žes sem vtrhl jako bizon?“

Jackie prošla kolem starocha k vaně. Na její líbezné tváři byl něžný úsměv. Soucítila se mnou, že mě probudil.

Hack těkal pohledem mezi ní a mnou. Tušil jsem, co si myslí. Mike Walton očividně před celým městem předstíral, že Jackie Bonnerová je jeho děvče.

Než zavřel ústa, řekl: „Napoleon přivedl tvého buckskina do naší stáje. Nechtěl jsem tomu věřit, když řekl, že se koupeš u slečny Jackie.“

„A proto jsi přišel sem, aby ses o tom přesvědčil?“ zeptal jsem se se svraštělým čelem.

„Nesmysl!“ zavrčel. Pohlédl na Jackie. „Tos mu ještě neřekla, co se tu děje?“

Jackie s úsměvem zavrtěla hlavou.

„Než jsem s tím mohla začít, usnul. Nechtěla jsem ho budit.“

Hack Simmons zavrčel šťavnatou kletbu, která mu vynesla káravý pohled.

„Prostě zmizel, aniž něco řekl, a nechal mě samotného v té šlamastyce,“ zavrčel Hack. „Mám chuť mrsknout ti hvězdou zástupce k nohám, Shermane!“

„Co se stalo?“ vyhrkl jsem. Pomyslel jsem na Lewta Bullocka. Byl někde blízko, když Lee Johnston a Judd Price přijeli do města?

Naslouchal jsem.

Měl jsem pocit, jako by někde třeskly výstřely.

„Slyšels to?“ zvolal Hack. „To je ono!“

„Střelba?“

„Jo, sakra! A to v našem vězení!“

Myslel jsem si, že jsem se přeslechl. Zvedl jsem se z vany a vylezl jsem z vody, která už byla jenom vlažná. Musel jsem spát hezky dlouho.

Hack vytřeštil oči, když viděl, že se před Jackie nestydím.

Jackie mi podala velkou osušku a já se začal klidně utírat.

„Kdo?“ zeptal jsem se.

„Kdo asi? Ta proklatá Belle Kilkennyová! Obstarala si revolver a několik krabiček nábojů a zamkla se ve své cele. Svazek klíčů leží vedle ní na pryčně!“

„A na koho střílí?“

„Na starého Kilkennyho a své bratry, kteří chtějí vytáhnout z vězení.“

Tak to byla ta největší šílenost, jakou jsem kdy slyšel.

Chtěl jsem se obléct, ale mé šaty nebyly tam, kam jsem si je odložil.

Jackie pokrčila rameny.

„Dala jsem je Rose, aby je vyčistila,“ poznamenala. „Počkej, zeptám se jí, jak je daleko.“

Odešla a já si uvázal velký ručník kolem boků.

„Mike ti prožene kulku hlavou, až se to dozví,“ zavrčel Hack.

Pokrčil jsem rameny.

„Lhal,“ odvětil jsem. „Řekl, že Jackie je jeho dívka. Jackie mi pověděla, že to není pravda. Mike s ní nic nemá.“

„To vykládej Mikeovi,“ zavrčel Hack.

„Odkdy jsou Kilkennyové ve městě?“ otázal jsem se ho.

„Od včerejšího odpoledne. Nejdřív ji starý chtěl dostat z vězení násilím. Nechal toho teprve, když ho trefila kulkou do ramene. Krvácel a tak rozzuřeného jsem ho ještě neviděl. Nechal si tu ránu ovázat a zase šel k ní. Mluvili spolu víc než hodinu. Už jsem si myslel, že se nějak dohodnou, ale potom začal starý znovu řvát jak tur. Od té doby se on a jeho tři synáčci pokoušejí vytáhnout ji z cely. Navečer málem podpálili vězení, když oknem ze dvora hodili dovnitř hořící hadry nasáklé petrolejem. Belle se málem udusila, než se jí povedlo ty hadry zase vyhodit na dvůr.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A co mám dělat já?“ zeptal jsem se.

„Přivést je všechny k rozumu, sakra!“ vyhrkl Hack Simmons. „Tolik problémů jako s tebou jsem s Mikem nezažil za tři roky!“

Usmál jsem se.

„Mám rád, když se něco děje,“ podotkl jsem sarkasticky.

Jackie vešla dovnitř. Rosa vykartáčovala mé věci. Košile a spodní prádlo ještě prala, ostatní věci Jackie přinesla. Byly trochu těsné a tlačily na místech, kde bych to radši měl volnější, ale nic jsem neříkal. Když jsem si připnul opasek s peacemakerem, políbil jsem Jackie před Háčkovýma zvědavýma očima na ústa a zašeptal jsem: „Schovej mé sedlové brašny.“

„Vrátíš se ještě dnes v noci?“ otázala se tichým hlasem.

Pokrčil jsem rameny.

„Nečekej na mě,“ zamumlal jsem. Potom jsem se vydal za Hackem.

Slyšeli jsme hluk ze saloonu.

Neměl jsem chuť se tam ukazovat a sešel jsem po úzkých schůdkách do kuchyně, odkud vedla chodba na dvůr.

Příčními ulicemi jsme se dostali na Border Street, která poblíž marshalovy úřadovny ústila na Tumacacori Street.

+ + + + +

Široká tvář starého Kilkennyho byla červená jak plotna rozpálených kamen. Rozvaloval se za mým psacím stolem a hleděl na mě, jako bych byl odpovědný za to, co se dělo ve, vězení.

Levé rameno měl ovázané. Na obvaze byla červená skvrna.

„Kde jste byl, Shermane?“ zavrčel, když jsem vešel do kanceláře a zůstal stát před psacím stolem.

Jeho tři synci stáli poblíž otevřených dveří vězení.

Buzz, Chuck a Skip vypadali tak, jako by mě nejraději rozsápali.

„Nejsem vám nic dlužný, Kilkenny,“ řekl jsem.

„Pro tebe to je ještě pořád pan Kilkenny!“ zařval Skip od dveří vězení.

Otec Kilkenny praštil pěstí do stolu. Sklenice a láhev whisky na stole se roztančily. Nebyla to Mikeova láhev. Kilkennyové si ji museli koupit v saloonu.

„Drž hubu, Skipe!“ zabručel. Potom opět pohlédl na mě a vztekle se zeptal: „Co chcete podniknout, Shermane?“

„Proč bych něco podnikal, Kilkenny? Belle chce zůstat ve vězení. Proč ji tam nechcete nechat?“

Hleděl na mě krví podlitýma očima, jako kdybych přišel o rozum. Uvědomoval jsem si, co si teď myslí. Belle byla jeho dcera a měla udělat to, co jí řekl.

„Povezte tomu starému bastardovi, že mu příště vpálím kulku do hlavy, Shermane!“ zvolala z vězení Belle.

Chuck Kilkenny se pohnul. Třeskl výstřel a pihovatý obr zase uskočil do bezpečí.

Položil jsem ruce na psací stůl a předklonil jsem se.

„Víte, proč je Belle tady?“ chraplavě jsem se zeptal.

Přikývl. Rty měl pevně sevřené.

„Já Lewta Bullocka znám,“ dodal jsem. „Když se rozzuří, nedá se s ním mluvit. Rozpoutá tady v Arivace peklo, jestli se Belle bude zdráhat jít s ním. Ale možná ani to nepomůže. Lee Johnston a Judd Price byli jeho nejlepší muži. Jejich smrt nepřejde jenom tak.“

„To je vaše věc, Shermane,“ zavrčel starý Kilkenny. „Mně jde jenom o Belle. Utekla tenkrát v údolí Rio Puerco s těmi bandity. Dlouho jsem čekal na to, že ji dostanu do rukou, abych jí ukázal, co si myslím o běhnách.“

„Já Belle neznám,“ řekl jsem. „Ale myslím, že ji znám dost na to, abych mohl tvrdit, že to je vaše vina, že od vás utekla.“

Vrhl na mě zlostný pohled.

Počítal jsem s tím, že znovu začne řvát, ale ovládl se. Očividně uvažoval o Belle a dospěl ke stejnému závěru jako já. Jenom nebylo jednoduché si to přiznat.

„Co byste udělal vy, Shermane?“ chraplavě se zeptal.

„Jednal s ní jako s dcerou a ne jako s otrokyní,“ odvětil jsem. „To samé platí i pro vaše syny.“

Toho dne už se očividně vyzuřil.

Jeho synové na něho hleděli s otevřenými ústy. Nedokázali pochopit, že na taková slova neodpověděl řevem.

„Sháníme dobytek, Shermane,“ zamumlal po chvíli. „Chtěl jsem jet s Belle na ranč, protože tam je před Bullockem v bezpečí. Mohl byste s ní promluvit? Slibuju vám, že bude moct odjet, kdykoli bude chtít.“

„Můžu se o to pokusit,“ řekl jsem.

Šel jsem do vězení a pohovořil si tam s Belle.

Otci nevěřila. Byla pevné odhodlaná zůstat ve vězení a sázet na mou pomoc. Jak se zdálo, od té doby, co jsem vyřídil Johnstona a Price, byla její důvěra ke mně nekonečná.

Vrátil jsem se do kanceláře a pokrčil jsem rameny.

„Chce zůstat tady,“ řekl jsem.

Tatík Kilkenny vstal a pomalu přikývl.

„Pojedeme zpátky na ranč,“ řekl. „Až se objeví Bullock, dejte mi vědět, Shermane. Pak vyrazíme do Arivaky.“

Byl jsem mu za jeho slova vděčný.

Tentokrát to byl on, kdo mi podal ruku. Pevně jsem ji stiskl.

Na jeho široké, pihovaté tváři se objevil úsměv. Měl jsem pocit, že ke mně cítí náklonnost.

Když pak se svými syny opustil kancelář, dlouho jsem přemýšlel, zda se mám vrátit k Jackie.

Zavíraly se mi totiž oči.

Hack Simmons seděl na lavici u kamen a číhavě na mě hleděl.

Náhle se u dveří vězení něco pohnulo. Ohlédl jsem se a ke svému překvapení jsem spatřil Belle Kilkennyovou.

Usmívala se. S dolíčky ve tvářích vypadala kouzelně.

„Pryčna ve vězení je zatraceně tvrdá,“ řekla. „Neměl byste pro mě měkčí postel, Shermane?“

Přikývl jsem a ukázal jsem na druhé dveře. „Po schodech nahoru,“ řekl jsem. „Tam je můj pokoj. Můžete si lehnout do mé postele.“

Neváhala ani na okamžik. Houpavým krokem prošla tak těsně kolem mě, že jsem ucítil její svěží parfém. Letmo na mě vyzývavě pohlédla a potom zmizela ve dveřích. Slyšel jsem kroky na dřevěných schodech.

Obrátil jsem se k Hacku Simmonsovi.

„Doufám, že to teď sám zvládneš,“ řekl jsem unaveným hlasem. „Kdybys potřeboval někoho, kdo by ti pomohl zamknout dveře, víš, kde mě najdeš.“

„Víš, co mi můžeš!“ zabručel. „Proč bys chodil tak daleko? Běž přece nahoru do Mikeova pokoje. Ta malá Kilkennyho bestie jenom čeká na to, až jí hupsneš do postele.“

Usmál jsem se.

„Mě se víc líbí černovlásky, Hacku. Proč u ní nezkusíš štěstí ty?“

Raději jsem utekl. Moc nechybělo a praštil by mě do hlavy parkerovkou.

+ + + + +

Cítil jsem se blaženě.

Od té doby, co jsem se vrátil z Charcosu, kde jsem se znovu zmocnil svých zlatých pesos, jsem se už dvakrát probudil v široké posteli Jackie Bonnerové.

Mezitím už celá Arivaca věděla, že Mikea Waltona nezastupuju jenom v úřadě.

Jackie bylo jedno, co lidé říkají. Měl jsem pocit, jako by byla každým dnem krásnější. Když na mě pohlédla, zářila její tvář jakýmsi vnitřním světlem.

Čtvrtek uplynul klidně.

Odpoledně jsem se trochu slunil v houpacím křesle Mikea Waltona na chodníku před marshalovou úřadovnou a pil whisky, kterou mi dala Jackie.

Mikeovy zásoby už byly vypité. Hack Simmons nestydatě využil jeho nepřítomnosti. I kubánské doutníky došly. Hack opět žvýkal svůj hrozný žvýkací tabák.

Jediný, kdo rušil mé kruhy, byla Belle Kilkennyová.

Očividně opravdu čekala na to, že jí vlezu do postele. Když slyšela, že jsem noc strávil s Jackie Bonnerovou, urazila se.

Poznal jsem to podle jejích jízlivých poznámek.

Už jsem doufal, že Lewt Bullock nebude brát zmizení Belle Kilkennyové tak tragicky, když jsem v pátek pozdě odpoledne uviděl prachem pokrytého jezdce, který přejel plazu a zamířil k Tumacacori Street.

Seděl v sedle předkloněn a pokrčený klobouk měl stáhnutý do čela. Jel na ryzákovi, na jehož nohou byl usazen rudý prach pouště. Vypadal velmi ospale, ale já jsem instinktivně cítil, že je nebezpečný.

Když byl přibližně třicet yardů od marshalovy úřadovny, tak jsem ho poznal.

Přestal jsem se houpat a pomalu jsem vstal. Vypil jsem zbytek sklenice, poněvadž mi náhle vyschlo v hrdle.

Jezdec zastavil svého ryzáka tři yardy od chodníku a vzhlédl.

Spatřil jsem tvrdou tvář, jež jako by byla vytesána z kamene.

„Ahoj, Shermane,“ řekl tónem prozrazujícím překvapení a pohlédl na plechovou hvězdu na mé košili. Pomalu zvedl levou ruku a ukázal na ni. „Odkdy nosíš toto?“

+ + + + +

Jmenoval se Nevada.

Co jsem znal Lewta Bullocka, byl jeho pravou rukou. Neviděl jsem moc rychlejších pistolníků, než byl on. Ten chlapík měl bystrý rozum a instinkt, který by mu záviděl každý Apač.

Nevada by mohl Lewtu Bullockovi kdykoli vyrvat vedení bandy z rukou, ale k tomu mu chyběla ctižádost. Jeho loajalita k Lewtu Bullockovi byla neotřesitelná.

Za mnou v kanceláři se ozvaly zvuky. Dveře byly otevřené. Věděl jsem, že Belle Kilkennyová ho poznala. Zřejmě se zavřela ve své cele a pravděpodobně seděla s revolverem v ruce na pryčně. Neměl jsem důvod jí tu zbraň brát.

„Ahoj, Nevado,“ odpověděl jsem na banditův pozdrav. „Jenom zaskakuju. Za tři, čtyři dny ji zase odložím,“

Číhavě se rozhlížel. Nikdo ho nepozoroval. Viděl jsem, že na nás hledí vysoký starosta Jeffrey Porter. Když však uviděl, že se s tím jezdcem bavím přátelsky, otočil se a vrátil se do svého obchodu.

Nevada se vyklonil ze sedla a přivřel oči.

„Neslyšels náhodou o Priceovi a Johnstonovi?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

„Ano. Přijeli do města v pondělí večer hned po Belle Kilkennyové. Požadovali, abych jim Belle vydal. Protože se zdráhala s nimi jít, nezbývalo mi, než jejich výzvu odmítnout.“

Nevada nehnul ani brvou. Když mluvil, vypadalo to, jako by ani nepohyboval rty.

„Tys je oddělal.“ Bylo to spíš konstatování než otázka. V jeho chladném hlasu byl cítit respekt. Věděl jsem, že Judda Price nesnášel stejně jako já. To by jím spíš už otřásla Johnstonova smrt.

„Nenechali mi jinou možnost, Nevado,“ přidušeně jsem řekl. „Neměl jsem chuť nechat se odprásknout.“

Nevada pokrčil rameny.

„Chceš mluvit s Belle?“ zeptal jsem se ho.

„Ne,“ řekl k mému překvapení. „Je vevnitř?“ Ukázal na úřadovnu.

„Je.“

„Pověz jí, že ještě má šanci. Jestli za pět minut nebude sedět na koni, Lewt si pro ni přijede. A pak zažije peklo na zemi. Toto je její poslední šance. Řekni jí, že se za ni přimluvím.“

Považoval jsem za zbytečné jí to říkat, přesto jsem však šel přes kancelář do vězení.

Hack Simmons byl schovaný za kamny a svíral svýma vrásčitýma rukama pažbu parkerovky. Hleděl na mě, ale nic neřekl. Musel rozumět, o čem jsme hovořili s Nevadou.

Belle nechala dveře otevřené.

Šel jsem do vězení a řekl jsem: „Před úřadovnou je Nevada.“

Stála u zadní stěny cely. Opět se zamkla a položila svazek klíčů na pryčnu. V ruce držela svůj revolver Bacon-Hopkins ráže 38 s nataženým kohoutkem. V její krásné tváři byl odhodlaný výraz.

„Viděla jsem ho, Shermane!“ vyhrkla. „Řekněte mu, ať jde k čertu!“

„Řekl mi, že to je vaše poslední šance. Když s ním odjedete, přimluví se za vás u Lewta.“

Sevřela rty a zavrtěla hlavou.

Pokrčil jsem rameny a šel jsem ven.

Nevada se na svém koni nepohnul.

„Nechce,“ řekl jsem. „Můžeš mi říct, proč se Lewt nemůže smířit s tím, že mu utekla? Odkdy ztrácí hlavu kvůli jediné ženské? Vždycky přece měnil ženy jako košile. S touto byl déle než čtvrt roku.“

„Do toho ti nic není, Shermane,“ řekl Nevada. Vrhl na mě zamyšlený pohled. „Škoda,“ zamumlal. „Přiměl bych Lewta, aby zapomněl na Johnstona a Price, kdyby jela se mnou. Teď si to tohle město odskáče. Lewt mi dal příkaz dát mu ultimátum. Přijede do Arivaky a jestli nebude Belle sedět na plaze na osedlaném koni, nenechá tu kámen na kameni. Budeme tu v neděli ve dvanáct.“

Mlaskl a jeho ryzavý hřebec se otočil.

„Hej, Nevado,“ vyděšeně jsem řekl, „musí to být zrovna neděle? Proč nemůžete přijet už zítra, nebo až v pondělí?“

Obrátil ke mně svou žulovou tvář. Měl jsem pocit, že se usmívá. Asi už slyšel o mém vztahu k nedělím.

„Neděle, dvanáct hodin, Shermane,“ řekl. „Můžeš mi věřit, že je jedno, co to je za den. Každopádně to pro tebe bude smolný den, jestli Belle nedokážeš přesvědčit, co je pro ni, pro tebe a pro město dobré.“

Potom odjel.

Hleděl jsem za ním a přemýšlel jsem, zda bych ho neměl zastavit a strčit do vězení.

Věděl jsem však, že bych tím nic nezískal. I zbytek Bullockovy bandy by byl dost silný na to, aby Arivaku zničili. Nevada byl z nich nejrozumnější. Možná si pohrával s myšlenkou, že i Lewt Bullock měl co ztratit, kdyby v Arivace jednal brutálně.

Tu noc jsem byl duchem někde úplně jinde.

Jackie se to nelíbilo, takže jsem jí pověděl o Nevadovi a o tom, co Arivace hrozí.

Zbledla a rychle se posadila.

„Pane Bože!“ vyhrkla. „Za to přece ta holka nestojí, Lukeu! Musíš jí vysvětlit, že musí odjet s Bullockem. Nemůže si přece vzít na svědomí zničení města a smrt mnoha lidí.“

Pohlédl jsem na ni.

„Má velký strach,“ odvětil jsem. „Nevím, co bylo mezi ní a Lewtem Bullockem. Asi se jí chce pomstít. A toho se ona bojí. Dobrovolně s ním neodjede a já ji nedokážu přinutit, aby to udělala.“

Chytila mě za ruku.

„Lukeu! Vložila jsem všechny své úspory do tohoto saloonu. Vydělávám slušné peníze. Za dva tři roky našetřím tolik, že budu moct odjet do San Franciska a vstoupit do tamní nóbl společnosti. Jestli Lewt Bullock Hvězdu vypálí, budu muset zase začít od začátku!“

Při jejích slovech mě píchlo u srdce.

Dokazovala, že pro ni nejsem ničím jiným než příjemnou epizodou. Jejím cílem byl vstup mezi smetánku v San Francisku. Dobře věděla, že tam by pro mě nebylo místo.

„To by bylo nejjednodušší, přinutit ji, aby se vzdala Bullockovi, byť by to pro ni byla sebevražda, že?“ řekl jsem se sarkasmem v hlasu.

„Sáms řekl, že nejjednodušší cesta je někdy ta nejrozumnější, Lukeu,“ odsekla.

Posadil jsem se a přehoupl jsem nohy přes okraj postele. Přešla mě chuť strávit s ní noc.

Cítil jsem, že je opravdu schopná vydat Belle Kilkennyovou vůdci banditů, i když to pro to děvče znamenalo jistou smrt. Od každého jiného ve městě bych to čekal, ale od ní ne. Nebyla jiná než ostatní. Byla šlechetná, jen když ji to moc stálo.

Chytila mě za ruku a pokusila se mě zadržet.

„Lukeu, prosím. Nesmíš jít!“

Odstrčil jsem ji a vstal jsem.

Přistoupila za mě a objala mě. Když se mi ňadry dotkla zad, naskočila mi husí kůže.

„Prosím, Lukeu,“ zašeptala. „Už o tom nemluvme. Určitě se rozhodneš správně.“

Obešla mě a přivinula se ke mně.

Jackie Bonnerová měla pravdu.

Chtěl jsem se s ní užívat, dokud to šlo.

Napadlo mě ještě, že bych večer mohl někoho poslat na ranč La Osa. Ale na to bylo ještě dost času zítra ráno.

Poddal jsem se jejím rtům. Byla to žhavá, divoká noc. Dobře jsem věděl, že Jackie cítí to samé co já.

Měla to být poslední noc, kterou jsme trávili spolu.

+ + + + +

Probudili jsme se teprve v poledne. Šel jsem do jídelny posnídat, přestože někteří lidé už obědvali.

Dívali se na mě úkosem.

Zdálo se, že se mezitím rozkřiklo, co se řítí na město. Starý Hack Simmons očividně nedržel jazyk za zuby.

Nikdo mě nepozdravil, když jsem šel po chodníku na Tumacacori Street k marshalové úřadovně.

Zuřil jsem. Hack svou užvaněností celou situaci ještě zhoršil.

Mezitím vyjel Napoleon, sluha Jackie Bonnerové, na ranč La Osa, aby dal Kilkennymu vědět o Lewtově ultimátu. Věřil jsem, že se mi s pomocí Kilkennyů podaří Lewta Bullocka přesvědčit, aby se Arivace vyhnul obloukem.

V úřadovně panoval klid.

Po Hacku Simmonsovi ani vidu ani slechu.

Dveře cely byly otevřené.

Domníval jsem se, že Belle Kilkennyová i tuto noc strávila v Mikeově posteli a ještě je nahoře.

Vyšel jsem z úřadovny a zamířil jsem na plazu.

Ve městě panovalo zlověstné ticho a já cítil, že to není jen tím, že touto dobou držela většina lidí siestu.

Zeptal jsem se několika mužů, zda viděli Hacka Simmonse.

Něco zahučeli a jejich pohledy byly odmítavé. Náhle jsem už nebyl zástupce Mikea Waltona, ale člověk, který ohrozil jejich životy a majetky.

Šel jsem do železářství Stewarta Ratcliffa a koupil jsem si dvě krabičky nábojů. Jedny byly do peacemakeru, druhé do brokovnice, kterou jsem si přivezl z Charcosu. Musel jsem ji ještě vyzkoušet, abych se nedočkal nějakého nemilého překvapení, až ji v neděli použiju.

Při pomyšlení na neděli mě polil horký pot.

Zrovna v neděli!

V neděli jsem měl vždycky smůlu. Byl jsem přesvědčen, že některou neděli i umřu. Doufal jsem, že to nebude tato.

Ze San Miguel Street na plazu odbočil jezdec.

Instinktivně jsem ustoupil do stínu verandy a posunul si stetson hlouběji do čela.

Okamžitě jsem ho poznal. Měl na sobě ten samý hnědý oděv, který měl při našem posledním setkání v misii San Xavier del Bac jižně od Tucsonu. Ve svém kulatém klobouku tu vypadal směšně.

Já však věděl, že ten muž na grošákovi je všechno jen ne směšný.

Shane Bullock už nejednou dokázal, že má povahu podlého skunka.

Byl jsem rád, že jsem už mezitím sehnal ty zlaté pesos a mohl mu vyplatit jeho čtyři tisíce dolarů.

Už jsem chtěl vyjít na plazu, ale něco mě zadrželo. Díval jsem se zpod okraje stetsonu, jak před Hvězdou seskakuje z grošáka a omotává uzdu kolem zábradlí. Potom šel dovnitř.

Vůbec se nerozhlížel.

Uvažoval jsem, co dělá v Arivace.

Jistě ho zneklidnilo, když jsem se ve čtvrtek neukázal v misii, jak jsme byli dohodnutí. Nebo se od poručíka Leroye Page dozvěděl, co se stalo v Comobabi Mountains. Myslel si, že už nejsem naživu? Pronásledoval tajemného muže, který se zmocnil povozu s winchestrovkami a někam ses ním vypařil?

Čekal jsem.

Za čtvrt hodiny vyšel ze saloonu.

Tentokrát už působil jinak než předtím. Nedůvěřivě se rozhlížel po chodnících okolních domů.

Viděl jsem, jak pomalu jde kolem zaprášených kmenů platanů ke svému grošákovi. Vyšvihl se do sedla. Vypadal napjatě.

Schoval jsem se za podpěrný trám verandy.

Proč, to jsem nevěděl. Mohl jsem se mu ukázat. Nechtěl jsem ho přece podvést o jeho podíl na tom obchodu se zbraněmi.

Bullock pomalu projel kolem platanů a odbočil na Tumacacori Street.

Nyní jsem si byl jistý, že se už dozvěděl, kdo teď ve městě nosí marshalskou hvězdu.

Počkal jsem, až odjel přibližně padesát yardů, a vyrazil jsem.

Něco mi napovídalo, že Shane Bullock není v Arivace kvůli mně. Přestože jsem nepřijel na misii, nikdy by nemohl uhádnout, že budu v Arivace. To už by bylo pravděpodobnější Nogales.

Opravdu zastavil grošáka před marshalovou úřadovnou. Přivřel jsem oči.

V okně Mikeova bytu nad kanceláří se náhle objevila blonďatá hlava Belle Kilkennyové.

Shane Bullock, jenž chtěl právě seskočit ze sedla, se zarazil a zvedl hlavu.

Připadalo mi, jako by na něho Belle něco tiše volala. Potom zmizela a Shane Bullock slezl z koně. Zatímco omotával grošákovu uzdu kolem zábradlí, nedůvěřivě se rozhlížel. Ustoupil jsem do vchodu jednoho domu, aby mě nemohl vidět.

Hlavou se mi honily myšlenky.

Co jsem věděl, tak toho bratři Bullockové neměli moc společného. Shane se od Lewta vždy distancoval. To také musel, protože v Tucsonu předstíral, že je počestný občan. Podle mého názoru ale byl Shane ten horší z nich.

Jak to že se Belle Kilkennyová a Shane Bullock znají?

Nebo jsem se mýlil?

Počkal jsem, až Shane Bullock vejde do marshalovy úřadovny. O několik vteřin později jsem po chodníku doběhl k sousednímu domu, skočil do průchodu vedoucího do dvora vězení a proběhl jím. Dveře vězení Hack Simmons vždy zamykal. Ani jsem nezkoušel, jestli jsou odemknuté, oběhl jsem dům a vyšel po úzkých schůdcích při boční zdi úřadovny.

Dveře Mikeova bytu byly otevřené. Vklouzl jsem do úzké chodby, z níž vedly schody do kanceláře.

Ještě než jsem dorazil ke schodům, uslyšel jsem šeptavé hlasy.

Tiše jsem se plížil blíž a u rohu jsem se přitiskl ke stěně.

Belle Kilkennyová a Shane Bullock stáli za přivřenými dveřmi kanceláře. Belle mu visela kolem krku a líbala jeho ošklivou tvář.

„Dostaň mě odtud, Shane!“ hlesla. „Lewt nás oba zabije, jestli nás dostane do rukou!“

Shane Bullock se zazubil a odstrčil ji od sebe.

„Sherman v ničem nezaostává za Waltonem, Belle,“ chraplavě odpověděl. „Nevydá tě. Určitě už poslal zprávu tvé rodině o Nevadově ultimátu. Proti Shermanovi a Kilkennyům nemá nikdo šanci. Lewt to ještě neví, ale jeho život už se chýlí ke konci.“ Odporně se rozesmál. „Ujmeme se dědictví a budeme žít někde na Východě v přepychu.“

Měl jsem co dělat, abych nezačal nahlas klít.

Ten lump!

Shane Bullock to všechno přesně naplánoval.

Začal si s přítelkyní svého bratra. Byl jsem přesvědčený, že Belle Kilkennyovou jen využil, aby svého bratra nalákal do pasti, aby pak po něm mohl dědit.

Shane Bullock znal Mikea Waltona a věděl, že to je ocelový chlapík, který by necouvl ani před Lewtem a jeho bandity. Navíc byli poblíž Kilkennyové, a ti by obrátili Arivaku vzhůru nohama, jen aby svou sestru dostali ze spárů Lewta Bullocka.

To, že jsem teď místo Mikea Waltona v Arivace nosil hvězdu já, jeho mínění o té věci neměnilo. Byl přesvědčen, že Lewt pronásledování Belle Kilkennyové nepřežije.

Slyšel jsem hekání a posunul jsem hlavu.

Vášnivě se objímali.

Otočil jsem se.

Už jsem toho slyšel dost.

Mínil jsem tomu proklatému, záludnému skunkovi překazit jeho plány. Ale jak?

Lewt Bullock musel kypět vzteky, když mu jeho přítelkyni přebral právě jeho nenáviděný bratr. Fakt, že Belle Kilkennyová s Lewtem žila déle než tři měsíce, dokazoval, že Lewt po ní šílel.

Neslyšně jsem sešel po vnějších schodech dolů, zamířil zpátky na ulici a po chodníku jsem šel ke vchodu do úřadovny.

Slyšel jsem chvatné kroky.

Když jsem vešel do kanceláře, seděl Bullock na rohu psacího stolu a hleděl na mě jako tele na nová vrata.

Zůstal jsem stát v otevřených dveřích a předstíral jsem překvapení.

Belle Kilkennyovou jsem nikde neviděl.

O vteřinu později se z vězení ozval její hlas.

„Hej, Shermane! Kde jste byl tak dlouho! Kdo je to tam s vámi v kanceláři?“

Shane Bullock předstíral, že si teprve nyní všiml, že není v úřadovně sám. Oba jsme přistoupili k otevřeným dveřím vězení.

„Co je to za frajírka?“ zeptala se Belle, když uviděla Shanea Bullocka.

Skoro jsem se rozesmál, když Bullock zrudl hněvem. Bez jediného slova jsem zavřel dveře a dál jsem se nestaral, co povídá.

„Ahoj, Bullocku,“ řekl jsem hrdelním hlasem. „Je mi líto, že jsem nemohl přijet na smluvené místo. Něco mi do toho vlezlo.“

Vypadalo to, že mu to nijak zvlášť nevadí. Kývl na mou plechovou hvězdu a řekl: „Tady toto?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To je jenom důsledek.“ Začal jsem vyprávět o tom, co se přihodilo od chvíle, kdy mě uviděla patrola. Usmíval se, když jsem mu řekl, jak jsem těm Mexičanům ty zlaté pesos vyfoukl.

„Takže mě můžeš vyplatit,“ poznamenal.

Předstíral jsem, že jsem jeho slova přeslechl.

„Jak zjistils, že jsem v Arivace?“

V jeho pohledu se nyní objevil číhavý výraz. „Poručíka Page v Tucsonu seřvali, že nenechal u vozu stráže, a tak mu ty winchestrovky unikly mezi prsty. Tvrdil, že ten pašerák zbraní padl do rukou Apačům a určitě už není naživu. Protože tě znám, Shermane, pomyslel jsem si, žes jel do nějakého města na hranici. Doufal jsem, že se s tebou setkám.“

Lhát tedy uměl.

Než se mě mohl opět zeptat na peníze, konfrontoval jsem ho se svými problémy, které už dávno znal.

„Budeš muset počkat až po neděli, Bullocku,“ chraplavě jsem řekl.

„Schoval jsem ta zlatá pesos do bezpečného úkrytu. Jestli je chceš, musíš mě podpořit proti svému milovanému bratrovi. Jestli umřu, tak máš smůlu.“

Zaklel, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

Zřejmě mínil tak jako tak zasáhnout do boje z nějakého úkrytu, aby jeho plán nepřišel vniveč.

Přikývl a řekl: „Jsi podvodník, Shermane. Rozmyslím si, jestli s tebou příště uzavřu nějaký obchod!“

Pokrčil jsem rameny a usmál se.

To bys musel být trochu starší, abys mě obelstil, pomyslel jsem si.

Jestli ale zestárne, o tom jsem pochyboval.

Lewt Bullock byl nevypočitatelný, když zuřil. Kdyby se nějak dozvěděl, že jeho bratr je v Arivace, neměl by Shaneův život cenu jediného centu.

+ + + + +

Unaveně jsem hleděl na Tumacacori Street.

Na verandách domů se ještě černaly stíny noci, ale fasády už byly zality šerým světlem rána. Hlavice vlajkového stožáru před obchodem Jeffreyho Portera se v paprscích slunce zlatě třpytila.

Byl jsem prokřehlý. Protáhl jsem si ramena.

To nedělní ráno bylo vskutku chladné. Klepal jsem se však i proto, že jsem byl přetažený. V noci jsem spal jenom dvě nebo tři hodiny.

Zvedl jsem hlavu, když jsem uslyšel rachotit povoz.

Překvapeně jsem hleděl na plazu.

Několik občanů města odjíždělo z města. Na vozech měli naložené své věci.

Tiše jsem zaklel.

Za mými zády se ozvalo klepání dřevěné nohy Hacka Simmonse.

Neotáčel jsem hlavu. Cítil jsem ho však. Bylo načase, aby se znovu vykoupal.

„To ti nikdy nezapomenou,“ zabručel.

Pokrčil jsem rameny.

„Na tom nemůžu nic změnit, Hacku. Nebo myslíš, že jsem se jim měl poddat?“

Zašklebil se a přemýšlel nad odpovědí.

Pomyslel jsem na uplynulý večer a noc.

Raději bych je strávil v posteli Jackie Bonnerové, ale okolnosti to nedovolily.

Obyvatel Arivaky se zmocnila panika. Zpráva o tom, co se blíží, se roznesla bleskovou rychlostí.

Hack Simmons nepřipustil, že by za to mohl. Říkal, že jen vyprávěl o tom, že Belle Kilkennyová je přítelkyní Lewta Bullocka.

To ovšem stačilo.

Kolovala fáma, že Lewt Bullock pobije všechny obyvatele města, jestli mu nevydám Belle Kilkennyovou.

Večer jsem procházel ulicemi města a hovořil s různými lidmi. Přesvědčoval jsem je, aby neztráceli rozvahu, aby vytáhli ze skříní pušky a postavili se Bullockově bandě na odpor.

Měli však příliš velký strach. Existoval jednodušší způsob jak to celé smést ze stolu.

Chtěli, abych Belle Kilkennyovou vydal.

Měl jsem v úmyslu jít do saloonu, ale zmocnila se mě neblahá předtucha.

Z chodníku marshalovy úřadovny jsem naslouchal, co se děje ve městě.

Slyšel jsem vysoký hlas Jackie Bonnerové, jinak panovalo ticho.

Hack Simmons, jehož jsem poslal k saloonu, mi řekl, že ten večer neměl nikdo žádný zvláštní zájem o Jackie.

Prý hodně pili.

Jeffrey Porter a také Jackie Bonnerová zaplatili několik rund, chtěli muže udržet v patřičné náladě.

Věděl jsem, že Jeffrey Porter má určité postranní úmysly. Hack mi na mou otázku pověděl, že Porter není v Arivace známý jako právě štědrý.

Ten večer Jackie Bonnerová vystupovala jen jednou.

Hluk doléhající ze saloonu postupně sílil a o půlnoci to přišlo.

Po Tumacacori Street se hrnul dav rozlícených opilých mužů.

Od Hacka jsem věděl, že Kilkennyové jsou už od odpoledne ve městě.

Nepotřeboval jsem jim dávat vědět.

Náhle tam byli a společně jsme se zabarikádovali v úřadovně.

Bez nich bych ty opilé a strachem šílené muže určitě nezastavil. Stříleli do oken kanceláře. Mohli jsme mluvit o štěstí, že nikdo nebyl zraněn.

Starý Kilkenny měl sto chutí tu smečku pokropit olovem. Stálo mě mnoho úsilí, abych ho přemluvil, že má střílet do vzduchu a ne na nohy těch mužů.

V ty trpké hodiny jsem několikrát pomyslel na to, že by možná bylo lepší vydat Belle Kilkennyovou Lewtovi Bullockovi.

Celé to zinscenovala. Vlastně by to s Shanem měli slíznout, když si to nadrobili.

Od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, co oba plánují, mi však bylo jasné, že Belle by byla odsouzena k smrti, kdyby padla Lewtu Bullockovi do rukou. Nebyla ničím jiným než figurkou ve lstivé hře, kterou rozehrál Shane Bullock. Nemohl jsem ji vydat na jistou smrt. Kromě toho tady ještě byli Kilkennyové, kteří by mi v tom zabránili.

Lidé odtáhli teprve kolem třetí hodiny ráno, když účinky alkoholu pomalu polevovaly a chladný vzduch jim projasnil hlavy.

Šel jsem nahoru do Mikeova bytu a pokusil se trochu spát. Kilkennyové se odebrali do svého hotelového pokoje. Belle Kilkennyová zůstala ve své cele a Hack si lehl na lavičku v kanceláři.

Měl jsem zlé sny a při sebemenším šramotu jsem se okamžitě budil. Po dvou hodinách jsem byl jako na trní. Vstal jsem a oblékl se.

Stál jsem v chladném vzduchu na chodníku a hleděl za vozy, které odjížděly z města na západ.

Hack Simmons přikulhal zpátky do kanceláře. Slyšel jsem, jak rachotí s konvicí na kávu.

Do dvanácté zbývalo ještě sedm hodin.

Byla neděle.

To mi stačilo.

Sevřel jsem rty. Věděl jsem, že od toho dne nemůžu čekat nic dobrého.

+ + + + +

Ve městě panovalo zlověstné ticho.

Do dvanácté chyběla ještě hodina.

Téměř v zenitu stojící slunce nemilosrdně pálilo.

Kilkennyové přišli do úřadovny před hodinou. Big Daddy se dlouho bavil s Belle. Slyšel jsem, jak se jí pak zeptal, co se stalo mezi ní a Lewtem Bullockem.

Mohl jsem mu to říct i já, ale raději jsem to neudělal.

V žádném případě jsem teď nemohl potřebovat, aby starého Kilkennyho chytil rapl.

Připravovali jsme se na obléhání, třebaže jsem to považoval za zbytečné.

Znal jsem totiž Lewta Bullocka. Ten by se nezdržoval dobýváním marshalovy úřadovny. Předpokládal jsem, že chytí několik lidí z města a bude vyhrožovat, že je zastřelí, jestli neuděláme to, co po nás požaduje.

Byl jsem rozhodnutý jít ven a promluvit s ním. Kdyby mi dal slovo, že Belle Kilkennyovou nezabije ani nezmlátí, možná bych ho poslechl. Jestli by s tím souhlasil starý Kilkenny, jsem však nevěděl. Chtěl jsem se zařídit podle toho.

Protější chodník se postupně zaplnil lidmi. Bylo na nich vidět, že ještě nejsou úplně střízliví.

Jeffrey Porter stál před svým obchodem a rozhlížel se. Byl poměrně bledý. Zřejmě měl ze všech lidí v Arivace nejvíc co ztratit.

Nepomyslel jsem na to, že bych se před nimi měl schovávat.

Když jsem otvíral dveře, Hack Simmons mě chtěl zadržet, ale já jeho ruku odstrčil.

Vyšel jsem na chodník.

Okamžitě se rozhostilo ticho. Lidé na mě hleděli a v jejich pohledech se zračila nenávist.

Pohlédl jsem k plaze. Doufal jsem, že uvidím Jackie Bonnerovou. Zůstala však ve svém saloonu.

Náhle jsem sebou trhl.

Vytřeštil jsem oči.

Nedaleko obchodu se o sloup verandy opíral muž ve slaměném klobouku. Krempu měl staženou do čela. Stoupal zpod ní kouř. Potom jsem uviděl, že mezi rty má tenký doutník.

Poznal jsem toho muže, přestože již neměl uniformu a jeho dlouhé černé vlasy byly ukryty pod kloboukem.

Co tu ten Pima chce?

Přijel, aby si vzal zpět zlatá pesos?

U jeho nohou ležel ranec. Náhle se sklonil a zvedl ho. Chtěl, abych si ho všiml, protože na mě nyní zcela nepokrytě hleděl. A usmíval se.

Lhostejně pustil nedopalek doutníku na zem, otočil se a odešel. Viděl jsem, že v tom ranci má svou uniformu.

Zmocnil se mě neklid.

Bylo to, jako bych byl obklíčený.

Někde číhal Shane Bullock.

Pimský zvěd taky nepřišel jenom proto, aby sledoval, jak mě Lewt Bullock sejme.

A mezi obyvateli Arivaky jsem tak jako tak neměl jediného spojence.

Sílilo ve mně přání vyšvihnout se do sedla a co nejdřív ukázat Arivace záda.

Už jsem se chtěl poddat nutkání zpronevěřit se svým principům a své hrdosti, když tu jsem spatřil pohyb mezi muži na protilehlém chodníku.

Rozutekli se jako poplašená kuřata a zmizeli ve vchodech domů a za rohy.

Během několika vteřin byla Tumacacori Street před marshalovou úřadovnou prázdná. Panovalo tísnivé ticho.

A do toho ticha se ozval dusot kopyt.

Vytáhl jsem své železničářské hodinky. Bylo půl hodiny před polednem.

Lewt Bullock mě očividně nechtěl nechat čekat.

+ + + + +

Lewt Bullock jel v čele těch jezdců. Stříbrem kované sedlo jeho hřebce plemene morgan se na slunci třpytilo. Musel se zdržovat poblíž Arivaky, jelikož ani morgan, ani on nebyli pokryti prachem.

Šikmo za ním jel Nevada. Seděl lehce přikrčen na svém ryzákovi a zpod okraje svého pokrčeného klobouku hleděl na fasády okolních domů.

Vypadalo to, jako by ho jeho instinkt varoval před léčkou.

Pokusil jsem se polknout. Nešlo to. I když jsem ještě před několika minutami do sebe hodil několik šálků kávy, měl jsem hrdlo vyschlé jak Gilská poušť.

Hleděl jsem na přibližně dvacet banditů, kteří v trojstupu jeli za svým bossem a Nevadou. Všichni drželi v rukou opakovací pušky. Podle jejich sveřepých tváří jsem poznal, že počítají s bojem a jsou odhodlaní rozstřílet všechno, co jim bude stát v cestě.

Před marshalovou úřadovnou Lewt Bullock a Nevada zastavili.

Po Nevadově krátkém kývnutí jela polovina banditů kousek dál, takže Lewt Bullock teď byl krytý z obou stran. Nedůvěřivě se rozhlíželi po fasádách domů, po oknech a střechách.

Pohlédl jsem na Lewta.

Za mnou sykl Hack, že mám jít zpátky do úřadovny, ale já jeho slova ignoroval.

Bylo to přibližně před rokem, co jsem Lewta Bullocka viděl naposledy. Za ten rok se změnil. Kolem koutků úst se mu utvořily hluboké vrásky a také kruhy pod očima měl ještě větší.

Pořád ale vypadal dobře.

Ve vlasech mu jako stříbrná vlákna svítily šediny. Jeho oči se však nezměnily. Ještě pořád byly tak pronikavé jako předtím.

Neuhnul jsem jejich pohledu.

„Ahoj, Lukeu,“ chraplavě poznamenal.

Přikývl jsem.

Chvíli na mě mlčky hleděl.

„Jsem rád, že ses nezabarikádoval ve své úřadovně, Lukeu,“ řekl pak. „Je lepší, když se lidé dívají navzájem do očí, když spolu mluví. Nevada ti řekl, co chci. Kde je Belle, Lukeu?“

Kývl jsem hlavou za sebe.

„Ve vězení, Lewte,“ chraplavě jsem odvětil. „Nechce ven. Má strach, že ji zabiješ.“

Lewt Bullock zaskřípal zuby tak, že jsem to slyšel i já.

„To je docela dobře možné,“ vyhrkl po chvíli. „Víš/že mi dlužíš laskavost, Lukeu?“

„Jistě. Ale to vyřiďme, až když se to bude týkat jen nás dvou. Nezatahuj do toho někoho jiného.“

„Odvezu si Belle odtud, Lukeu. Mrzelo by mě, kdybych tě musel zabít.“

Pokrčil jsem rameny.

„Belle mi neřekla, proč se musí strachovat o svůj život,“ řekl jsem. Snažil jsem se, aby můj hlas zněl lhostejně „Stojí za to, aby kvůli ní zemřelo několik lidí, Lewte?“

Zašklebil se. V jeho tváři se zračila nenávist. Vyděsil jsem se. Belle ho musela velmi ranit, když ho podvedla s jeho bratrem.

„Nestojí za to,“ zasyčel. „Proto ji pošleš ven!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„V kanceláři jsou čtyři Kilkennyové a můj zástupce, Lewte,“ řekl jsem. „Ty víš, že starý Kilkenny a jeho synové umějí bojovat. Nemysli si, že byste z toho vyšli bez šrámu, kdybyste se pokusili odtud Belle dostat násilím.“

V modrých očích desperátského bosse se jiskřilo.

Hlavou se mi honily myšlenky.

Jak Lewt Bullock zareaguje, když mu řeknu, že ve městě je jeho bratr Shane? Když se dozví, že Shane usiluje o jeho smrt a chce se stát jeho dědicem? Že to všechno je jen komplot jeho bratra, který Belle Kilkennyovou využil k tomu, aby ho nalákala do léčky?

Otevřel jsem ústa, abych mu to řekl. Byla to jediná možnost, jak zabránit zabíjení a zničení Arivaky.

„Lewte,“ procedil jsem mezi zuby, „jsou věci, o kterých nevíš. Belle není sama, kdo si zaslouží tvou nenávist. Včera večer přijel tvůj bratr Shane…“

Ještě jsem ani nedořekl jeho jméno, když tu do ticha Tumacacori Street třeskl výstřel.

Viděl jsem, jak sebou Lewt Bullock trhl. Zaklonila se mu hlava a klobouk mu spadl z vlasů na záda. Ústa a oči měl široce otevřené.

Pravou rukou instinktivně sáhl po revolveru, ale už se mu nepovedlo zbraň vytáhnout.

Koutkem oka jsem zahlédl malý, šedý obláček dýmu v okně v patře protějšího domu.

V následující vteřině se ozvala salva výstřelů. Téměř dvacet kulek to okno doslova rozstřílelo.

Viděl jsem, jak Lewt Bullock obrátil oči v sloup.

Skácel se ze sedla. Jeho morgan vyděšeně skočil ke mně a Lewt Bullock spadl do prachu.

Za mnou cosi křičel Hack Simmons.

Viděl jsem jen Nevadu, který se otočil a namířil na mě svůj revolver.

V tom okamžiku zaduněla šikmo za mnou brokovnice.

Sekané olovo proletělo kolem mě a trefilo Nevadova ryzáka do hrudi. Zvíře vyděšeně zařehtalo. Nevada ještě vypálil, ale kulka mě minula.

Uskočil jsem. Kdosi mě chytil a odtáhl dovnitř. Pak se s prásknutím zavřely dveře.

Vstal jsem.

Starý Kilkenny se ke mně otočil a zabručel: „K zemi!“

V následujícím okamžiku mi to připadalo, jako by se strhlo hromobití.

Kulky létaly provizorně zabedněnými okny a zavrtávaly se do protější stěny. Vytrhávaly třísky z dřevěného obložení. Konvice na kávu s řinčením sletěla z kamen. Hack, jehož polila káva, klel.

Kilkennyové pálili z brokovnic.

V místnosti se vznášel štiplavý kouř. Slyšel jsem, jak venku řve Nevada.

Bandité neměli šanci dostat se přes kancelář do vězení. Chtěl však Nevada ještě vůbec Belle Kilkennyovou, když byl Lewt Bullock mrtvý?

Převalil jsem se a plazil se k dubovým dveřím vězení.

Otevřely se. Už jsem chtěl zvolat na Belle, aby se vrhla na podlahu, když jsem uviděl, jak se plazí přes práh.

Její hezká tvář byla ztrhaná. V pravé ruce držela svou osmatřicítku Bacon-Hopkins a plazila se ke svému otci a bratrům. Těsně vedle starého Kilkennyho se zvedla a začala střílet.

Už jsem se chtěl otočit, když jsem uviděl, jak se otočila. Starý zařval. Chytil Belle a strhl ji vedle sebe na podlahu.

Belle hekala. Měla vytřeštěné oči. Jedna kulka ji trefila do boku. Její rudá hedvábná blůza se leskla od krve.

Něco udeřilo do vstupních dveří.

Varoval jsem Kilkennyovy. Dveře se otevřely a objevil se v nich Nevada. Pálil od boku.

Skip Kilkenny vyskočil, ale hned ho provrtalo několik Nevadových kulek. Odhodily ho zpátky.

Vystřelil jsem.

Má kulka zasáhla Nevadu do levého ramene a otočila ho.

Buzz Kilkenny se vrhl ke dveřím a zavřel je.

Odplazil jsem se do vězení, vstal jsem a běžel jsem k zadním dveřím. Supěl jsem, vytáhl závoru z objímky a otevřel jsem dveře.

Přeběhl jsem dvůr k širokému průchodu na ulici.

Stále se ozývala střelba.

Slyšel jsem hvízdat výstřely.

Přikrčen jsem běžel dál.

Kolem ústí průchodu náhle projeli jezdci. Viděl jsem bandity skloněné k hřívám svých koní, podle všeho prchali.

Dorazil na ulici a hned jsem dostal tvrdou ránu do pravého boku. Na okamžik mi to vyrazilo dech. Klesl jsem na kolena a pokoušely se o mě mdloby.

Přestřelka byla stále prudší.

Muži ve městě se museli zastydět a sáhli po zbraních.

Potom jsem opět viděl jasně.

Vykřikl jsem a vrhl se stranou.

Jezdce na Lewtově hřebci jsem spatřil v posledním momentě.

Byl to Nevada.

U jeho boku se zablesklo. Ucítil jsem, jak kolem proletěla kulka, a vystřelil jsem.

Morgan se prohnal kolem.

Nevada se kymácel v sedle jako stéblo ve větru. Jeden z banditů ho dohnal a podepřel ho.

Otočil jsem hlavu a zvedl kolt, protože jsem slyšel dusot dalších koní.

Nechtěl jsem věřit svým očím.

Hned jsem revolver zase sklonil a ztěžka jsem dýchal.

Ti jezdci měli modré uniformy!

Jeden z nich přijel ke mně. Poznal jsem v něm poručíka, který mě před týdnem pronásledoval se svou patrolou.

„Odhoďte kolt!“ zvolal.

Trochu jsem se zvedl.

Vytřeštil oči, když uviděl hvězdu na mé hrudi.

Seskočil ze sedla a přistoupil ke mně. Strčil mi ruku pod levou paži a pomohl mi na nohy. Na tváři měl křečovitý úsměv.

„Asi jsme přijeli právě včas, že ano, marshale?“ poznamenal.

Podařilo se mi vlastními silami vyjít na chodník před marshalovou úřadovnou. Zřetelně jsem cítil, jak mi po pravém boku stéká krev a hromadí se nad opaskem. Košili jsem měl vlhkou. Pod pravou paží se rozšiřovala červená skvrna.

Vojáci sesedli. Někteří z nich se starali o přibližně půl tuctu raněných banditů, kteří zahodili zbraně a vzdali se.

Z domů vycházeli lidé. Pohlédl jsem na Lewta Bullocka.

Boss banditů ležel na zádech. Díra v jeho zádech byla tak velká, že by se do ní vlezla dětská pěst. Ta kulka ho na místě zabila.

Přes ulici běžel k marshalové úřadovně hubený muž v černém obleku s kulatou koženou taškou. Byl to lékař. Na mě jen krátce pohlédl a potom zmizel ve dveřích.

Slyšel jsem klepání Hackovy dřevěné nohy.

Pomalu jsem se otočil.

Teprve teď jsem uviděl, jakou spoušť způsobilo olovo banditů na fasádě marshalova domu. Žádné prkno nezůstalo bez újmy. Rám jednoho okna byl napůl vylomený a dveře vypadaly tak, jako by se na nich někdo roky cvičil ve střelbě.

Hackovi se ještě ve tváři zračila hrůza, kterou zažil před několika minutami.

Chraplavě jsem se zeptal: „Co je s tím děvčetem?“

„Jen ji to škráblo,“ odpověděl starý zástupce. „Ale Skip Kilkenny to koupil naplno. Je mrtvý.“

Sevřel jsem rty. Viděl jsem, jak Nevada mladíka provrtal kulkami.

Dveřmi vešel starý Kilkenny.

Jeho široký obličej byl bledý. Pihy na něm vypadaly jako červené skvrny. Prohrábl si své zrzavé vlasy a syčivě vydechl. V jeho tváři se objevil výraz zadostiučinění, když v prachu ulice spatřil Lewta Bullocka.

Šel jsem k němu a položil mu ruku na rameno. Porozuměl tomu gestu a kývl na mě.

Poručík vydal energickým hlasem pokyn odvést zajaté bandity do nájemní stáje, kde se jim lékař mohl podívat na rány.

Potom jsem se otočil.

Už jsem otvíral ústa, abych něco řekl, když jsem zvedl hlavu a pohlédl za něho. Všiml si mého pohledu a zvědavě se otočil.

Hleděl jsem na muže v hnědém obleku, který s úsměvem kráčel přes ulici k marshalové úřadovně. U těla svého bratra se Shane Bullock krátce zastavil. V jeho pohrdavém pohledu se zračila spokojenost.

To mi hnulo žlučí.

Jako jediný jsem věděl, že Lewta zabil jeho bratr Shane Bullock.

Poručík náhle zbledl a strnul. Pravou rukou trhl k revolveru a vytáhl jej z pouzdra.

„Shane Bullocku, jste zatčen!“ ostře zvolal.

Viděl jsem, jak překvapeně vytřeštil oči.

„Přeskočilo vám, Pagei?“ zavrčel.

„Ne,Bullocku! Jeden ze dvou mužů, kteří byli postřeleni při přepadení skladiště v Camp Lowell, svá zranění přežil. Museli jsme čekat dlouho, než mohl vypovídat. Jako jednoho z vrahů poznal vás, Bullocku! Vy jste ten…“

Shane Bullock se zašklebil.

Asi by poručíka předstihl, i když ten už držel svůj kolt v ruce. Page však vystřelil příliš chvatně. Jeho kulka proletěla skoro yard kolem Shanea Bullocka a zavrtala se do písku.

Přestože jsem byl zraněný, byl jsem ještě stále dost rychlý na to, abych tomu zákeřnému skunkovi zabránil střílet.

Trefil jsem ho doprostřed hrudi.

Rána Shanea Bullocka otočila. Svalil se vedle svého mrtvého bratra a zahalil ho zvířený prach.

Za mnou nastal pohyb. Slyšel jsem přidušený výkřik.

Belle Kilkennyová provrávorala kolem mě až ke kraji chodníku. Sevřela podpěrný trám verandy a vytřeštěnýma očima pohlédla na bratry Bullockovy. Potácela se. Vypadalo to, jako by jí nohy vypovídaly službu. Už jsem ji chtěl podepřít, ale vzpamatovala se. Plakala a slzy jí zanechávaly vlhké stopy na tvářích.

Byl jsem jediný, kdo věděl, koho oplakává. Nezasloužil si to. Belle Kilkennyová mohla být ráda, že nemusela zažít, jak by se jí Shane Bullock odvděčil.

Náhle ke mně přišel lékař a řekl: „Podívám se vám na ten bok, Shermane.“

Zvedl jsem pravou ruku a on mi prostě a jednoduše roztrhl košili. Z hrdla se mi vydralo zasténání, když se dotkl rány.

Potom mi ukázal kousek zakrváceného olova, který držel mezi prsty.

„Můžete mluvit o velkém štěstí, Shermane,“ zamumlal. „Kulka se odrazila od žebra a zůstala vězet pod kůží.“

Štěstí?

Ano. Lékař mohl mít pravdu, i když pro mě to bylo všechno, jen ne štěstí, že mě trefila jedna z kulek.

Poručík Page ke mně přistoupil a kývl na Shanea Bullocka.

„Před dvěma týdny přepadl skladiště v Camp Lowell a uloupil sto winchestrovek, marshale,“ řekl. „Celou neděli jsem pronásledoval jeho kumpána, ale bohužel mi proklouzl mezi prsty. Bullock se těch winchestrovek, které jsem bohužel nechal bez ostrahy, znovu zmocnil a odvezl je za hranici.“

Nic jsem na to neřekl.

Nevěděl jsem, že Bullock ty pušky uloupil a zabil při tom nějakého vojáka. O tom přepadení jsem ani neslyšel. Nebyl jsem žádný andílek, ale přísahám, že za takových okolností bych se těch winchestrovek ani nedotkl.

Přesto jsem si to vyčítal. Nikdy jsem se neměl s Shanem Bullockem zaplést.

Lékař mě chtěl odvést do ordinace a ovázat mi mou silně krvácející ránu.

Já však stál jako solný sloup.

Také poručík byl zaražený. Oba jsme spatřili pimského zvěda ve stejnou chvíli.

Měl teď na sobě svůj kabát s odznaky desátníka. Slaměný klobouk zahodil. Dlouhé černé vlasy mu padaly až na ramena. Na hlavě měl červenou čelenku.

Jako by se nechumelilo přišel k poručíkovi a zasalutoval. Na tváři měl úsměv.

„Pane,“ řekl hrdelním hlasem. „Já pronásledovat toho muže, který odvezl pušky přes hranici. On ne skalpován Apači. On dostat zlatá pesos.“ Zvedl levou ruku a ukázal na mě. „To je ten pašerák.“

Poručík Leroy Page nejprve udiveně pohlédl na mě, pak na Pimu a potom zase na mě.

„Nemám tušení, o čem ten chlap mluví, poručíku,“ řekl jsem a sám jsem se divil, jak uvolněně můj hlas zní.

„Běžte s doktorem do úřadovny a nechte si ošetřit ránu,“ chladně odvětil Page.

Poslechl jsem. Hlavou se mi honily myšlenky. Page neměl jediný důkaz, že ten pašerák zbraní, kterého pronásledoval minulou neděli, jsem já. Všechno záviselo na tom, jestli uvěří Pimovi, nebo ne.

Doktor mě ovázal.

Po několika minutách vešel Page do kanceláře. Následovalo ho tam půl tuctu vojáků a pimský zvěd. Ten neřád v červené čelence se na mě drze šklebil. Rána na čele už mu zaschla.

„Je mi to líto, Shermane, ale musím nechat prohledat úřadovnu,“ řekl poručík.

Pokrčil jsem rameny.

„Poslužte si, Pagei,“ odvětil jsem.

Buzz a Chuck Kilkennyovi zvedli svého mrtvého bratra a vynesli ho ven. Chtěl jsem jít za nimi, ale dva kavaleristé mě dloubli hlavněmi pušek do břicha a zabránili mi odejít.

Trvalo půl hodiny, než dům prohledali. Jelikož tam ta zlatá pesos nebyla, ani nic nenašli. Prohledali ještě stáj. Potom se poručík Leroy Page omluvil a vrhl vražedný pohled na rozzuřeného Pimu.

Konečně jsem mohl jít ven. Ještě jsem viděl, jak starý Kilkenny jede s plochým rančerským vozem na plazu.

Na korbě vystlané slámou ležel jeho mrtvý syn Skip.

Vedle starého seděla na kozlíku Belle Kilkennyová. Oba další Kilkennyové klusali vedle vozu a vedli za sebou otcova a Skipova koně.

Poručík ostře uděloval rozkazy.

Bandité, které ošetřil lékař, byli vysazeni na své koně, a potom nasedli i kavaleristé. Leroy Page přede mnou zasalutoval a dal pokyn k odjezdu.

O deset minut později se usadil prach, který zvířili.

Stál jsem s Hackem Simmonsem na chodníku před marshalovou úřadovnou. Před námi byly ve světlém písku ulice ještě vidět tmavé skvrny od krve bratří Bullocků.

„Měli bychom pomalu začít uklízet v kanceláři,“ zamumlal Hack. „Zítra se vrátí Mike.“

Usmál jsem se na něho.

Pak jsem si odepnul hvězdu z roztrhané košile a vtiskl mu ji do dlaně.

„Hej, co to má být?“ zavrčel.

„Do zítřka už můžeš Mikea zastupovat ty,“ odvětil jsem. „Už mám Arivaky plné zuby. Řekni Mikeovi, že se příště může klidně stavět na hlavu. Takový džob už nevezmu.“

Nechal jsem tam klejícího Hacka stát a topornými kroky jsem šel na plazu.

+ + + + +

Před třemi dny bych pro Jackie Bonnerovou šel třeba i na kraj světa.

Je zvláštní, jak rychle dokáže vášeň vychladnout. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že dokážu na Jackie hledět tak střízlivě. Podala mi úzké sedlové brašny se zlatými pesos. V jejích tmavých očích byly zelené jiskry, které mně ze začátku vždycky tak zamotaly hlavu.

Neprosila mě, abych zůstal. Očividně cítila, že bych jí dal košem, a toho chtěla být ušetřena.

Usmíval jsem se. Nemělo smysl jeden druhému něco vyčítat. Zvedl jsem pravou ruku a vlídně ji pohladil po tváři.

„Budu na tebe myslet ještě dlouho,“ řekl jsem hrdelním hlasem. „Asi už nikdy nepotkám takovou ženu, jako jsi ty.“

Zajiskřilo se jí v očích.

„Proč potom nezůstaneš?“ tiše se zeptala.

Pokrčil jsem rameny.

„Zeptej se mě na něco jiného, Jackie. Možná jsem příliš nepokojný na to, abych mohl delší dobu zůstat na jednom místě. Možná se bojím, že bych měl problémy se svým přítelem Mikem.“

Přistoupil jsem k ní a políbil ji.

Žhavě můj polibek opětovala. Než mě však mohla obejmout kolem krku, odstoupil jsem od ní a řekl: „Hodně štěstí, Jackie. Snad se za pár let zase uvidíme v San Francisku.“

Potom jsem se otočil a vyšel z pokoje.

Dole v saloonu jsem si od Maca nechal nalít whisky. Zdráhal se za ni vzít peníze. Venku na plaze čekal Napoleon s mým osedlaným buckskinem. Naložil jsem na něho sedlové brašny a vyšvihl se do sedla.

„Hodně štěstí, Nape,“ řekl jsem.

Buckskin vykročil.

Jel jsem po Tumacacori Street kolem marshalovy úřadovny. Ta už byla deset yardů za mnou, když na chodník vykulhal Hack Simmons a zařval: „Aspoň se na tu kůlničku na dříví ještě jednou podívej, ať mě to můžeš nechat sedět s klidným svědomím!“

Usmál jsem se, ale neotočil jsem se.

Myslel jsem na Shanea Bullocka a zlatá pesos.

Jeho podíl ze čtyř tisíc dolarů dám jednoho dne, až se na všechno zapomene, vdově po vojákovi, kterého zavraždil Shane Bullock, pokud byl ženatý.

Přísahal jsem si, že už se nikdy nezapletu s lidmi, o kterých vím, že to jsou gauneři.

Vzpomněl jsem si na sto zlatých pesos , které mi dal ten Mexičan jako závdavek na další dodávku zbraní. Vlastně bych měl od pašování dát ruce pryč, řekl jsem si.

V takovém případě bych však musel do Nogales a vrátit ty peníze spojce generála Zarcy.

Chvíli jsem bojoval sám se sebou.

Toho, co člověk jednou má, se nechce tak snadno zbavit.

Vzpomněl jsem si, že v Bensonu je muž jménem Felix Carnes. Obchodoval se vším, co bylo na prodej. Už jsem o něm slyšel z několika stran, že za tučný zisk prodává zbraně a neptá se na to, co s nimi kupec chce dělat.

Hned jsem měl lepší náladu.

Tušil jsem sice, že Nevada na ty dvě kulky, kterými jsem ho trefil, tak lehce nezapomene, ale Nevada měl aspoň v nejbližší době jiné starosti než pomstu. Kromě toho nebyl mstivý. Doufal jsem, že se spokojí s tím, že z Arivaky unikl živý.

Víc mě zajímalo něco jiného.

Shane Bullock měl zálusk na dědictví po svém bratrovi.

Musí to být pořádný majetek, jestli kvůli tomu Shane riskoval život.

Teď už žádní dědicové nejsou.

Ví Nevada, kam Lewt Bullock ukryl svůj majetek? Nebo Belle Kilkennyová?

Nemohl jsem se té myšlenky zbavit.

Rozhodl jsem se, že se ještě stavím v Tucsonu, než pojedu k Felixi Carnesovi do Bensonu. Chtěl jsem zjistit, o čem se tam povídá. A možná najdu někoho, kdo mi řekne určité věci o Lewtu Bullockovi…