John Kirby

Colorado western 146. Kořist

Neměli si se mnou začínat, bratři Bullockové. Teď mohli leda na krchově v Arivace čuchat ke kytkám zespodu. Jasně, ještě bych rád zkasíroval ty prachy, které si ti grázlové ulili. Ty však byly bohužel v bance v Gila Bendu. Nu, jedenáct tisíc dolarů by se mi pro můj nový džob hodilo. Chtěl jsem pašovat winchestrovky generálu Zarcovi do Mexika. Potom se mi však do cesty připletla Juliet McSwainová. Její podobnost s Bullocky byla zarážející. Okamžitě souhlasila s mým plánem: Chtěla vystupovat jako jejich sestra a nárokovat si dědictví. Jak prosté. Hergot – kéž bych ji nikdy nepotkal!

Ve zchátralém domku panovalo přítmí. Okna zakrytá zaprášeným naolejovaným papírem nepropouštěla mnoho světla.

Juliet seděla u stolu a tiše si mumlal pro sebe. Před ní ležela lejstra, která jedno po druhém pročítala.

Stál jsem u ohniště krbu a míchal v železném hrnci, v němž se vařily hnědé fazole. Občas jsem přilil vodu, aby se nepřipálily.

Juliet jsem pozoroval koutkem oka.

Nebyla to nijak zvlášť hezká dívka. Každopádně to nebyl můj typ.Byla na mě příliš vychrtlá a tam, kde jsem měl rád oblé tvary, neměla skoro nic. Přesto byla velmi vlídná. Za ty tři dny, co jsem ji znal, jsem si ji oblíbil. Byla tichá a klidná.

Byla však vůči mně nedůvěřivá.

Občas mě pokradmu pozorovala, když si myslela, že o tom nevím.

Věděl jsem, jak působím na ženy. Slibovaly si ode mě dobrodružství. Patřil jsem k mužům, kteří byli cítit střelným prachem, i když jsem přestřelky nesnášel.

Měl jsem tmavě hnědé vlasy, které jsem nosil poměrně dlouhé, protože jsem měl málo příležitostí navštěvovat holičku. Muže bych k sobě nepustil, nanejvýš jenom tehdy, kdyby mi musel vyříznout z těla kulku.

O vous už jsem se nestaral déle než dva týdny a vypadal jsem podle toho. Přemýšlel jsem, jestli bych si neměl nechat narůst plnovous.

Jo,a abych nezapomněl, jmenuju se Luke Sherman.

Měl jsem za sebou poměrně horký týden na mexické hranici. V Arivace, díře asi deset mil za hranicí, jsem na pár dnů vzal za svého starého přítele Mikea Waltona šerifskou hvězdu.

Ani jsem nechtěl myslet na to, co se odehrálo minulou neděli. Byl jsem rád, že jsem přežil.

Když jsem uviděl bratry Bullockovy mrtvé v prachu Tumacacori Street před marshalovou úřadovnou, přetekl pohár mé trpělivosti, odepnul jsem si hvězdu a zmizel z města.

Lewt Bullock byl bandita. Shromáždil kolem sebe bandu nebezpečných pistolníků a zabijáků a řádil v oblasti mezi Yumou a Tucsonem. Přestože ho honili muži zákona i kavalerie, nikdy ho nechytili.

Osudnou se mu stala až jedna žena.

Podvedla ho s jeho bratrem Shanem a utekla před ním do Arivacy.

Shane Bullock nebyl lidmi považován za banditu. Všichni v Tucsonu ho měli za poctivého muže.

Já ho však znal líp.

To, že jsem se s ním zapletl, mě rozčilovalo ještě teď. Obstaral mi sto winchestrovek, které jsem měl propašovat za hranici a prodat mexickému revolucionáři generálu Zarcovi. Shane Bullock byl odporný chlápek. Začal si s přítelkyní svého bratra jen proto, aby ho nalákal do pasti, zabil a pak se zmocnil jeho dědictví. Jak toto dědictví vypadalo, jsem ještě nevěděl, ale doufal jsem, že se to brzy dozvím.

Shane Bullock neměl štěstí. Kdosi ho poznal. Těch sto winchestrovek nekoupil, ale uloupil je ze skladiště v Camp Lowell, přičemž jednoho muže zabil a druhého těžce zranil. Zastřelil jsem ho, když chtěl na Tumacacori Street odkrouhnout poručíka Page.

Teď byli oba Bullockové mrtví a nebyl nikdo, kdo by mohl zdědit jejich majetek.

Po cestě do Tucsonu se mi hlavou honila spousta myšlenek.

V mých sedlových brašnách cinkalo jedenáct set zlatých pesos, která měla hodnotu jedenácti tisíc dolarů. Deset tisíc bylo za těch sto winchestrovek, zbytek byl závdavek od Zarcy na dodávku dalších pušek. Měl jsem je získat od Felixe Carnese v Bensonu. Carnes byl člověk, který dokázal sehnat všechno.

Pravděpodobně by to všechno dopadlo jinak, kdybych patnáct mil před Tucsonem nepotkal Juliet McSwainovou.

Zlomilo se jim kolo vozu.

Mladý Orin Burke se pokoušel ho opravit, ale samotnému by se mu to nepovedlo.

A potom jsem uviděl Juliet McSwainovou.

Pohled na ni mi vyrazil dech.

Její podobnost s mrtvým desperátským bossem Lewtem Bullockem byla zarážející. Hlavou mi bleskla myšlenka, které jsem se potom už nemohl zbavit.

Zatím se nepřihlásil jediný dědic po bratrech Bullockových. Nyní jsem jednoho našel: Juliet. Byl jsem rozhodnutý přinutit ty náfuky v Tucsonu, aby jí dali ty peníze. Věděl jsem sice, že na to dědictví nemám žádné právo, ale ještě menší právo na ně měli bankéři. Lidem, kterým Lewt Bullock ty peníze ukradl, by je stejně nevrátili.

Pomohl jsem Orinu Burkeovi a dívce kolo provizorně opravit.

Pak jsem s nimi jel dál do Tucsonu.

Oba byli na cestě do jižní Kalifornie, kde chtěli začít od znovu. Každému z nich jsem dal sto dolarů, abych si je naklonil.

Měl jsem půl dne čas na to, abych dívku a jejího přítele přesvědčil o tom, že v Tucsonu se jim skýtá velká šance dostat se ke spoustě peněz. Večer jsme se nastěhovali do toho domku na kraji Escuely, díry pět mil na jih od Tucsonu.

Usilovně jsem přemýšlel.

Ještě v noci jsem jel do Tucsonu a učinil první kroky. Vloupal jsem se do Bullockova domu a pobral tam všechny papíry s jeho rukopisem.

Vydal jsem se s nimi k jistému Eddiemu, zvanému Forger , a vytáhl ho z postele.

Eddie byl známý tím, že dokázal napodobit rukopis kohokoli, odtud ta přezdívka.

Nikdo nevěděl, jak se jmenuje doopravdy. Napsal tři dopisy. Rukopisem Shanea Bullocka. Adresovány byly Bullockově sestře Juliet. Stálo v nich, že Shane bude rád, až jeho sestřička konečně přijede do Tucsonu a v Santa Fé vychodí školu. Řekl jsem mu také, aby se tam zmínil i o Shaneovu bratru Lewtovi. S výsledkem jsem byl tak spokojený, že jsem za to Eddiemu dal deset zlatých pesos.

Eddie Forger na mě zamyšleně hleděl.

Očividně už slyšel o smrti Shanea a Lewta Bullocka, jinak by se určitě zdráhal napsat ty dopisy. Ale nemyslelo mu to. Nepochopil, k čemu můžu potřebovat ty dopisy.

Jel jsem zpátky do Escuely a ukázal dopisy Juliet a Orinovi. Potom jsem řekl Juliet, aby napsala dopis Shaneu Bullockovi, ve kterém mu oznamuje, že brzy přijede do Tucsonu a že psaní posílá po jednom příteli.

Ten dopis jsem spolu s uloupenými papíry přinesl zpátky do domu Shanea Bullocka.

Byl jsem přesvědčen, že nikdo nebude pochybovat o tom, že Juliet je sestra bratří Bullocků.

V následujících dnech jsem Juliet naučil všechno, co jsem sám věděl o Shaneu Bullockovi. Nebylo toho mnoho, ale byl jsem přesvědčen, že minulost bratří Bullocků beztak nikdo nezná. O Lewtovi, který mi jednou zachránil život, jsem věděl, že je z Missouri. Koupil jsem si mapu Missouri a jako rodiště sourozenců Bullockových jsem vybral městečko Osceola.

Juliet už mezitím se vším souhlasila.

Někdy jsem měl pocit, že se jí to moc nelíbí, ale její přítel Orin Burke byl pro. Burke zavětřil krev. Vidina snadného zbohatnutí ho fascinovala. To jsem vzal na vědomí s určitým neklidem, protože mi neunikly jiskry v jeho očích, které prozrazovaly chamtivost. Možná si říkal, že mě na tenhle džob vůbec nepotřebuje.

Už od rána byl Orin Burke pryč.

Řekl Juliet, že v tom domku už nevydrží a že si chce vyjet do hor.

Byl jsem rozčilený, ale pak jsem si řekl, že to bude jeho vina, jestli ho Juhovi Nedhniové připraví o skalp.

Juliet si cosi mumlala, když jsem zase přilil trochu vody do hrnce.

Před chatou se ozval dusot kopyt.

Sundal jsem kotlík z ohniště a strčil dřevěnou lžíci do fazolí.

Také Juliet zvedla hlavu a pohlédla ke dveřím.

Uslyšel jsem frkání koně.

Ke dveřím se blížily kroky.

V následujícím okamžiku se otevřely.

Dovnitř proniklo ostré sluneční světlo.

Ve dveřích se rýsovala silueta Orina Burkea.

Vstoupil do místnosti a zavřel za sebou dveře.

+++

Něco se mi na něm nelíbilo.

Možná to byl úsměv v jeho propadlé tváři. Nebo skutečnost, že na šatech téměř neměl prach, ačkoli si údajně chtěl vyjet do hor.

„Kdes byl?“ zeptal jsem se ho.

Má otázka ho popudila.

„Do toho ti nic není, Shermane,“ odsekl.

Juliet se zvedla ze své židle. Obešla stůl a chytila Orina Burkea za rameno.

„Orine,“ tiše řekla, „ještě pořád od toho můžeme dát ruce pryč. Jestli…“

Umlčel ji prudkým pohybem ruky.

„Ne!“ vyhrkl. „Sherman mě neobejde.“ Přivřel oči. „Možná si pohrává s myšlenkou mě z toho celého vyšoupnout a rozdělit se jenom s tebou.“

Hleděla na něho vytřeštěnýma očima.

„Ty ses zbláznil, Orine,“ hlesla. „Víš, že to bych nikdy nepřipustila!“

Začal chodit sem a tam. A pak spustil. Silným a hysterickým hlasem mě obviňoval z věcí, pro které neměl žádné důkazy, ba ani důvod. Mluvil hlouposti a zvyšoval hlas.

Měl jsem chuť ho umlčet fackou.

Potom jsem však náhle ucítil, jak se mi ježí chlupy na krku.

V tom samém okamžiku jsem totiž uslyšel, jak se trhá naolejovaný papír šikmo za mnou.

Otočil jsem se.

Ještě, když jsem se vrhal k zemi, jsem vytáhl z pouzdra peacemaker. Viděl jsem velkou díru v naolejovaném papíře v okně a šklebící se obličej nad dvouhlavňovou brokovnicí.

Můj výkřik zanikl v ohlušujícím dunění.

Něco proletělo nade mnou.

Cítil jsem, jak mi cosi trhlo šaty, a pak se to zavrtalo do stěny domu.

V pádu jsem na okno vypálil.

Tvrdě jsem dopadl, bleskově se převalil, ačkoli jsem trpěl bolestmi, a namířil revolver na Orina Burkea.

Už měl v ruce kolt a mířil na mě.

Zamířil jsem na ruku, v níž držel revolver, a uslyšel jsem vyděšený výkřik Juliet. Viděl jsem, jak se mu u boku zablesklo, a zmáčkl jsem spoušť.

Jeho kulka mi ožehla levé rameno.

Hleděl jsem na něho vytřeštěnýma očima.

Juliet do něj v poslední chvíli strčila, Orin Burke zavrávoral stranou a kulka, která ho měla zasáhnout do ruky, ho trefila doprostřed hrudi. Skácel se na zem. Juliet se ještě pokoušela ho chytit, ale nebyla dost silná a svalila se na zem s ním. Její křik mnou otřásl.

Vyskočil jsem na nohy a rozběhl se k oknu. Hlavní revolveru jsem odstrčil cáry naolejovaného papíru v okně a vyhlédl jsem ven.

Tvrdě jsem polkl.

Ten zákeřný střelec ležel na zádech v prachu. Levou rukou ještě svíral pažbu brokovnice.

Hned jsem ho poznal.

Byl to Eddie Forger.

Ten zatracený padělatel mě sledoval. Asi už si uvědomil, k čemu potřebuju dopisy s písmem Shanea Bullocka.

Musel mé sledovat.

Potom uviděl dívku a Orina Burkea a spřáhl se s Burkem. Jistě nebylo těžké toho mladíka přesvědčit o tom, že bych se ho jednou zbavil.

Toho rána se domluvili, že mě vyřadí ze hry a Bullockova dědictví se zmocní sami.

Otočil jsem se.

Juliet klečela u Orina Burkea a držela jeho hlavu v náručí.

Ve ostrém světle, které dovnitř pronikalo oknem, jsem uviděl velkou tmavou skvrnu na mladíkově košili.

Potom jsem mu pohlédl do tváře a poznal jsem, že má kulka ho zasáhla smrtelně.

+++

V Escuele žili takřka pouze Mexičané.

Nikoho nenapadlo míchat se do něčeho, co by mu mohl vynést jen trable.

Když jsem vyšel z chaty, nikoho nebylo vidět. Dokonce i psi jako by se stáhli mezi domky.

Výstřely musely být slyšet. A kdyby foukalo z jihu, byly by asi slyšet až v Tucsonu.

Každopádně jsem byl rád, že nikoho nenapadlo jet do Tucsonu a přivézt odtud šerifa.

Eddie už patrně nestačil pochopit, že jeho sen o bohatství skončil. Kulka, kterou jsem vypálil v pádu, ho na místě zabila.

Zůstal jsem stát před ním a hleděl na něho.

Na levém ramení mě pálil šrám od Orinovy kulky. Cítil jsem, jak mi po zádech stéká krev. Tiše jsem zaklel. Dlouhou dobu se mi dařilo ze všeho vyváznout bez úhony. Teď jsem to koupil podruhé během dvou týdnů. V neděli mě jeden z banditů Lewta Bullocka trefil do pravého boku. Naštěstí se kulka odrazila od žebra, takže doktor ji v podstatě mohl vytáhnout jen prsty. Ten šrám však v noci pořád bolel jak čert.

Sklonil jsem se k Eddiemu, chytil ho za límec a odtáhl ho k povozu Juliet McSwainové. Kolo ještě stále nebylo opravené. Doufal jsem, že ještě několik mil vydrží, než s ním Juliet dorazí do Tucsonu.

Zvedl jsem EddiehoForgera a naložil ho na vůz.

Z roztrhaného okna znělo tiché vzlykání Juliet.

Sevřel jsem rty a vrátil se zpátky do chaty. Ještě pořád seděla na zemi a držela hlavu mrtvého v náručí.

Zůstal jsem stát vedle ní a položil jí ruku na rameno.

Zvedla hlavu a pohlédla na mě.

Obličej měla zalitý slzami.

„Proč to udělal, Lukeu?“ naříkala.

Pokrčil jsem rameny.

„Možná si myslel, že chci tebe a jeho podvést,“ zamumlal jsem.

„Ale tys… tys nám přece každému dal tisíc dolarů! To je víc, než bychom si v Kalifornii mohli vydělat za dva roky!“ Přikývl jsem. Juliet zůstala na koberci. Pro ni to bohatství nic neznamenalo. Věřila jen tomu, co měla v rukou.

Orin Burke naopak podlehl opojení. Věřil, že se mu povede naráz zbohatnout, když mě odklidí z cesty.

Teď nebyl bohatý, ale mrtvý. Stejně tak jako Eddie Forger. „Musíme Orina odnést a pohřbít, Juliet,“ tiše jsem řekl.

Sklonila hlavu.

V té chvíli mi došlo, že můj plán je v troskách. Šok ze ztráty Orina jí těžce otřásl. Určitě teď odmítne se mnou dál spolupracovat.

Nebránila se, když jsem se sklonil a zvedl mladíka.

Dával jsem si pozor na to, abych se neumazal Burkeovou krví, když jsem ho nesl ven a nakládal na vůz vedle Eddieho Forgera. Potom jsem zvedl bočnici a začal uklízet stopy.

Ještě pořád se nikdo neukázal.

Juliet si balila své věci, když jsem se vrátil do chaty. Orinových sto zlatých pesos a své vlastní peníze položila na stůl.

„To je tvoje, Lukeu,“ řekla pevným hlasem.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemusíš mi je vracet,“ opáčil jsem.

Pohlédla na mě vytřeštěnýma očima.

„Zrovna teď je budeš potřebovat,“ dodal jsem. „Pomůžou ti v Kalifornii v začátcích.“

Utřela si poslední slzy.

Udivilo mě, jak rychle se vzpamatovala. Nezmínila se ani slovem o tom, že jsem zabil Orina Burkea. A nebyl jsem si ani jistý, zda nad tím přemýšlí.

Byla to sebeobrana, to bylo jasné. Orin Burke mě chtěl zabít. Mířil jsem mu na ruku, ale Juliet do něho strčila a on se pohnul.

Připadalo mi, že Juliet poznala, že Orin není muž, který by jí mohl zabezpečit jistou budoucnost. Byl to frajer bez jakékoli zodpovědnosti.

Pomohl jsem jí sbalit věci a odnést je k vozu. Zapřáni jsem koně a přivázal svého ošklivého buckskina dozadu za vůz. Nevrle frkal. Pach mrtvých se mu nelíbil.

Juliet si opět vzala ta zlatá pesos. Dovolila mi, abych jí pomohl na kozlík. Potom jsem tam vylezl i já, uchopil jsem uzdy a pobídl koně.

Vyjel jsem na východ.

O několik mil dál byla nepřístupná rokle, v níž jsme mohli pohřbít oba mrtvé. Tam by je nikdo nenašel ani za sto let.

Řekl jsem o tom Juliet.

Jenom přikývla, a když jsem spatřil její strnulou tvář, začal jsem doufat, že smrt Orina Burkea rychle překoná a možná přece jen bude ochotná předstírat, že je dědičkou bratrů Bullockových.

+++

Blížil se večer.

Byl jsem spokojený s tím, čeho jsme dosáhli.

S úsměvem jsem pozoroval, jak Juliet sama samotinká na svém provizorně opraveném voze jede do Tucsonu.

Přesně jsem jí popsal, kde je dům Shanea Bullocka. Neměla tam však jet hned, ale nejprve se měla několika lidí zeptat po Bullockovi.

Já projel se skloněnou hlavou a pomačkaným kloboukem kolem jejího vozu. Zastavila před kovárnou a zeptala se kováře na Shanea Bullocka.

Podle výrazu jeho tváře jsem poznal, že Shane Bullock neměl ve městě jen přátele.

Juliet jela dál.

U nájemní stáje, ke které jsem mezitím dorazil, opět zastavila. Já už byl ve stáji a odsedlával jsem svého buckskina. Stájník vyšel ven, promluvil s Juliet a kývl při tom na mě.

„Hej, Shermane!“ zvolal.

Viděl jsem, že se kolem jejího vozu shromáždilo několik mužů. To se mi hodilo.

Postavil jsem ještě před buckskina vědro vody a vyšel jsem na ulici.

Stájník kývl na děvče.

„Jmenuje se Juliet Bullocková,“ řekl.

Zarazil jsem se a předstíral překvapení.

Stájník se usmál. Pravděpodobně už mezitím stejně jako všichni ostatní v Tucsonu slyšel o smrti bratří Bullocků dole v Arivace. Poručík Leroy Page zajisté nepomlčel o tom, že jsem do toho byl namočený i já.

„Ptá se na dům Shanea Bullocka,“ dodal stájník. „Je to jeho sestra a přijela za ním.“

Pohlédl jsem na Juliet.

Nehnula ani brvou. Hrála to skvěle. Ostatní museli věřit tomu, že mě považuje za tuláka, tak chladně na mě hleděla.

„Víš sám, co se stalo s Shanem Bullockem, Judde,“ opáčil jsem, prudce jsem se otočil a vrátil se do stáje.

Chvíli panovalo ticho.

Pak se Juliet vysokým hlasem zeptala: „Může mi někdo říct, co to všechno znamená, pánové? Každý z vás tu, zdá se, zná mého bratra. Proč mi nikdo nemůže říct, kde ho najdu?“

Stájník rozpačitě přešlapoval.

Koutkem oka jsem zahlédl, jak šilhá po mně.

„Hm,“začal, „váš bratr – no, už není mezi živými.“

Juliet vytřeštila oči. „Co to říkáte?“ zašeptala. Zastavil jsem se a obrátil se k ostatním.

„Nevykládej jí nějaké hlouposti, Judde!“ zvolal jsem.

„Vím jenom to, co jsem slyšel od jednoho vojáka,“ zavrčel stájník. „Proč jí to neřekneš sám, Shermane? Byls přece při tom.“

Juliet, jež mezitím slezla z vozu, na mě chvíli hleděla. Potom trhla hlavou k Juddu Koenigovi a rozrušeným hlasem se zeptala: „Co to má znamenat, pane?“

„Váš bratr byl zhruba před týdnem zastřelen v Arivace – to je taková díra poblíž hranice. Pan Sherman tam tou dobou nosil marshalskou hvězdu.“

Prudce se ke mně otočila a přišla do stáje. Ve tváři byla bledá. V jejích šedomodrých očích se krátce zablesklo. Četl jsem v nich otázku, jestli to hraje dobře.

Nepohnul jsem se.

Ostatní ji následovali a zůstali stát v půlkruhu za ní. Očividně chtěli slyšet z mých úst, co se vlastně v Arivace stalo.

Promluvil jsem pohnutým hlasem.

„Je mi to líto, madam,“ vyhrkl jsem, „ale nemohu vám říct nic potěšujícího.“

„Co se stalo s mým bratrem?“ hlesla.

„Musel jsem ho zastřelit, když chtěl zabít důstojníka kavalerie,“ odvětil jsem chraplavým hlasem.

Zavrávorala. „Ne!“. Judd Koenig k ní přiskočil a podepřel ji.

„Pan Sherman má pravdu,“ poznamenal. „To samé tvrdil i poručík Page, madam.“

Náhle měla ve tváři slzy.

Je to zatraceně dobrá herečka, pomyslel jsem si.

Rozhodl jsem se, že udeřím hřebíček na hlavičku.

„To bohužel není všechno, madam,“ dodal jsem. „Než jsem musel zastřelit vašeho bratra, zabil jednoho banditu, který byl už mnoho let soudně hledán. Jeho jméno je Lewt Bullock.“

Hleděla na mě s otevřenými ústy.

„Nemohls s tím chvíli počkat, Shermane?“ zavrčel Judd Koenig.

„Lewt,“ zašeptala Juliet. „Shane ho zabil?“ Obrátila oči v sloup a stájník ji musel pevně držet, když se jí podlomily nohy a omdlela.

Judd Koenig se bezmocně rozhlížel.

Několik mužů mu přispěchalo na pomoc a posadili dívku na balík slámy. Jeden ji plácl po tváři. Dívce se rozechvěla víčka a otevřela oči.

Rozplakala se.

Chvěla se jí ramena. To je ale talent! blesklo mi hlavou.

Vzlykajíc vyhrkla: „Co mám dělat? Jsem úplně sama. Shane mi napsal, že bych mohla žít u něj…“

Muži rozpačitě přešlapovali.

Otočil jsem se a chtěl jsem jít k mému buckskinovi.

„Hej, Shermane, kam se hrneš, kruci?“ zavrčel Koenig.

„Postarat se o svého buckskina, co jiného.“

„To vyřídíš potom,“ zamumlal Koenig. „ZastřelilsShaneaBullocka. Teď je tvou povinností postarat se o tu dívku.“

Pohlédl jsem na stájníka a ostatní a měl jsem co dělat, abych nedal najevo svůj triumf. Vyšlo to ještě lépe, než jsem si myslel. Teď jsem to mohl převzít do svých rukou a postarat se o to, aby všechno šlo tak, jak jsem chtěl.

A nikdo by si nemohl lámat hlavu nad tím, že jsem to byl zrovna já, kdo se o tu záležitost stará.

„Ty ses zbláznil, Judde,“ opáčil jsem a předstíral jsem zlost. „Mám na práci něco jiného než se starat o holku, co nikoho nemá. Zůstanu v Tucsonu jen jednu noc. Postarejte se o ni vy.“

Judd Koenig ke mně přistoupil. Z jeho šedých očí šlehaly blesky.

„Vždycky jsem tě považoval za slušného chlapa, Shermane, i když se najdou lidé, kteří o tobě vykládají nehezké věci. Jestli jí odmítneš pomoct, tak jsi pro mě jednou provždy vyřízený! Zabils Shanea Bullocka. Ten chlápek si to asi zasloužil, protože nebyl o moc lepší než jeho bratr. Vím, že provrtal olovem dva strážné v Camp Lowell, aby se dostal k těm winchestrovkám. Ale jestli teď to děvče ponecháš napospas osudu, pak nejsi o moc lepší než on.“

„Nechte ho jít, pane Koenigu,“ vzlykla Juliet.

Zašklebil jsem se a předstíral jsem, že bojuju sám se sebou.

Pak jsem přistoupil k tomu děvčeti a řekl: „Odvedu vás k domu vašeho bratra, madam.“

Přikývla. Ještě stále jí po tvářích tekly slzy. Podal jsem jí ruku a ona pomalu vstala.

„Můj vůz má zlomené kolo,“ hlesla.

„Pan Koenig se o to postará,“ zamumlal jsem. „Své věci si můžete nechat přinést později.“

Zavěsila se do mě a opustili jsme stáj.

Cítil jsem pohledy přítomných a slyšel jsem, jak se baví.

Juliet mě držela za ruku.

Neodvažoval jsem se na ni pohlédnout. Museli jsme být opatrní.

Byl jsem totiž přesvědčen, že ještě nemáme vyhráno.

+++

První svízele přišly o něco později. Nevěděl jsem, že dům Shane Bullocka obývá jedna stará, plesnivá bába.

Vzpomněl jsem na předchozí noc, kdy jsem z Bullockova domu odnesl ty papíry a pak je tam zase zanesl zpátky. Kdyby mě přistihla, všechno by se zhatilo.

Nejprve jsem k ní byl přátelský a pokoušel se jí vlídnými slovy vysvětlit, že by měla přijmout to nebohé děvče, které naráz přišlo o oba bratry.

Z její zakaboněné tváře jsem vyčetl, co si o tom myslí.

Byla zklamána.

Očividně měla zálusk na dům Shanea Bullocka.

Chvíli jí to trvalo, než se poněkud vzpamatovala. Pak začala dělat problémy. Popřela, že by Shane Bullock měl sestru.

„Jenom se chcete zmocnit domu!“ pronikavě zvolala. „Zmizte, než zavolám marshala!“

Strčil jsem nohu do dveří, takže je nemohla zabouchnout.

Juliet pochopila situaci a znovu se rozplakala.

Babka láteřila a potom se mě pokusila chytit za nohu. Kopl jsem do dveří a ona spadla na svůj tlustý zadek.

„Vy stará, zlolajná babizno!“ obořil jsem se na ni. „Vy chcete té nebohé dívce vzít, co jí náleží!“ Plamenně jsem hovořil dál, protože jsem si všiml, že se tam mezitím shromáždilo několik Udí a se zájmem sledovali, co se odehrává před domem mrtvého Shanea Bullocka.

Podle jejich tváří jsem poznal, že ta hašteřivá ženská nemá moc přátel. Drželi mi palce, chtěli, abych jí vyfoukl dědictví po Shaneu Bullockovi.

Juliet mě chytila za ruku.

„Nechte ji, pane Shermane,“ řekla se slzami v očích. „Nechci se s ní hádat. Nepotřebuju bratrův dům.“

„To ho chcete nechat té staré xantypě?“ zvolal jsem. Byl jsem na svůj herecký výstup hrdý.

„Stará Braxtonová nemá na ten dům právo!“ zabručel kdosi z davu.

„Půjdeme k marshalovi,“ řekl jsem k té babizně. „Sbalte si své věci.“

Juliet mi položila ruku na rameno.

„Nechci, abyste tu ženu vyhnal z domu, pane Shermane,“ přidušeně řekla.

„Chcete snad žít pod jednou střechou s tou dračicí?“ zeptal jsem se.

Několik lidí se nahlas rozesmálo a bába zrudla.

„Půjdu s vámi k marshalovi!“ zavrčela. „Pan Shane Bullock nikdy žádnou sestru neměl, to můžu odpřísáhnout.“

„A my můžeme odpřísáhnout, že vaším dědečkem byl Lucifer,“ odsekl jsem.

Zalapala po dechu.

Chytil jsem Juliet za ruku a odvedl ji z verandy domu. Marshalova úřadovna stála o dvě ulice dál na Main Street.

Lidé šli za námi. Když jsem se po chvíli ohlédl, uviděl jsem, jak ta babka vychází z domu. Pečlivě zavřela dveře a pospíšila si za námi.

Prošel jsem kolem nájemní stáje a poprosil jsem Judda Koeniga, aby nás doprovodil k marshalovi.

Zachmuřeně přikývl a zamumlal: „Je načase, aby někdo staré Martě Braxtonové dal co pro to. Nevím, jak to Shane Bullock mohl s tou čarodějnicí vydržet.“

+++

Slečna Marta Braxtonová byla bledá jak stěna.

Neustále pošilhávala po dopisech, které ležely před marshalem na psacím stole.

Nebyly to jen dopisy, které Shane Bullock napsal své sestře v Santa Fé, ale i dopisy od Juliet, které poslala svému bratru Shaneovi do Tucsonu.

Trval jsem na tom, aby marshal nechal Bullockův dům prohledat předtím, než se tam Marta Braxtonová vrátí a něco z těch listin schová.

Dokonce ani stará Braxtonová nemohla zpochybnit, že to je písmo Shanea Bullocka. Při srovnání s jinými papíry, které přinesl zástupce, bylo zřetelně vidět, že to je ten samý rukopis.

Ta stará ježibaba to však nevzdala.

„Je to podvodnice, marshale!“ vyhrkla.

„Mírněte se, slečno Braxtonová,“ opáčil Jarvis Bonham, jemuž celá ta záležitost byla nanejvýš nepříjemná.

„Pan Bullock mi pověděl něco o své minulosti!“ vykřikla ta baba a kostnatým prstem ukázala na Juliet. „Ať nám řekne, odkud Bullockové jsou a jak se jmenovali jejich rodiče.“

Cítil jsem, jak mi přeběhl mráz po zádech. Proklínal jsem tu babiznu. Pořád se nechtěla vzdát.

Juliet nehnula ani brvou.

Tichým hlasem začala hovořit o svém mládí. Shane a Lewt už byli z domu, když se narodila. Vyrůstala v Osceole v Missouri a rodiče jí zemřeli na zákeřnou nemoc, když jí bylo deset.

Pak odešla do sirotčince a teprve, když jí bylo šestnáct, jí byly vydány některé věci z pozůstalosti jejích rodičů. Do té doby Juliet své bratry nikdy neviděla. Utekla a vydala se je hledat.

Juliet hovořila bez zaváhání. Očarovaní lidé v úřadovně naslouchali jejímu vlídnému hlasu.

Sekl jsem jí, že Shane Bullock několik let pobýval v Denveru. Co tam dělal, jsem nevěděl.

Vyprávěla nyní, že Shanea Bullocka vystopovala v Denveru. Shane s ní odjel do Santa Fé a poslal ji na jednu dívčí školu. Měl tehdy hodně peněz a zaplatil tu školu dopředu. Psali si, ovšem velmi zřídka. A když Juliet školu vychodila, odebrala se do Tucsonu, kde ji její bratr chtěl vzít k sobě.

V marshalové úřadovně bylo ticho.

Až na Marthu Braxtonovou tam nebyl nikdo, kdo by jí nevěřil.

Juliet pohlédla na tu ženu.

„Nechci, abyste přišla o svůj domov, slečno Braxtonová,“ vlídně řekla. „Viděla jsem ten dům sice jen zvenku, ale zdá se mi dost velký pro nás obě.“

Polkl jsem a nejraději bych Juliet kopl do holeně.

Marta Braxtonová zrudla vztekem.

„Vystěhuju se!“ zavrčela. „Nechci bydlet pod jednou střechou s podvodnicí!“

Marshal Jarvis Bonham udeřil pěstí do psacího stolu.

„Jestli budete slečnu Bullockovou dál urážet, tak vás zavřu do vězení, slečno Braxtonová,“ zabručel.

Stará žena se nakvašeně otočila a vyběhla z úřadovny.

Marshal dal svému zástupci příkaz odvést slečnu Juliet Bullockovou do domu jejího bratra a postarat se o to, aby Marta Braxtonová odevzdala všechny klíče, až opustí dům.

Juliet se se mnou rozloučila a poděkovala za pomoc.

„Budu ráda, jestli vás uvidím, než opustíte Tucsonu,“ řekla s milým úsměvem.

„To půjde jen těžko,“ odvětil jsem a s lítostí jsem pokrčil rameny. „Odjedu zítra brzy ráno.“

Stydlivě mi podala ruku. Stiskl jsem ji a ještě jednou jsem kývl na marshala a Judda Koeniga, načež jsem odešel z kanceláře.

V noci jsem s Juliet chtěl hovořit ještě jednou.

Pak jsem opravdu mínil Tucson opustit, protože jsem nechtěl nic uspěchat. Když jde o peníze, člověk musí být opatrný. Vzbudit nedůvěru závistivců je velmi snadné.

+++

Tři týdny jsem byl na cestách.

Nyní jsem opět spatřil Tucson.

Cítil jsem, jak se mě zmocňuje vzrušení, když jsem projel kolem růžově nalíčeného bordelu na konci Santa Catalina Street.

Pomyslel jsem na Juliet McSwainovou.

Tehdy, když jsem opouštěl Tucson, jsem ji ještě navštívil v noci. Vysvětlil jsem jí, že ji čekají tvrdé časy. Měla si dávat pozor na Martu Braxtonovou, protože ta čarodějnice se určitě ještě nevzdala.

Znovu jsme pečlivě pročetli Bullockovy papíry, ale nikdy nebyl žádný odkaz na jeho minulost. Neexistovala ani žádná fotografie s ním nebo s jeho bratrem Lewtem.

Zlatá pesos, která jsem věnoval Juliet, jsem si zase vzal. Nebezpečí, že by ji mohli začít spojovat se mnou, bylo příliš velké. Zlatá pesos byla velmi výjimečná. Kdyby jimi Juliet platila, možná by na ni lidé upozornili poručíka Leroye Page.

Page věděl od svého pimského zvěda, že generál Zarca zaplatil pašerákovi za sto winchestrovek zlatými pesos.

Proto jsem si chtěl ty mince vzít a v Bensonu je u Felixe Carnese směnit za dolary.

Měl jsem za sebout tvrdou jízdu.

Mé sedlové brašny byly napěchované dolary. Udělal jsem další obchod s generálem Zarcou.

Za zlatá pesos jsem u Felixe Carnese koupil dvě sta winchestrovek a s deseti mezky je přes Santa Rita Mountains odvezl přes hranici do Mexika. Tam jsem zkasíroval dvacet tisíc dolarů ve zlatých pesos a ty jsem opět směnil u Felixe Carnese za dolary.

Poprosil jsem Felixe Carnese o informace.

Desperátský boss Lewt Bullock několikrát Carnesovi prodal kradené zboží. Carnes se v Arizoně znal s každým. A ledacos zjistil.

Lewt Bullock byl často viděn v Gila Bendu. Banda toto městečko na trati Southern Pacific vždy šetřila. Pravděpodobně proto, že potřebovala útočiště, kde mohla doplňovat zásoby.

Sedl jsem na vlak a jel do Gila Bendu. Když jsem projížděl Tucsonem, měl jsem klobouk přes tvář a spal jsem. Naštěstí nepřistoupil nikdo, kdo by mě znal. Kromě toho jsem si v Bensonu koupil od Felixe Carnese černý oblek, který trochu změnil můj zevnějšek. Oholil jsem se a nechal si ostříhat vlasy, takže jsem vypadal jako ostatní troubové z města. V Gila Bendu byla jenom jedna banka, filiálka First Maricopa County Bank of Phoenix.

Drze jsem vešel dovnitř a oznámil tam, že chci mluvit s ředitelem.

Ten muž se jmenoval John C. Marbury. Zeptal se mě na mé přání a já mu okamžitě vtrhl do kanceláře, aby si nemohl vymyslet nějakou výmluvu.

Představil jsem se jako Samuel Treherne a prohlásil jsem, že jsem advokát jisté Juliet Bullockové.

„Slečna Bullocková již několik týdnů bydlí v Tucsonu, pane Marbury,“ řekl jsem. „Dává tam do pořádku pozůstalost po svém bratrovi Shaneu Bullockovi. V Bullockových dokumentech jsem nalezli odkaz na to, že jejich bratr Lewt měl v Gila Bendu účet. Má mandantka si je naprosto vědoma toho, že na penězích jejího bratr Lewta lpí krev. Chce se pokusit odčinit maximum z toho, co napáchal její bratr, proto chce vystupovat jako dědička po Lewtu Bullockovi. Z jeho nezákonně nabytého majetku si nechce nechat jediný cent.“

John C. Marbury byl bledý jak stěna. Chvěly se mu rty a několikrát mu spadl lorňon. Třásla se mu obočí.

Trvalo mu chvíli, než se zase vzpamatoval.

Přiznal, že Lewt Bullock měl konto v jeho bance.

Něco s ním však nebylo v pořádku. Vypadalo to, že má plné kalhoty.

Naoko jsem si toho nevšímal a požádal ho, zda bych nemohl nahlédnout do účetní knihy.

To odmítl.

„Nahlédnout do ní může pouze dědic,“ přidušeně odvětil. V jeho bledé tváři se nyní objevily červené skvrny. „Musím vás požádat, abyste slečnu Juliet Bullockovou a dokumenty, které dokazují, že je sestrou pana Bullocka, poslal do Gila Bendu. Mimochodem – mohl bych si ověřit vaši totožnost, pane Treherne?“

Ten starý sup byl.nedůvěřivý.

Byl to přesně stejný typ jako Marta Braxtonová v Tucsonu.

Očividně si myslel, že na Bullockovo dědictví nikdo nevznese nárok.

Pousmál jsem se a vytáhl papír, na kterém bylo ozdobným písmem napsáno, že ctihodný pan Samuel Treherne ve Philadelphii složil zkoušku s vyznamenáním.

Ukázal jsem jej Johnu C. Marburymu, jenž si ho nevrle prohlédl a podal mi ho zpátky.

V tom okamžiku jsem byl rád, že mi Felix Carnes tu listinu za několik dolarů prodal. Samuel Treherne byl v mém věku, když ve Willcoxu zemřel na tuberkulózu.

„Přijedete s vaší mandantkou do Gila Bendu?“ přidušeně se otázal John C. Marbury.

„Na to se můžete spolehnout,“ odpověděl jsem.

Už jsem se chtěl otočit, ale tu mě něco napadlo.

„Jinak na dědictví po Lewtu Bullockovi nikdo nárok nevznesl?“ otázal jsem se ředitele banky.

John C. Marbury opět změnil barvu.

Byl ještě bledší než předtím.

Znovu se mu chvěla víčka a křečovitě zatínal ruce.

Pak zavrtěl hlavou a chraplavým hlasem zavrčel: „Ne, pane Treherne.“

Něco tu nehrálo.

Nejraději bych toho strašpytla chytil za límec jeho parádního saka a zacloumal jím.

Jako advokát jsem se však musel chovat slušně.

„Vrátím se nejpozději za čtyři dny, pane Marbury,“ řekl jsem. „Prosím, připravte všechny formality, ať má mandantka neztrácí čas.“

Energicky přikývl a doprovodil mě ke dveřím.

Vrátil jsem se na stanici. Čekal jsem na vlak, který jel do Tucsonu a Bensonu.

Na nádraží se potloukalo několik podezřelých individuí.

Kdybych přesně nevěděl, že Bullockova banda byla zneškodněna, vsadil bych se, že k ní ti chlápci patří.

Po cestě do Bensonu jsem měl dost času přemýšlet.

Vzpomněl jsem si na Nevadu.

Nevada byl Lewtovou pravou rukou.

V Arivace, když Lewt a Shane Bullock zemřeli, se mu povedlo ještě s několika desperáty uprchnout.

Nevada schytal dvě mé kulky. Jednu do levého ramene a jednu do hrudi. Viděl jsem, jak se kymácí v sedle, a nevěděl jsem, jestli je dost odolný na to, aby to zvládl.

Vlastně to nebyl mstivý člověk. Znal jsem ho jako prozíravého muže, jenž považoval touhu po pomstě za zbytečný pocit, který člověku způsobuje pouze trable. Možná ale ty dvě kulky z mého peacemakeru jeho názor změnily.

Věděl Nevada o tom, že Lewt Bullock má konto v bance v Gila Bendu?

Byl jsem o tom přesvědčený.

Lewt Bullock neměl před svým nejlepším jezdcem žádná tajemství. Boss bandy velice dobře věděl, že Nevada je s koltem lepší než on a že už by mu mohl dávno vyrvat vedení bandy z rukou. Nevada mu však byl loajální.

Myšlenka na něho mě zneklidnila.

Doufal jsem, že budu rychlejší než on, a jestli se to s dědictvím podaří, o čemž jsem byl přesvědčen, odjedu s Juliet do Kalifornie a budu nějakou dobu pryč. Do Arizony jsem se chtěl vrátit, až se usadí prach.

V Bensonu jsem se znovu proměnil v tuláka, kterým jsem ostatně byl. Černý oblek a papíry jsem pečlivě schoval do tašky, kterou jsem pověsil na hrušku sedla svého buckskina.

Tak jsem toho večera přijel do Tucsonu. Nemohl jsem se dočkat, až se setkám s Juliet McSwainovou.

Byl jsem zvědavý, jak se jí dařilo, a modlil jsem se, aby byla dost silná a vydržela hrát svou roli až do konce.

Buckskina jsem ustájil v nájemní stáji Judda Koeniga.

Když jsem opouštěl stáj, poplácal jsem hřebce po hřbetě poněkud teskně, protože pokud jsem chtěl s Juliet jet do Gila Bendu, nemohl jsem ho potřebovat. Byl jsem rozhodnutý ho prodat Koenigovi.

Od stájníka jsem slyšel, že Juliet si mezitím v Tucsonu získala velkou oblibu. Téměř denně byla zvána na kávu nebo na nějakou charitativní akci a nikdo nepochyboval o tom, že je dědičkou Shanea Bullocka.

Ubytoval jsem se v Tucson House a počkal jsem do půlnoci, než jsem se vydal do domu Shanea Bullocka. Dovnitř jsem se dostal ze dvora rozbitým oknem.

Juliet už ležela v posteli.

Byla zatraceně opatrná. Když jsem s petrolejovou lampou, kterou jsem rozsvítil na chodbě, vešel do její ložnice, očekávala mě s revolverem v ruce.

Pohlédla na mě vytřeštěnýma očima. „Konečně,“ zašeptala a sklonila kolt. „Už jsem si myslela, že už tě nikdy neuvidím.“

Usmál jsem se, postavil petrolejovou lampu na kulatý stůl uprostřed ložnice a posadil se k ní na hranu postele.

To, co jsem viděl, se mi, líbilo.

V její tváři už se nezračila bolest. Její tváře byly plné a měly zdravou barvu. Její plavé vlasy už nebyly matné, ale měly sametový lesk. Visely jí přes ramena. Po cestě jsem doufal, že si je mezitím nespletla do copu.

Sklonil jsem se a vlídně ji políbil na tvář.

Když jsem se zaklonil, viděl jsem, že má na tvářích ruměnec. Křečovitě se snažila zakrýt své rozpaky.

„Kdes byl tak dlouho?“ zeptala se.

„Musel jsem něco vyřídit,“ odvětil jsem. „Víš, že dům Shanea Bullocka není všechno, co se dá zdědit.“

Usmála se a odhrnula deku.

Noční košili měla vyhrnutou. Vůbec poprvé jsem viděl její nohy. Byly štíhlé a dobře tvarované. Rychle si přes ně přetáhla noční košili, když si všimla mého pohledu, a vstala.

Ta noční košile byla až po ňadra úzká. Od nich dolů byla široká.

V tenké látce se jasně rýsovala její malá, pevná ňadra i bradavky.

Šla ke skříni, otevřela dveře a vytáhla koženou složku. Z ní vzala jeden papír a podala mi ho.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Cti.“

Byla to bilance. Viděl jsem sloupečky čísel, na jejichž konci byla částka ve výši více než deset tisíc dolarů.

Zvedl jsem hlavu a pohlédl na Juliet.

Usmála se.

„Ty peníze teď jsou na mém účtu,“ řekla. „Shane Bullock byl bohatší, než sis myslel, Lukeu.“

Tiše jsem si zahvízdl.

Juliet potom vytáhla ze skříně malou krabičku. Postavila ji na stůl a otevřela ji.

„Tato kazeta byla v bance,“ řekla. „Klíč od ní jsem našla v tajné zásuvce v Bullockově psacím stole. Nebudeš tomu věřit, ale Shane Bullock se chtěl zmocnit majetku svého bratra.“

Jistě že jsem tomu věřil. Slyšel jsem to z Shaneových úst, tenkrát, když přijel do Arivaky a setkal se s Belle Kilkennyovou, přítelkyní jeho bratra Lewta. Shane Bullock se s ní dal dohromady z jediného důvodu. Chtěl Lewta nalákat do pasti a odkrouhnout ho, aby se zmocnil dědictví.

„Tady,“ rozrušeně řekla Juliet. „Shane Bullock věděl, že jeho bratr má účet u First Maricopa County Bank v Gila Bendu.“

Vzal jsem si ten papír. Okamžitě jsem poznal, že to není Shaneovo písmo. Musel to napsat Lewt.

Pro případ mé smrti, stálo tam. Pak jméno banky v Gila Bend a číslo. Nic víc.

Hvízdl jsem mezi zuby.

Odkud mohl Shane Bullock mít ten papír?

Tušil jsem, že pochází od Belle Kilkennyové. Možná ho ukradla desperátskému bossovi předtím, než uprchla k jeho bratru Shaneovi.

Ten papír nám mohl velmi pomoct.

Juliet se posadila vedle mě.

Cítil jsem teplo jejího těla.

V jejích modrošedých očích byl zvláštní lesk.

„Nebyl jsem jenom v Bensonu, kde jsem směnil zlatá pesos, ale i v Gila Bendu,“ chraplavě jsem řekl. Vytáhl jsem svazek bankovek a položil jí ho do klína. „To jsou dva tisíce dolarů, které jsem dostal za tvé a Orinovy zlaté mince.“ Nevšímala si těch peněz.

Hleděla mi do očí.

„V Gila Bend jsem šel do banky,“ dodal jsem. „Vystupoval jsem jako tvůj advokát pod jménem Samuel Treherne a řekl řediteli banky, že Lewt Bullock tam měl účet. Byl hodně vyděšený. Asi už počítal s tím, že se nikdo nepřihlásí a Lewtova jmění se zmocní on. Nechtěl mi ukázat účetní knihu, ale pověděl mi, že ho musím navštívit s tebou.“

Přikývla. Rty se jí vlhce leskly.

Svou vahou jsem promáčkl matraci a ona se svezla ke mně. Dotýkali jsme se stehny.

„Vypadá to dobře, Juliet,“ zamumlal jsem. „Myslím, že se nám to podařilo.“

„To pořád myslíš jenom na ty peníze, Lukeu?“ tiše se zeptala.

Zhluboka dýchala a já viděl, jak se pod tenkou látkou její noční košile pomalu zvedají její malá, pevná ňadra.

Pohlédl jsem do jejích velkých očí.

Pomalu zavrtěla hlavou. „Nemusíš už myslet na Orina,“ tiše řekla. „Pochopila jsem, že bych s ním nikdy nemohla být šťastná.“

Váhal jsem.

Juliet byla velmi milá dívka. Nechtěl jsem ji zklamat. Možná věřila, že bychom spolu zůstali navždy, kdybych ji teď vzal do náruče a miloval se s ní. Na druhé straně jsem věděl, jak moc bych ji ranil, kdybych nyní vstal a šel pryč.

Sklonil jsem se k ní a políbil ji na její vlhké rty.

Náhle mi visela kolem krku. Nečekal jsem, že v nenápadné Juliet dřímá takový temperament. Rychle jsem se svlékl.

Juliet si přetáhla noční košili přes hlavu.

S překvapením jsem musel konstatovat, že má nádhernou postavu. Pod jejími prostými šaty to nebylo vidět.

Ztěžka oddechovala. Viděl jsem jí na očích, že už se nemůže dočkat. Nenechal jsem ji dlouho čekat…

+++

Nechtěla mě nechat odejít.

Nebylo jednoduché jí vysvětlit, že musíme být obezřetní. Ještě jsme nebyli u cíle.

„Nemohli bychom se spokojit s dědictvím po Shaneovi, Lukeu?“ zašeptala a pokusila se mi zabránit vstát.

Jemně jsem ji pustil.

Mé obavy se potvrdily.

Juliet se do mě zamilovala. Očividně si myslela, že tato noc zpečetila naši společnou budoucnost.

„Už není cesty zpět,“ řekl jsem. „Kdybychom nejeli do Gila Bendu a nepožadovali dědictví po Lewtovi, vzbudili bychom nedůvěru. Kromě toho je načase odjet z Tucsonu. Prodáme dům a vyzvedneme peníze z banky. Budeš tvrdit, že chceš do Santa Fé, protože tam máš hodně přátel.“

Přikývla. Viděl jsem, že má na rtech otázku, ale já ji předešel.

„Musíme se teď soustředit na to, co je před námi, Juliet,“ zamumlal jsem. „Nejde tak o to, kolik peněz nám vynese dědictví po Lewtu Bullockovi. Musíme se z toho dostat živí a zdraví. A proto musíme být obezřetní, jak už jsem řekl. Lidé si nesmějí všimnout, že se známe lépe, než si myslí.“

Oblékl jsem se.

Juliet celou dobu seděla na posteli a hleděla na mě. Teprve, když jsem si obul boty, si opět natáhla noční košili.

Slezla z postele a objala mě.

„Miluju tě, Lukeu,“ zašeptala.

„Já tě také miluju, Juliet,“ zamumlal jsem. Připadal jsem si poněkud podle, ale věděl jsem, že už nemůžu couvnout, pokud to chci dovést do konce. Juliet byly peníze lhostejné. Kdybych jí řekl, že ji nemiluju, pak by možná nechala hry a dělala mi těžkosti.

Kývl jsem na papíry na stole.

„Pečlivě je schovej,“ řekl jsem. „Vydal ti soudce nějaké doklady, které dokazují, že ses ujala Shaneova dědictví?“

Přikývla.

„Sbal se,“ řekl jsem. „A pokus se zítra prodat dům. Někde se náhodně setkáme. Kde budeš obědvat?“

„Jsem pozvaná,“ řekla. „Půjdu kolem Judda Koeniga. Řekne mi, že jsi zpátky. Takže budu mít důvod tě vyhledat v hotelu.“

Přikývl jsem. To bylo bezchybné.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Čím rychleji dorazíme do Gila Bendu, tím líp.“ Opět jsem ji políbil.

Přitulila se ke mně. Její štíhlé tělo se lehce chvělo. Ještě stále byla vzrušená z té noci.

Vlídně jsem se jí pustil a řekl: „Budeme mít na sebe ještě spoustu času, až odjedeme do Kalifornie, Juliet.“

Počkal jsem, až si sbalí papíry a dá je do skříně. Potom jsem zhasl petrolejovou lampu a vyšel do chodby.

+++

Bullockův dům jsem opustil tím samým oknem, kterým jsem tam vlezl.

Už když jsem vylézal, měl jsem divný pocit. Jako by mě někdo pozoroval.

Po zádech mi přeběhl mráz.

Pokud někdo viděl, že jsem tajně navštívil dědičku po Shaneu Bullockovi, pak jsme se ocitli v nebezpečí. Že by se Marta Braxtonová ještě pořád nevzdala a někoho najala, aby dnem i nocí hlídal Bullockův dům?

Zůstal jsem stát u zdi a rozhlížel se po dvoře.

Vedle jedné malé kůlny se něco pohnulo.

Zatajil se mi dech.

Někdo tam stál, na to bych vzal jed.

Vydal jsem se kolem kůlny k brance v plotu, kterou jsem se mohl dostat na sousední pozemek.

Byl jsem připraven okamžitě reagovat, když se ten stín pohne. Nepohnul se však a já prošel brankou a na dvoře sousedního domu přidal do kroku.

Vedle jakéhosi přístřešku jsem se zastavil a čekal. Trvalo to jen několik vteřin, než se branka opět otevřela a ven vyklouzla štíhlá postava. Dlouhými kroky šla k přístřešku.

Na poslední chvíli jsem toho muže spatřil.

V bledém svitu hvězd jsem uviděl světlé vlasy mladíka, kterému mohlo být tak kolem dvaceti.

Reagoval okamžitě. Pravou rukou hmátl po nízko visícím pouzdru a tasil revolver.

Ostře jsem vykřikl.

Vzdálenost mezi ním a mnou činila ještě takové čtyři yardy. Příliš na to, abych na něho mohl skočit a vyrazit mu zbraň z ruky.

Už jsem držel peacemaker v ruce. Vrhl jsem se stranou a zmáčkl spoušť.

Oba plameny se spojily. Mladík vystřelil současně se mnou. Kulka se nade mnou zavrtala do stěny, zatímco mladík sebou trhl a sklonil se. Zmáčkl spoušť ještě jednou, střelil však už jen do země před sebe.

V následujícím okamžiku se zhroutil a zůstal ležet.

Ty výstřely byly v tichu noci zřetelně slyšet. Věděl jsem, že musím co nejrychleji zmizet, ale nejprve jsem se chtěl přesvědčit, zda toho chlápka, který na mě číhal na dvoře Bullockova domu, znám.

Vstal jsem a přiběhl k němu.

Když jsem ho otočil na bok, klesla mu levá ruka ochable do písku. Podle toho jsem poznal, že je mrtvý. Oči měl široce otevřené. Na košili se mu rychle rozšiřovala tmavá skvrna.

Ještě jsem ho nikdy neviděl, zcela jistě ne.

Chvatně jsem se vytratil.

V některých domech se již svítilo. Odkudsi se ozývaly hlasy.

Běžel jsem pryč.

Po několika minutách jsem dorazil do hotelu.

Povedlo se mi dostat se do pokoje, aniž mě někdo viděl.

Oddechl jsem si, když jsem zavřel dveře. Pečlivě jsem vyčistil svůj peacemaker, nabil ho a strčil ho zpátky do pouzdra.

Pak jsem se svlékl a lehl si do postele.

Téměř hodinu jsem čekal, že někdo přijde do hotelu a vytáhne mě z postele. Nic se však nestalo. Potom jsem usnul, když jsem předtím ještě proklel starou Braxtonovou.

+++

Probudilo mě bušení na dveře.

Posadil jsem se a sáhl po svých železničářských hodinkách, které jsem položil na stolek vedle postele. Právě bylo deset.

Vyskočil jsem z postele a sáhl po kalhotách.

„Ano?“ zeptal jsem se.

„Pane Shermane? To jsem já. Juliet Bullocková.“

Přišel jsem ke dveřím a otevřel je.

Její pohled mě varoval.

„Och, omluvte mě, slečno Bullocková,“ řekl jsem. „Počkala byste dvě minuty, než se obleču?“

Přikývla a já přivřel dveře. Rychle jsem se oblekl, vrátil se k Juliet a uviděl, že před jedněmi dveřmi zastavil elegantně oděný muž. V kapse kalhot hledal klíč.

„To je překvapení, slečno Bullocková,“ řekl jsem. „Vrátil jsem se do Tucsonu teprve včera večer.“ Přikývla.

„Pan Koenig mi to dnes ráno řekl. Omlouvám se, že vás budím tak brzo. Ale tenkrát jsem vám nemohla poděkovat, tak rychle jste zmizel.“

„Počkala byste na mě dole v recepci, slečno Bullocková?“ řekl jsem, protože jsem viděl, že ten elegán otevírá dveře svého pokoje nějak moc pomalu. „Jsem u vás za pár minut.“

Juliet se usmála.

„Rád bych na vás počkala tady, pane Shermane.“

Otevřel jsem dveře a pustil ji dovnitř.

Sotva jsem je za ní zavřel, se mi znovu vrhla kolem krku.

Přiložil jsem si prst na rty a zavrtěl hlavou.

Hleděla na mě vytřeštěnýma očima a šeptala mi do ucha: „Nestalo se ti nic, Lukeu?“

„Ale ne,“ zamumlal jsem a odstrčil ji od sebe. „Chtěl jsem se trochu pobavit ve městě, slečno Bullocková,“ dodal jsem normálním hlasem. „Kdyby vám to nevadilo, tak bych vás dnes pozval na večeři.“

„Ráda, pane Shermane,“ odvětila.

Zapnul jsem si revolverový opasek a kývl na ni.

Opustili jsme pokoj. Viděl jsem jí na očích, že by ráda zůstala se mnou. Krátce pohlédla na postel.

Zamkl jsem pokoj a letmo pohlédl na protější dveře. Byly jen přivřené.

Zamyšleně jsem šel s Juliet do recepce. Byl jsem rád, že jsem sedlové brašny s penězi nevzal na pokoj. Ty prachy zůstaly v sedle, které leželo v nájemní stáji Judda Koeniga.

Šli jsme na ulici.

„Znáš toho muže, který bydlí naproti?“ tiše jsem se zeptal.

Přikývla.

„Už jsem ho několikrát viděla. Pověděl mi, že je hráč. Jmenuje se Tex Mallory.“

To jméno jsem nikdy neslyšel. Přesto jsem byl přesvědčen, že se ten chlápek o mě zajímá víc, než by bylo záhodno.

Šli jsme do malé restaurace, v níž jsem nám objednal snídani.

Jelikož toho nebylo moc, mohli jsme se klidně bavit.

Juliet v noci samozřejmě slyšela ty výstřely a hned jí došlo, že souvisejí se mnou. Spala neklidně a ráno vstala brzy. V nájemní stáji jí Judd Koenig – jak očekávala – hned řekl o tom, že Luke Sherman je znovu v Tucsonu. Šla do Tucson House. Sužoval ji strach, že se mi něco stalo. Od Judda Koeniga se rovněž dozvěděla, že v noci byl poblíž jejího domu zastřelen mládenec jménem Kid Curry. Nikdo neměl tušení, kdo ho zabil. Curry sám vypálil dvakrát, jeho protivník jen jednou.

„Několikrát jsem mladého Curryho viděla,“ tiše řekla Juliet. „Pokaždé byl s tím hráčem.“

Zamyšleně jsem na ni hleděl. „Mallory se o tebe opravdu zajímal?“

Přemýšlela. Pokrčila rameny.

„Nikdy mě neoslovil, jestli myslíš toto,“ zamumlala. „Ale pokaždé, když jsme se potkali, jsem měla pocit, jako by si mě potají prohlížel.“

Bylo by možné, že by slečna Marta Braxtonová nasadila toho hráče a na Juliet, aby ji odhalila? To jsem si nedokázal představit. Texe Malloryho jsem viděl jen krátce, ale neměl jsem z něho dojem, že by se nechal najmout jako čmuchal nějaké staré babizny.

„Musíme být zatraceně opatrní, Juliet,“ řekl jsem koutkem úst. „V Tucsonu se už setkat nesmíme. Pokus se výhodně prodat Bullockův dům. Nejdi pod pět tisíc. Všem vykládej, že chceš zpátky do Santa Fé.“

„Co bude s mými věcmi ve voze, který ještě stojí u Koeniga?“

„Všechno prodej,“ řekl jsem.

Přikývla.

Číšnice nám přinesla snídani. Já jedl hladově. Při jídle jsme se bavili o nepodstatných věcech. Potom jsem ji doprovodil k bance a nechal ji samotnou. Poradil jsem jí, aby se ve věci prodeje svého domu obrátila na ředitele banky.

+++

Nebyl jsem příliš překvapený, když jsem zjistil, že mé věci v pokoji někdo prohledal.

S úsměvem jsem pomyslel na Texe Malloryho. Nic tam nemohl najít, protože taška s oblekem a listinou potvrzující, že jsem advokát, byla v sedle v nájemní stáji Judda Koeniga.

Opustil jsem pokoj.

Bylo načase, abych začal vyřizovat své vlastní věci.

Pokud by se Juliet povedlo najít kupce na Bullockův dům, opustili bychom Tucson již zítra.

Šoural jsem se po Santa Cruz Street a dával si pozor, jestli mě někdo nesleduje. Po půlhodině jsem si byl jistý, že hráč mi v patách není.

Zamířil jsem do nájemní stáje Judda Koeniga a zeptal se ho, jestli by ode mě nechtěl koupit buckskina.

Koenig byl překvapený, že se s tím zvířetem chci rozloučit. Bez velkého smlouvání mi nabídl sto dolarů a přihodil třicet za sedlo.

Počkal jsem, až mě tam nechá samotného, pak jsem vytáhl své dolary ze sedla a dal si je do kapes. Část jsem strčil do tašky, v níž jsem měl svůj černý oblek a listinu o složení zkoušky.

Potom jsem tu tašku uložil v úschovně zavazadel na nádraží Southern Pacific.

Pojedl jsem v poledne a pak bezcílně bloumal po městě. Odpoledne jsem se vydal do Bullockova domu.

Už jsem se chtěl otočit, když jsem před domem spatřil tři bryčky. Juliet vyšla na verandu a zamávala na mě.

Měla návštěvu.

Tři postarší dámy z výboru pro podporu chudých vdov.

Juliet mě dámám představil a řekla, že jí budu nápomocen při cestě do Gila Bendu a při převzetí dědictví po druhém bratru Lewtovi.

„Vy opouštíte Tucson?“ zvolala jedna z dam.

Juliet přikývla.

„Mrzí mě to, dámy. Ale teď, když jsou oba moji bratři mrtví, mě to táhne zpátky do Santa Fé, kde mám tolik přátel.“

„Och, mysleli jsme si, že nám pomůžete zorganizovat charitativní slavnost ve prospěch paní Turnbullové, slečno Bullocková.“ Otočila se ke mně. „Paní Turnbullová je ta politováníhodná vdova po mladém vojákovi, kterého Shane Bullock zavraždil při přepadení skladiště v Camp Lowell, pane Shermane.“

„Och,“ řekl jsem. „Jsem si jist, že se slečna Bullocková pokusí zmírnit následky zločinu svého bratra.“

Ty tři hleděly na Juliet jako supi.

Juliet přikývla. Vrhla na mě tázavý pohled a já za zády roztáhl prsty na levé ruce. Mohla to vidět jen ona.

„Dám vám před odjezdem pět tisíc dolarů pro paní Turnbullovou,“ řekla Juliet.

Staré dámy zalapaly po dechu.

„Pě-pě-pět tisíc?“ koktala jedna z nich.

„Slečně Juliet je velmi líto, že paní Turnbullová kvůli Shaneovi přišla o svého muže,“ řekl jsem.

Klidily se. Dvě z nich měly slzy v očích. Tolik velkomyslnosti nečekaly.

Počkali jsme, až opustily dům a odjely ve svých bryčkách.

Potom se Juliet zeptala: „Nebo je pět tisíc trochu příliš?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Nemohla vědět, že jsem smrtí toho mladého vojáka byl nepřímo vinen já. Chtěl jsem ty uloupené winchestrovky odvézt do Mexika a prodat je tam. Nevěděl jsem ale, že Shane Bullock je uloupil v Camp Lowellu a zastřelil při tom dva muže.

Když jsem se to dozvěděl, přísahal jsem si, že vdově po tom mrtvém vojákovi dám Lewtův podíl na prodeji pušek, jakmile se k tomu naskytne vhodná příležitost. Jejímu muži to sice život nevrátí, aspoň ji to však finančně zabezpečí do následujících let.

„Zaplatím to ze svých peněz,“ řekl jsem.

Zavrtěla hlavou, přistoupila ke mně a políbila mě.

„To je v pořádku, miláčku,“ tiše řekla. „Jsem na tebe hrdá.“

„Dosáhlas něčeho v bance?“

„Ano. Bellman ode mě koupil dům. Za šest tisíc dolarů. Můžeš se zeptat Koeniga, kolik mi zaplatí za vůz a věci vněm?“

Přikývl jsem.

„Kdy budeš mít ty peníze?“

„Bellman bude všechno mít připravené zítra ráno. Pověděla jsem mu také, že mě doprovodíš do Gila Bendu, kde dáme do pořádku tu věc s Lewtovým dědictvím.“ Její pohled zvážněl. „Bellman mě varoval,“ dodala. „Hovořil o muži jménem Nevada. Je to prý Lewtův nástupce v čele bandy. Před třemi dny byla přepadena banka v Yumě. Tvrdí se, že to byl Nevada s Bullockovou bandou.“

Tiše jsem zaklel.

Pokud to byla pravda, tak jsme si museli zatraceně pospíšit, abychom Nevadu předešli.

Pomyslel jsem na to, jak se choval John C. Marbury. Měl snad ředitel banky strach z Nevady a bandy?

Necítil jsem se ve své kůži.

„Do zítřejšího rána bychom se neměli setkat,“ zamumlal jsem. „Setkáme se na nádraží v jedenáct hodin. Jestli ti Bellman bude radit převést ty peníze do Santa Fé, tak mu řekni, že to vyřídíš z Gila Bendu. Máš přece jako ochránce mě.“

Usmála se.

„Pan Bellman mě před tebou varoval,“ pobaveně řekla. „Myslí si, že jsi podezřelý chlápek a žes měl často prsty v nekalých obchodech.“

Usmál jsem se na ni.

„Doufám, žes mu neprozradila, že to pro tebe není nic nového.“

Políbila mě.

„Mně je jedno, co si o tobě myslí ostatní, miláčku,“ hlesla. „Vím, kdo jsi.“

Odešel jsem z jejího domu a její slova ve mně zanechala hořkou pachuť. Doufal jsem, že se nebude cítit oklamaná, až jí vysvětlím, že nejsem muž na ženění.

+++

Prodal jsem rovněž Julietin vůz a všechny věci, které v něm byly. Šlo o téměř kompletní vybavení domácnosti. Dostal jsem za ni a za vůz čtyři sta dolarů.

Poblíž Tucson House jsem zašel do saloonu. Měl jsem chuť na drink.

Překvapilo mě, když jsem v zadní části hospody uviděl u jednoho ze stolů Texe Malloryho. Hrál si s kartami a prohlížel si mě.

Tvářil jsem se, že jsem si ho nevšiml, a pil jsem whisky u pultu.

V zrcadle za ním jsem viděl, jak se zvedl a šel ke mně. Postavil se vedle mě a objednal dvě whisky.

Jednu ze sklenic posunul ke mně.

Otočil jsem se a pohlédl na něj.

„Čemu vděčím za tu čest?“ otázal jsem se.

„Jmenuju se Tex Mallory,“ řekl, přičemž takřka neotevřel ústa. „Jsem ve městě už tři dny a už jsem toho o vás slyšel hodně, Shermane.“

Takže znal mé jméno. A jestli toho o mně slyšel tolik, tak se musel i hodně ptát. Nedokázal jsem si představit, že bych byl v Tucsonu tématem číslo jedna.

Vzal jsem si sklenici whisky. Připili jsme si a pohlédli na sebe přes okraj sklenic.

V jeho černých očích se podivně jiskřilo. Cítil jsem, že ten muž je nebezpečný. Najednou mi bylo jasné, že je ve městě kvůli mně. Ale proč?

Patřil snad k bandě, kterou teď vedl Nevada?

To bylo nepravděpodobné, Nevada a zbytek Bullockovy bandy měli po přestřelce v Arivace v oblastech Pima a Maricopa horkou půdu pod nohama. Stáhli se do Gilské pouště.

A přesto. Nerozkřiklo se už, že se objevila nějaká dívka, která si nárokuje dědictví po Shaneu Bullockovi?

Kývl jsem na Malloryho.

„Děkuji za tu whisky,“ řekl jsem. A řekl jsem to tak, že poznal, že o další rozhovor nemám zájem.

Pousmál se. S knírkem a dozadu sčesanými černými vlasy nevypadal špatně. Některé ženy na takové typy letěly. Shane Bullock byl podobný, i když nevypadal tak dobře.

„Slyšel jsem, žechcete jet se slečnou Bullockovou do Gila Bendu a vznést nárok na dědictví po Lewtu Bullockovi.“

Lehce to se mnou cuklo, nedokázal jsem tomu zabrániti. Zase tak moc mě to ale nepřekvapilo, protože jsem věděl, že Juliet o tom mluvila v bance a ty tři staré dámy určitě taky nemlčely.

V Malloryho hlase však byl zákeřný tón, který se mi pranic nelíbil.

„Co je vám do toho?“ chraplavě jsem se zeptal.

Kývl ke stolu v zadní části sálu, u něhož seděl.

„Pojďme dozadu,“ chladně řekl. „Bylo by pro vás lepší, kdyby nikdo neslyšel to, co vám chci říct.“

Otočil se a šel. Zdálo se, že mu je jedno, zda jdu za ním či ne.

Několik vteřin jsem váhal, ale pak jsem se vydal za ním. Tlumený pocit smrtelného nebezpečí ve mně stále sílil. Instinktivně jsem sáhl po pažbě peacemakeru.

Mallory se zády posadil ke stěně.

Odtáhl jsem židli od stolu a posadil se tak, že jsem viděl na sál.

Než jsem se mohl na něco zeptat, řekl Mallory: „Curry byl můj přítel, Shermane. Jednou budete muset zaplatit za to, že jste ho odpravil.“

Předklonil jsem se.

„Nechoďte kolem horké kaše, Mallory! „sykl jsem. „Kdo jste a co po mně chcete?“

Tiše se zasmál. „Mohu vám dát pouze jednu radu, Shermane: Ruce pryč od dědictví po Lewtu Bullockovi. Spokojte se tím, co jste získal tady, a zmizte. Jinak by se klidně mohlo stát, že přijdete o všechno.“

To nebylo nic pro mě. Nemínil jsem tam nečinně sedět a naslouchat jeho výhrůžkám.

Než si uvědomil, co se děje, chytil jsem stůl a přitlačil mu ho k břichu. Hekl a pohnul pravou rukou.

„Dej pracku pryč z koltu, Mallory!“ sykl jsem. „Mířím ti revolverem na břicho. Nemysli si, že bych měl zábrany tě odkrouhnout!“

Zbledl. Tlak na břicho byl tak silný, že dýchal jen ztěžka.

„Jestli tady někdo někomu má jít z cesty, pak jsi to ty, Mallory,“ zavrčel jsem. „Jestli mi budeš ještě šlapat na paty, tak je po tobě. A teď řekni, pro koho pracuješ!“

Mlčel. Nepomohlo, že jsem zesílil tlak. Byl zticha.

Možná bych ho přiměl mluvit, ale v tom okamžiku vešel do saloonu marshal Jarvis Bonham.

Když spatřil mě a Malloryho, přivřel oči. Pomalu jsem stůl pustil.

Mallory zalapal po dechu a zrudl.

Bonham přišel k nám a zkoumavě se zeptal: „Nějaké problémy, pánové?“ Neuniklo mu, že naše debata rozhodně nebyla přátelská.

Mallory zavrtěl hlavou.

„Všechno vpořádku, marshale,“ vyhrkl.

Marshal pohlédl na mě.

Usmál jsem se.

Jarvis Bonham se vrátil k pultu.

Pohlédl jsem na Malloryho.

„Teď už víš, co vědět máš,“ řekl jsem, zvedl jsem se a opustil jsem saloon, aniž bych se jedinkrát ohlédl.

Vrátil jsem se do svého hotelového pokoje.

Vrtalo mi hlavou, na které straně stojí Tex Mallory.

Nenapadal mě nikdo jiný než Nevada.

Chvíli jsem si říkal, že bych si popálil prsty a že bych se do toho raději neměl namočit.

Pak jsem ale zavrtěl hlavou.

Už jsem se stejně zapletl.

Pokud by Tex Mallory zítra nasedl do vlaku směrem na Gila Bend, byl jsem rozhodnutý nedovolit, aby přijel do toho městečka ve velkém ohbí Gila River.

+++

Celou noc jsem čekal, že se mě pokusí Mallory sejmout. Nic se však nestalo.

Kolem osmé jsem vstal.

S Juliet jsem se měl setkat na stanici Southern Pacific, ale od té doby, co se objevil Mallory, jsem nechtěl nic ponechat náhodě. Možná hráč věděl víc, než chtěl přiznat. Bál jsem se, že si na Juliet počká před bankou a připraví ji o její peníze.

Ukázalo se, že mé obavy nebyly opodstatněné.

Dokonce i kdyby Mallory mínil Juliet oloupit, tak by se mu to nepodařilo.

Juliet si s sebou do banky vzala členky výboru pro podporu chudých vdov.

Přišlo tam více než tucet dam, aby oslavily šlechetnou mecenášku.

S úsměvem jsem potají pozoroval, jak ty slavnostně oblečené ženy doprovázejí Juliet k nádraží.

Teprve tam jsem se jim ukázal.

Z úschovny zavazadel jsem vyzvedl tašku a posta vil ji vedle winchestrovky, kterou jsem chtěl mít pořád při sobě.

Juliet přišla se šťastným úsměvem ke mně.

Natáhla ke mně svou malou ruku v rukavici a řekla: „Jsem ráda, že mě chcete doprovodit do Gila Bendu, pane Shermane.“

Dámy nás obklopily.

Pokoušel jsem se dávat pozor, zda tam nepřijde Tex Mallory, ale to v tom zmatku nebylo možné.

Přijel vlak.

Prodrali jsme se k jednomu vagonu a nastoupili jsme.

Juliet ještě zůstala stát na plošině a mávala, než se vlak rozjel. Mezitím jsem odnesl naše zavazadla a winchestrovku dovnitř a uložil je do úschovny.

V kupé jsme byli skoro sami.

Když přišla Juliet, tiše jsem jí řekl: „Podívám se po vlaku, jestli nenastoupil Mallory. Nevidělas ho náhodou?“

Zavrtěla hlavou. V jejích modrošedých očích byl vyděšený výraz. Pevně mě držela za rameno a šeptala: „Mohli bychom Gila Bendem jenom projet, Lukeu. Můj Bože, mám v tašce víc než deset tisíc dolarů. S tím už bychom mohli v Kalifornii začít znovu. Prosím, jeďme dál!“

Pomyslel jsem na Malloryho varování.

A v té chvíli jsem pocítil vzdor.

Tak to bylo vždycky.

Když mě chtěl někdo silou mocí k něčemu přinutit nebo přemluvit, reagoval jsem trucovitě jako malé děcko.

Jemně jsem Juliet vtlačil na sedadlo. „Nemusíš mít strach,“ zamumlal jsem. „Všechno bude dobré.“

Pochybovala o mých slovech. Viděl jsem jí to na očích.

Nestaral jsem se o to a prošel jsem všechny vagony.

Texe Malloryho jsem nikde nespatřil.

V Red Rocku jsem si prohlédl lidi, kteří nastoupili, ale Tex Mallory mezi nimi nebyl. Když se vlak rozjel, šel jsem i s mou taškou na záchod a převlékl se.

Juliet mě málem nepoznala, když jsem do kupé přišel v černém obleku a malé buřince.

„Odteď jsem Samuel Treherne,“ tiše jsem řekl.

+++

Měl jsem co dělat, abych skryl zděšení, když vlak zastavil v Gila Bendu a já spatřil pistolníky postávající na nádraží.

Bylo jich ještě víc než minule.

Juliet byla příliš rozrušená na to, aby si něčeho všimla.

Stáhl jsem si svůj kulatý, tuhý klobouk hlouběji do čela. Nyní jsem litoval toho, že jsem si nekoupil klobouk s širší krempou.

Pomohl jsem Juliet z vlaku poté, co mi podala tašky a winchestrovku.

Výpravčí zapískal.

Chvíli jsem ještě přemýšlel, zda by přece jen nebylo lepší jet dál, ale pak sebou vlak trhl a rozjel se. Zahalil nás oblak páry. Chvíli to trvalo, než se rozplynula. Potom vlak zmizel.

Kromě nás vysedlo ještě několik lidí.

Pistolníci si nás ostražitě prohlíželi.

Hleděl jsem na ně zpod úzké krempy svého klobouku. Sevřelo se mi hrdlo, když jsem jednoho z nich poznal.

Teď mi bylo jasné, že to jsou muži ze staré Lewtovy bandy.

Ten bandita, kterého jsem poznal, byl Guy McIntosh. Seznámil jsem se s ním, když jsem pobýval v Lewtově táboře, tenkrát, když mě boss té bandy zachránil před hordou Apačů.

McIntoshe, jak se zdálo, oklamal můj zevnějšek. Nebo měl špatnou paměť, protože to už bylo déle než dva roky, co jsme se viděli naposledy. Tehdy jsem ještě nosil vousy.

Byl jsem rád, že jsme ty drsné chvíle měli za sebou.

Vypadalo to, jako by bandité čekali na někoho určitého.

Dozvěděl se snad Nevada od Johna C. Marburyho, že jsem byl v bance a že jsem požadoval dědictví po Lewtovi pro jeho sestru?

Ne, to jsem si nedokázal představit. To by mě totiž bandité odrovnali hned na nádraží.

Gila Bend ležel asi míli od stanice Southern Pacific. Nechali jsme se do města odvézt drožkou a ubytovali se v Palo Verde House, patrové cihlové budově, která byla vedena jedním Mexičanem a vypadala velmi čistě.

Vzali jsme si dva pokoje, jež byly spojeny dveřmi, a do knihy hostů jsem se zapsal jako Samuel Treherne. Mexičan se zašklebil, jako by kousl do citrou, když si přečetl jméno Juliet.

„Paní Bullocková?“ otázal se rozechvěle.

Juliet zavrtěla hlavou.

„Slečna Bullocková, prosím.“

Pohlédl na nás, jako by chtěl něco říct, ale potom vtáhl hlavu mezi ramena a zavřel knihu.

Odnesli jsme si věci na pokoj.

Necítil jsem se s tolika penězi ve své kůži kvůli Nevadovým banditům. Pomyšlení, že bych mohl skončit jako žebrák, mi naháněla hrůzu.

Pokusil jsem se v obou pokojích najít úkryt, v němž bych mohl schovat peníze, ale žádný jsem nenalezl.

„Proč jsi tak nervózní?“ zeptal jsem se Juliet. V jejích šedomodrých očích byly opět jiskry, jež mi prozradily její myšlenky.

„Nemůžeme tu peníze nechat jenom tak,“ odvětil jsem. Neřekl jsem jí, co jsem viděl na nádraží. Stačilo, když jsem z toho byl tak vyděšený já.

Vytáhl jsem bankovky, které mi patřily, z tašky a položil je na stůl.

Juliet se rozšířily oči. Okamžitě pochopila, že toho máme víc, než co měla jenom ona. Dala tam i své peníze. Bylo to skoro třicet tisíc dolarů. A to už něco znamenalo.

V tom momentě jsem pochopil, že jsem byl příliš chamtivý.

Kdybych byl trochu spořivý, mohlo nám dvacet tisíc dolarů stačit na několik let. Nebo bych si mohl koupit ranč a přestat s tím neklidným životem.

Vztekle jsem ty peníze zabalil do starých novin, jež ležely na stolku vedle Julietiny postele, a svázal jsem je koženým řemen. Otázkou bylo už jen to, kam ten balík dát.

Vzpomněl jsem si na úzké dveře, které jsem viděl na chodbě. Jedna mladá Mexičanka je otevřela a šla do tmavé místnosti za nimi. Víc jsem neviděl.

Naznačil jsem Juliet, aby byla zticha, a šel jsem ke dveřím.

Na chodbě nebylo nikoho vidět. Přikradl jsem se k těm dvířkům. Nebyla zavřená. Rychle jsem je otevřel a pohlédl dovnitř. Byla to komora na prádlo. Na policích byly hromady povlečení, prostěradel a ručníků.

Vrátil jsem se do Julietina pokoje, vzal si balík a tiše jí řekl: „Našel jsem dobrý úkryt.“ S ním jsem šel zase ven.

Pozoroval jsem chvíli chodbu a pak jsem vklouzl do té místnosti. Tentokrát jsem za sebou zavřel dveře a zapálil sirku. Nalevo pod nejspodnější policí stál malý žebřík. Vzal jsem ho a vylezl nahoru. Byl jsem poměrně vysoký, přesto jsem na nejvrchnější polici neviděl. Chvatně jsem odhrnul hromádku prádla a dal ty peníze za ni. Posunul jsem je dozadu, až je nebylo vidět. Pak jsem dal tu hromadu prádla na místo a slezl z žebříku.

Tiše jsem zaklel, když mi plamínek ožehl špičku prstu.

Potmě jsem strčil žebřík pod dolní polici a chvíli naslouchal u dveří,

Protože jsem neslyšel žádný hluk, pootevřel jsem je.

Chodba byla prázdná. Vypadalo to, že v Palo Verde House není příliš mnoho hostů.

Vrátil jsem se do mého pokoje a spojovacími dveřmi jsem přišel k Juliet.

Vybalila si už tašku. Její tenká noční košile ležela na rozesílané posteli.

Přistoupila ke mně a objala mě kolem krku.

„Dneska už je tak jako tak pozdě jít do banky,“ hlesla. „Nemůžeme…“

Chytil jsem ji za ruce a vlídně ji od sebe odstrčil.

„Ještě není pozdě,“ řekl jsem a pohlédl na své železničářské hodinky. „Banka zavírá až za pět minut. Půjdeme tam hned. Ředitel může klidně pracovat o hodinu déle.“

Nelíbilo se jí to, ale neodporovala.

Zamkl jsem dveře svého pokoje na petlici, spojovací dveře z její strany taky a šli jsme do malé recepce. Juliet s sebou měla koženou složku s papíry, které jsme chtěli předložit řediteli banky.

Mexičan, jemuž patřil Palo Verde House, na nás kývl, avšak jeho úsměv působil nucené.

Gila Bend nebylo nijak velké město. Život se tam odehrával takřka výlučně na Main Street, kde stály ty nejdůležitější budovy.

Neobtěžováni jsme se dostali do First Maricopa County Bank of Phoenix a vešli jsme do malého sálu s přepážkami.

Pamatoval jsem si to tam z e své první návštěvy a hned jsem zamířil ke dveřím vedle dlouhé bariéry, na nichž bylo zlatými písmeny napsáno John C. Marbury.

Zpoza bariéry vyběhl nějaký malý muž a chtěl nás zastavit, ale to už jsem otevřel dveře a postrčil Juliet dovnitř. Než k nám přiběhl ten úředník, už jsme byli vevnitř. Zavřel jsem za námi.

Zpoza psacího stolu vstal nějaký tlouštík.

Měl pleš. Vůbec jsem ho neznal.

Překvapeně jsem na něj hleděl. Očekával jsem tam Johna C. Marburyho.

Muž zbrunátněl ve tváři.

Ovládl se však, protože do kanceláře vešla dáma.

Předstoupil jsem před něj a řekl: „Vlastně jsem chtěl mluvit s panem Johnem C. Marburym.“

Potáhl si kravatu. „Jmenuji se Alan Cummings,“ odvětil vysokým, nepříjemným hlasem. „Jsem z Phoenixu a zastupuji pana Marburyho.“

„Marbury je nemocný?“nedůvěřivě jsem se zeptal.

Tlouštík zavrtěl hlavou.

„Musí vyřídit naléhavou rodinnou záležitost v El Pasu, pane. Jeho matka onemocněla.“

Ten zatracený zbabělec, pomyslel jsem si. Byl jsem přesvědčený, že Marbury se vypařil proto, aby nebyl při tom, až se vrátím a budu požadovat dědictví po Lewtu Bullockovi.

Pokrčil jsem rameny. Pokud ten tlouštík nebude dělat těžkosti, tak mi bylo jedno, kdo je v té bance boss.

„Jmenuji se Samuel Treherne,“ řekl jsem. „Jsem advokát a zastupuji zájmy této mladé dámy, slečny Juliet Bullockové.“

Měřil jsem si ho pohledem, když jsem hovořil.

Bylo mu vidět na očích, že o té záležitosti ví. Strach v nich však nebyl.

„Informoval vás pan Marbury před svým odjezdem?“ zeptal jsem se.

„Přirozeně, pane Treherne,“ odvětil.

„Takže jste připravil všechny formality? Slečna Bullocková a já bohužel nemáme moc času.“ Tlouštíkův pohled se mi vůbec nelíbil.

„Víte, že musíte dokázat, že jste sestrou Lewta Bullocka?“ řekl Cummings k Juliet.

Přikývla a vytáhl své dokumenty. Mezi nimi byla i listina smírčího soudce z Tucsonu, který potvrzoval, že Juliet Bullocková je uznána jako dědička po Shaneu Bullockovi a její totožnost je nad všechny pochyby prokázána.

Na Cummingse to udělalo dojem. Skoro to vypadalo, jako by nás do toho okamžiku považoval za podvodníky. Lejstro s písmem Lewta Bullocka, na kterém stálo „Pro případ mé smrti“ a jméno banky a číslo účtu, ho ale definitivně přesvědčily.

Viděl jsem to a hned jsem poznamenal: „Slečna Bullocková prosí o rychlé vyřízení, pane Cummingsi. Nebude vám, doufám, vadit, když si dnes poněkud prodloužíte pracovní dobu. Chceme se zítra prvním vlakem vrátit do Tucsonu.“

Bankéř zrudl. Mnul si ruce a zdálo se, že hledá slova.

„Máte nějaké námitky?“ zeptal jsem se ho.

Přikývl.

„Je mi líto, slečno Bullocková,“ řekl skřehotavým hlasem, „ale nejsem schopen splnit vaše přání.“

„A proč ne?“ ostře jsem se otázal.

„Protože na dědictví po panu Lewtu Bullockovi vznesl nárok ještě někdo,“ řekl Alan Cummings.

Bylo to jako úder kladivem do hlavy. Přišel někdo na stejný nápad jako já?

„Kdo?“ vyhrkl jsem.

„Manželka Lewta Bullocka,“ řekl.

Ztěžka jsem polkl. Hned mi bylo jasné, o kom mluví. Existovala pouze jedna žena, která se mohla vydávat za manželku Lewta Bullocka: Belle Kilkennyová!

Hlavou se mi honily myšlenky.

S Belle Kilkennyovou jsem vůbec nepočítal. Mělo mě to napadnout už když jsem mezi Shaneovými papíry uviděl tu listinu s Lewtovým rukopisem.

Shane ji mohl dostat jen od Belle Kilkennyové.

A bylo jasné, že Belle si vzpomene na dědictví, až překoná žal nad ztrátou svého milence Shanea.

„Paní Belle Bullocková, rozená Kilkennyová?“ pro jistotu jsem se zeptal.

Tlouštík energicky přikývl.

„Vy tedy víte, že pan Lewt Bullock byl ženatý?“

„Ne,“ odsekl jsem, „ale dokážu si domyslet, kdo se vydává za jeho vdovu.“

„Byl mi předložen oddací list paní Bullockové, pane,“ odvětil Cummings. „Podepsaný Lewtem Bullockem i jí. A také reverendem Garthem Millem z Quijotoy.“

„Nenapadlo vás, že by mohla být zfalšovaná?“

Tlouštík zvedl obočí.

„To si vyprošuji, pane Treherne. Jsme seriózní podnik. Pan Marbury před svým odjezdem inicioval vyšetřování v Quijotoy. Reverendu Millerovi se zhruba před týdnem bohužel přihodilo neštěstí. Jeden opilý mladý muž, který naslepo střílel kolem sebe, ho smrtelně zasáhl. Ale jeho hospodyně si ještě vzpomněla, že pan a paní Bullocková byli reverendem před třemi měsíci oddáni.“

Musel jsem se snažit, abych nezaklel.

„Byla paní Bullocková už tady, aby vznesla své nároky?“

„Osobně ne,“ odtušil Cummings. „Byl u mě pan Tex Mallory, který zastupuje její zájmy. Řekl, že po několika dnech chce přijet do Gila Bendu i s paní Bullockovou.“

Spadly mi šupiny z očí.

Najednou mi to všechno bylo jasné.

Belle Kilkennyová nezávisle na mě přišla na stejnou myšlenku a cílevědomě ji uskutečňovala. Nejprve se postarala o důkaz, že se s Lewtem Bullockem vzali. V Quijotoy si obstarala tu listinu a pravděpodobně vlastnoručně zfalšovala Lewtův podpis. Aby reverenda netrápily výčitky svědomí a možná taky aby jednoho dne nemohl promluvit, nechala ho umlčet. Byl jsem přesvědčen, že smrtící kulka byla vystřelena z revolveru Kida Curryho, toho mladíka, jehož jsem musel zabít za Bullockovým domem v Tucsonu.

Curryho na mě poštval Tex Mallory poté, co se dozvěděl, že existuje ještě někdo, kdo vznesl nárok na dědictví po Lewtu Bullockovi.

Nyní mi také bylo jasné, proč se to na nádraží Souther Pacific jen hemžilo Nevadovými bandity.

Nečekali na mě, nýbrž na Belle Kilkennyovou.

Nevada se očividně dozvěděl o krocích Belle, o mých ovšem ještě ne.

„Co se bude dít, když jsou dva dědicové?“ chraplavě jsem se zeptal.

„Vzhledem k tomu, že paní Bullocková a pan Bullock nemají žádné děti, rozdělí se dědictví í mezi vdovu a sestru pana Bullocka rovným dílem.“

„Dobrá,“ hlesl jsem. „Slečna Bullocková by ráda věděla, s jakou částkou může počítat. Mohl byste jí, prosím, ukázat účetní knihu?“

K mému překvapení Alan Cummings nic nenamítl.

Měl účetní knihu ve svém psacím stole.

Ztěžka vstal z křesla a obešel stůl.

„Tady, podívejte se, slečno Bullocková,“ řekl. „Jde se o částku sto dvacet tisíc dolarů.“

Na okamžik se mi zatajil dech. I Juliet, která dosud neřekla ani slovo, zbledla. S tolika penězi jsme nepočítali ani v nejdivočejších snech.

Vzpamatoval jsem se a chraplavě jsem se zeptal: „Je možné vyplatit slečně Bullockové jí náležející polovinu dědictví?“

Alan Cummings zavrtěl hlavou. „Je mi líto, pane Treherne,“ řekl pevným hlasem. „To by bylo nezákonné. To lze Učinit pouze v přítomnosti obou dědiců. Pořád je možné, že paní Bullocková zpochybní dědický nárok slečny Bullockové. Ne, tato záležitost musí být vyřešena za přítomnosti smírčího soudce. Chtě nechtě budete muset zůstat, dokud paní Bullocková nepřijede do Gila Bendu.“

„Kdy s tím počítáte?“ přidušeně jsem se zeptal.

„Pan Mallory mi řekl, že do Gila Bendu dorazí s paní Bullockovou pravděpodobně zítra.“

„Zítra je neděle,“ podotkla Juliet.

Alan Cummings se usmál.

„Jsme připraveni plnit své povinnosti vůči klientům i v neděli, slečno Bullocková,“ odvětil.

Tvrdě jsem polkl.

Všechno jako by se spiklo proti mně. Neděle byla vždycky můj smolný den. Když se mi přihodilo něco nepříjemného, bylo to vždycky v neděli. Na to, že zítra je neděle, jsem nepomyslel.

Nejraději bych se na všechno vykašlal.

Při myšlence na Nevadu mi naskakovala husí kůže. Věřil bych si na něj, ale ne v neděli.

Juliet mi zatahala za rukáv kabátu.

Probral jsem se ze strnuti.

Alan Cummings nás odvedl ke dveřím a ten malý muž nás pustil ven.

Hned jsme vydali k Palo Verde House a odebrali se do našich pokojů. Juliet si nechala přinést jídlo. Pojedli jsme společně.

Moc jsme toho nenamluvili.

Zamyšleně na mě hleděla. „Co teď budeš dělat?“ tiše se zeptala po chvíli.

Pohlédl jsem na ni.

„Budeme se muset nějak dohodnout s Belle Kilkennyovou,“ přidušeně jsem odpověděl.

„Znáš Belle Kilkennyovou dobře?“ V jejím hlasu byl slyšet číhavý podtón. Dobře jsem věděl, co tím myslela.

Vyprávěl jsem jí, co jsem o Belle věděl.

„Ty myslíš, že byla skutečně vdaná za Lewta Bullocka?“ zeptala se.

„Samozřejmě že ne. Ten oddací list je zfalšovaný. A aby reverend nemohl mluvit, tak ho nechala odkrouhnout. Tím mládencem, kterého na mě v Tucsonu nasadil Mallory.“

„Můj Bože,“ hlesla Juliet. „Oni to zkusí znovu, Lukeu! Možná chtějí oddělat i mě,“

Zavrtěl jsem hlavou a usmál se.

„Tomu nevěř, Juliet. Belle hoří půda pod nohama tak jako nám. Ona i my máme jen jedinou možnost: domluvit se a spokojit se s polovinou dědictví.“

Juliet vstala a zezadu mě objala. Políbila mě na pravé ucho.

„Drž mě pevně, Lukeu,“ zašeptala. „Pevně, jinak ztratím nervy.“

O něco později jsme leželi na posteli a milovali se.

Byl jsem myšlenkami někde úplně jinde, ale nedal jsem to znát.

Nevadovi bandité.

Začala mě kvůli nim bolet hlava.

Věděl jsem, že Nevada čeká někde poblíž Gila Bendu, aby v pravý okamžik nechal sklapnout past. Do ní se měla chytit Belle Kilkennyová.

+++

Zůstali jsme v posteli skoro až do oběda.

Juliet jako by nemyslela na nebezpečí, která číhala kolem nás. Předla jako kočka a stále mě neměla dost.

Nemohl jsem se dočkat, až přijede odpolední vlak z Tucsonu. Mezitím jsem pochopil, proč Tex Mallory s námi nejel do Gila Bendu. Zřejmě v Tucsonu čekal na Belle Kilkennyovou.

Kručelo mi v žaludku.

Tentokrát jsem jídlo nechal přinést na můj pokoj, abychom nemuseli stlát.

Nacpal jsem se.

Juliet chodila po pokoji nahá, čemuž bych ještě před dvěma dny nevěřil. Měl jsem pocit, jako by doslova rozkvetla. V Tucsonu to ještě bylo roztřesené děvče. Nyní jsem před sebou měl ženu, která si byla vědoma svého těla.

Měl jsem ji rád. Bavilo mě s ní spát, přestože žena mých snů vypadala jinak. Juliet byla velmi milá dívka. Byl jsem si jist, že muž, který si jednou vezme, neprohloupí.

Nechtěl jsem myslet na to, jak bude Juliet reagovat, až jí vysvětlím, že spolu nemůžeme zůstat. To však ještě bylo daleko.

Přemýšlel jsem o tom, co plánuje Belle Kilkennyová. Určitě jí bude lomcovat hněv, až se od Texe Malloryho dozví, že jsem se nejen zmocnil dědictví po Shaneu Bullockovi, ale že chci ještě i peníze mrtvého Lewta.

Přestřelku by si ti dva tady v Gila Bendu nedovolili.

Ne. Belle Kilkennyová bude muset kousnout do kyselého jablka a rozdělit se o Lewtovo dědictví s Juliet.

Pak přijel vlak z Tucsonu.

Oblékl jsem se a šel jsem dolů, abych pozoroval, kdo přijde od stanice.

Po chvíli jsem spatřil několik jezdců, kteří cválali k městu. Ukryl jsem se v jednom průjezdu a uviděl, že to jsou muži z Bullockovy staré bandy. Přijeli k saloonu a přivázali své koně před ním. Potom zmizeli vevnitř.

Hleděl jsem dál k nádraží.

Jela odtud jediná drožka.

V ní však nebyli Belle Kilkennyová a Tex Mallory.

Utřel jsem si zpocený krk.

Znovu se mě zmocnilo přání sbalit si své věci a zmizet. Každý den, co jsem s Juliet zůstával v Gila Bendu, nás přibližoval k peklu.

Vrátil jsem se do Palo Verde House.

Juliet na mě napjatě hleděla. Pokrčil jsem rameny. „Nic,“ chraplavě jsem řekl. „Patrně přijedou až zítra.“

Juliet na to nic neřekla. Myslel jsem si, že se pokusí mě přemlouvat, abych z Gila Bendu odjel a vzdal se dědictví po Lewtu Bullockovi.

Tvářila se však, jako by žádné nebezpečí neexistovalo. Věděl jsem, že se těší na to, jak se mnou bude moct strávit další noc v Palo Verde House.

Ještě než se setmělo, mě znovu zatáhla do postele.

Tentokrát poznala, že jsem duchem jinde.

Vstal jsem a řekl: „Já už to nevydržím, Juliet. Musím vědět, co se děje. Půjdu se podívat do města. Cítím, že něco je ve vzduchu. Nevycházej z pokoje. Otevři, jen když uslyšíš můj hlas, ano?“

Dívala se vytřeštěnýma očima, jak jsem se oblékal do věcí, které jsem nosil v Tucsonu.

„Buď opatrný, Lukeu,“ zašeptala, když jsem odcházel. „Kdybych tě uviděla mrtvého na ulici, tak bych to nevydržela.“

Usmál jsem se.

„Myslíš, že mně by se to líbilo?“ odtušil jsem.

Pak jsem vyšel na chodbu a po úzkém schodišti jsem sešel do dvora Palo Verde House.

+++

Zůstal jsem na verandě saloonu, ve kterém byli bandité. Někteří vycházeli ven a prohlíželi si mě. Dokud to však nebyl Guy McIntosh, tak mi to nevadilo.

Snažil jsem se vyslechnout něco z jejich rozhovorů, ale nebylo to možné. To bych musel jít do saloonu, a to bylo příliš nebezpečné.

Pomalu jsem šel pryč.

Všiml jsem si, že nikdo z banditů nejel na nádraží. Co by tam také dělali? Další vlak měl do Gila Bendu přijet až zítra.

Prošel jsem kolem banky.

V oknech byla tma.

Obyvatelé městečka chodili spát se slepicemi, jak se zdálo. Nebo měli strach z bandy Lewta Bullocka. Možná se báli, že po smrti bosse se její chování změní a bandité přestanou brát na město ohledy.

Dorazil jsem na konec Main Street.

U jedné kůlny jsem spatřil dva osedlané koně.

Začal jsem pozorovat tu kůlnu.

Po čtvrthodině jsem věděl, kde jsou jezdci těch koní. Leželi za hromadou balíku slámy. Občas tam zasvítil žhavý konec cigarety.

Už jsem přemýšlel nad tím, co tam ti chlápci hledají, když tu jsem zvedl hlavu a uslyšel tichý dusot kopyt, který tam přinesl vítr z jihu.

I ti dva za balíky slámy ho museli slyšet. Viděl jsem, jak jeden z nich odhodil cigaretu a zašlápl ji. Zvedli se. V bledém svitu hvězd se leskly hlavně jejich koltů.

Plížil jsem se k nim. Vedle mě byly ve stěně kůlny dveře. Daly se neslyšně otevřít. Vklouzl jsem do tmavé stáje a chvíli čekal, až si mé oči přivyknou tmě.

Pak jsem tápal dál.

Jedno křídlo vrat bylo otevřené.

Proplížil jsem se kolem jednoho povozu, dorazil k vratům a pomalu vysunul hlavu.

Ti dva nebyli ani pět yardů ode mě.

Napjatě hleděli na oba jezdce, kteří se krokem blížili k prvním domům Gila Bendu.

Jeden z nich byl malý a drobný, druhý poměrně vysoký. Ještě byli příliš daleko na to, abych je mohl poznat. Bylo však jasné, že ti dva bandité je mají zastavit.

Zatajil se mi dech, když jsem viděl, jak ti dva jezdci náhle zastavili koně. Všimli si něčeho?

Málem jsem hvízdl.

Menší z nich si sundal klobouk. Přestože byla tma, dalo se rozeznat, že má dlouhé světlé vlasy.

Náhle jsem věděl, kdo ti dva jezdci jsou.

Belle Kilkennyová a Tex Mallory!

Tušili, že Bullockova banda na ně bude v Gila Bendu číhat. Proto nejeli vlakem. Každopádně ne až do Gila Bendu.

Zřejmě vystoupili stanici před ním, vypůjčili si koně a pak jeli sem.

Tiše spolu mluvili.

Potom opět vyjeli.

Oba bandité za balíky slámy zvedli kolty.

Jezdci už byli jen deset yardů od kůlny.

Jeden z banditů se pohnul. Chtěl vylézt zpoza balíků slámy.

V ruce jsem držel peacemaker. Kovové cvaknutí kohoutku bylo v nočním tichu slyšet až příliš.

Vyskočil jsem.

Bandita se otočil a zavrčel.

Než však mohl zmáčknout spoušť, byl jsem vedle něj. Praštil jsem ho pažbou peacemakeru do předloktí. Tiše vykřikl. Zvedl levou ruku, aby vykryl druhý úder, ale nebyl dost rychlý. Praštil jsem ho do spánku. Skácel se k zemi.

Otočil jsem se k jeho kumpánovi.

Zmizel za balíky slámy. Okamžitě jsem se rozběhl a rybičkou se vrhl za hromadu.

Vynořil se přede mnou stín. Rozmáchl jsem se levou rukou a ucítil jsem tvrdý náraz do ramene. Okamžitě jsem byl znovu na nohou. Šlápl jsem mu na zápěstí a praštil ho peacemakerem do hlavy. To ho omráčilo jako jeho druha.

S hekáním jsem vstal.

Hned jsem viděl, že Tex Mallory už nesedí v sedle.

Belle Kilkennyová držela uzdu druhého koně a tiskla se ke krku svého zvířete.

Uslyšel jsem škrábavý zvuk a otočil jsem se.

Tex Mallory stál za mnou. V ruce držel kolt. V očích se mu odráželo bledé světlo hvězd.

Lhostejně jsem si otočil peacemaker kolem ukazováčku pravé ruky a dal ho zpátky do pouzdra. Usmál jsem se na něj.

„Tak co, Mallory?“ hrdelně jsem se zeptal. „Jestli to zmáčkneš, tak máš během pěti minut na krku celou Nevadovu bandu.“

Hleděl na mě.

Sklonil ruku s koltem jen pomalu po tom, co pohlédl na oba omráčené bandity.

Belle Kilkennyová vedla oba koně kolem balíků slámy. Pohlédla na mě vytřeštěnýma očima.

„Shermane!“ vyhrkla. Ohlédla se na Malloryho. „Myslela jsem si, žes ho varoval, aby nejezdil do Gila Bendu!“

„Varoval mě, Belle,“ odpověděl jsem namísto Malloryho. „Bohužel jenom před sebou. Kdyby mi řekl, že tu v Gila Bendu na vás čekají Nevadovi lidé, tak bych jel dál do Yumy.“

Její hezká tvář s nosem nahoru a rty k nakousnutí se zachmuřila.

Viděl jsem, jak se jí rychle zvedají ňadra, jako by chtěla vyskočit z blůzy. Měla na sobě ty samé věci jako tenkrát v Arivace. Vyšívané bolerko, tmavou blůzu s volánky, úzkou černou sukni a černý klobouk s plochou korunou, jenž jí zakrýval její dlouhé blond vlasy, které měla očividně načesané.

„Nemáš na Lewtovy peníze právo, Shermane!“ zvolala.

„Tak jako ty, Belle,“ odvětil jsem.

„Měl jsem tě v Tucsonu odpravit!“ zasyčel Tex Mallory.

Můj úsměv ho doháněl k zuřivosti.

„Měls to zkusit sám a ne na mě posílat toho frajírka,“ opáčil jsem. „Curry byl dobrý tak akorát na to, aby oddělal toho reverenda.“

Pochopili mou narážku.

Belle Kilkennyová byla zachmuřená. Kývla na omráčené bandity.

„Ti asi nejsou jediní, co?“

„Myslím, že ve městě je celá banda,“ řekl jsem. „Nevadu jsem ještě neviděl, ale podle mě je poblíž a jenom čeká na zprávu, že jste přijeli do Gila Bendu.“

Mallory a žena opět mlčeli. Krátce na sebe pohlédli. Očividně nevěděli, co si se mnou počít.

„Poslouchej, Belle,“ poznamenal jsem. „Je jenom jedna možnost, pro tebe a pro mě. Musíme se o Lewtovy peníze rozdělit. To dědictví můžeme dostat jen společně. Bullockova sestra vznesla nárok na polovinu…“

„Sestra?“ vyprskla Belle. „Kdes tu couru vyhrabal, Shermane? Je to Lewtova sestra asi tak jako…“

„…ty vdova po něm,“ chladně jsem jí skočil do řeči. „Chceš to vysvětlovat u soudu? Do té doby nám Nevada už dávno opatří lístky do pekla.“

Sevřela rty.

„Má pravdu, Belle,“ řekl Mallory hlasem, který se chvěl zlostí. „Má nás v hrsti. Nezbývá nám nic jiného než přistoupit na jeho návrh.“

Dobře jsem slyšel podtón v jeho hlasu.

Tex Mallory si říkal, že mi mou polovinu sebere, až ty peníze vyzvedneme v bance.

„Dobrá.“ Belle přikývla. „Jaks to vymyslel, Shermane?“

„Mámemálo času, Belle.“ Kývl jsem na omráčené bandity. „Nejdřív musíme svázat a někam uklidit ty dva, aby nemohli varovat své kumpány. Ještě dnes v noci musíme vytáhnout ředitele banky a smírčího soudce z postele, ať nám vyplatí dědictví po Lewtovi. Než se rozední, musíme být pryč, jinak si nás Nevada podá.“

Belle přikývla.

„To je v pořádku, Shermane. Víš, že Lewt si ulil skoro sto tisíc dolarů?“

„Sto dvacet tisíc,“ lhostejně jsem podotkl.

Pohlédla na mě.

„Odveď mě do banky, Shermane,“ hlesla. Ohlédla se na Texe Malloryho. „Odkliď ty dva. Ale tak, aby je do zítřka nikdo nenašel.“

„Jejich koně stojí za stájí,“ řekl jsem. „Sesedni, Belle. Bude lepší, když tam půjdeme pěšky.“

Okamžitě to udělala a hodila Mallorymu uzdu.

„Pojď, Shermane,“ řekla, aniž se dál starala o hráče, který byl rudý vzteky. Vypadalo to, že každou chvíli vybuchne.

Šel jsem před Belle směrem k Palo Verde House. Chtěl jsem nejdřív zavést do banky Belle i Juliet a potom jít pro ředitele a smírčího soudce.

Belle čekala na dvoře Palo Verde House.

Pak se obě ženy setkaly. Belle byla o půl hlavy menší než Juliet, ovšem mnohem vyzývavější.

Hned jsem viděl, že se nemají rády.

Nedal jsem jim čas, aby se začaly častovat jízlivými poznámkami, a hned jsem s nimi šel k bance.

„Hlavně klid!“ zabručel jsem. „Sebemenší chyba by nás všechny mohla stát život!“

Pak jsem zmizel ve tmě a s nožem v ruce jsem otevřel zadní dveře banky. Tichým hvízdnutím jsem přivolal obě ženy a potom jsem je postrčil do banky.

Alan Cummings spal v patře banky, to jsem věděl. Museli jsme ho vzbudit a zeptat se ho, kde bydlí smírčí soudce.

+++

Alanu Cummingsovi se chvěly ruce.

S takovou noční návštěvou nepočítal. Nechal jsem ho, aby si oblékl kalhoty a strčil si do nich krátkou noční košili. Potom jsem se ho zeptal na smírčího soudce.

Belle mě odstrčila stranou a podala Cummingsovi listinu potvrzující sňatek.

„Myslím, že tím je všechno jasné,“ chladně řekla. „K čemu potřebujeme smírčího soudce? Teď nám vyplatíte dědictví po Lewtu Bullockovi, Cummingsi, jinak pojedu do Phoenixu a udělám tam takový cirkus, že skončíte na dlažbě!“

Cummings zasténal. Chvějící se rukou vrátil Belle její listinu a přikývl.

„Tak dobrá. Pokud jste se dohodly, pak tomu nic nebrání.“

Oddechl jsem si a vyměnil si krátký pohled s Juliet.

Zdálo se, že v té chvíli ji peníze vůbec nezajímají. Metala blesky očima. Cítil jsem, že Belle Kilkennyovou nenávidí za to, jak dobře vypadá. Možnáji napadlo, že bych ji mohl kvůli Belle opustit a zmizet i se všemi penězi.

Teď jsem se jí však nemohl věnovat.

Cummings nás odvedl do trezoru.

Měl moderní dveře, jež bylo možné odemknout jen dvěma různými klíči. Cummings měl jeden klíč v předsíni a druhý v kapse kalhot.

Otevřel trezor a vešel dovnitř.

Mihotavá zář petrolej ky zalila prostor velký asi šest krychlových yardů, na jehož stěnách byly úzké police s hromádkami dolarů.

Podle lačného výrazu jejího obličeje, jsem poznal, na co myslí. Nejraději by teď obtloustlému Cummingsovi vpálila kulku do hrudi, vybrala trezor a vyřídila i mě. Netroufala si však na to.

Počkal jsem, až nám Cummings podal dvě kožené tašky. Očividně už všechno dopředu připravil. „Jestli chcete, můžete si ty peníze spočítat,“ řekl hrdelním hlasem. „V každé tašce je šedesát tisíc dolarů.“

Otevřel jsem naši kabelu a nahlédl jsem dovnitř. Při pohledu na svazky dolarů mi přeběhl mráz po zádech.

Belle chtěla své dolary počítat.

Podal jsem Juliet naši tašku.

Cummings chtěl vyjít ven.

Přistoupil jsem k němu.

Dočista ho to překvapilo. Vykřikl, zavrávoral a ustoupil a já za ním zavřel těžké dveře. Rychle jsem otočil oběma klíči a položil je na místo, kde byl předtím ukrytý jeden z nich.

Z trezoru se ozývalo tlumené bouchání. Bylo tak tiché, že jsme je skoro neslyšeli.

„Do deváté hodiny zítra ráno se odtud Cummings nedostane,“ zamumlal jsem. „Do té doby už budeme za horama.“

Vystrkal jsem Belle a Juliet z předsíně.

Než jsme opustili banku, zhasl jsem petrolejovou lampu.

Na dvoře jsem řekl Belle: „Najdeš Malloryho sama? Juliet a já máme koně na druhém konci města. Pojedeme na sever. Nevada si určitě myslí, že jsme zamířili do Tucsonu.“

Ve světle modrých očích se krátce zajiskřilo. Belle přikývla a přiškrceným hlasem řekla: „Hodně štěstí, Shermane. A modli se, ať mi už nikdy nevkročíš do cesty.“

„To bych si dal,“ odvětil jsem s úsměvem.

Obrátila se a běžela pryč.

Juliet hleděla za ní. Když zmizela ve tmě, chytila mě za ruku.

„Jaks to myslel s těmi koňmi, Lukeu?“ zašeptala. „My přece žádné nemáme.“

„Bude lepší, když si Belle bude myslet, že jsme hned zmizeli,“ odvětil jsem s úsměvem. „Zítra ráno odjedeme vlakem do Yumy. Vyjíždí v osm. Cummingse najdou až v devět, až do banky přijdou úředníci. To už budeme čtyřicet mil od Gila Bendu.“

Juliet se přitiskla ke mně a políbila mě na tvář.

„Opravdu znáš Belle Kilkennyovou jenom zběžně?“ zeptala se podezíravě.

„Přísahám,“ řekl jsem. Nebudu jí přece vykládat o tom, že jsem se s ní nepoznal intimněji jen proto, že jsem v Arivace toužil po zpěvačce a majitelce saloonu Jackie Bonnerové.

Spěchali jsme zpět do Palo Verde House.

Vytáhl jsem z komory na prádlo balík s třiceti tisíci dolarů a dal je do tašky s šedesáti tisíci z Lewtova dědictví.

Juliet však už zase myslela na něco jiného než na peníze…

+++

Má euforie z toho, že jsme to dokázali, měla brzy být zchlazena.

Přitom ten den začal tak dobře.

Juliet a já jsme vstali brzy a včas jsme s našim drahocenným zavazadlem odjeli na nádraží trati Southern Pacific, na němž se znovu potloukala pochybná individua. O nás však nejevila zájem.

Belle Kilkennyová a Tex Mallory teď už určitě byli daleko na jihu, pokud měli aspoň trochu rozumu. Bylo ovšem také možné, že objedou město a potom se vydají na sever, aby nás stopovali. Tušil jsem, že Belle se asi ještě nevzdala. Věřila, že jí ty peníze patří všechny. Otázkou ale bylo, jaký pocit u ní převažoval, zda chamtivost nebo strach z Nevady.

Bandité i toho rána čekali na Belle Kilkennyovou marně.

Juliet a já jsme bez potíží nastoupili do vlaku do Yumy.

Když vlak konečně vyjel, Julie se celá chvěla. Trvalo to skoro půl hodiny, než se aspoň trochu vzpamatovala.

Dívali jsme se z okna a pozorovali pustou, žlutohnědou krajinu, která ubíhala kolem nás. Thebou a Piedrou vlak projel.

Stát měl až v Sentinelu, ale tam jsme toho rána nedojeli.

Několik mil za Piedrou se náhle ozvalo skřípění brzd. Byli jsme katapultování ze svých sedadel. Slyšeli jsme křik cestujících.

Pomohl jsem Juliet na nohy a sykl na ni, ať zůstane klidně sedět na sedadle a dává pozor na tašku s penězi.

Byl jsem přesvědčený, že vlak zastavili Nevadovi bandité.

Když sebou souprava trhla a zůstala stát, běžel jsem ke dveřím vagonu, otevřel je a vyšel na plošinku.

Cestující seskakovali do kolejiště.

Slyšel jsem volání.

„Co se děje?“ zeptal jsem se průvodčího, který běžel podél vlaku.

„Někdo vyhodil koleje do vzduchu!“ odvětil.

Polkl jsem. Bylo mi jasné, že v úvahu přichází jen Nevada. Ale proč jeho lidé nezaútočili na vlak?

Slezl jsem po schůdkách dolů a rozhlédl se.

Nikde nebyl vidět žádný oblak prachu.

Zamyšleně jsem kráčel kolem vagonů k lokomotivě.

Zastavila se jen asi deset yardů od místa, kde byly koleje přerušené.

Musel to být silný výbuch. Jáma v kolejišti byla nejméně deset stop hluboká. Exploze pokroutila koleje, jako by byly z gumy a ne ze železa.

Topič vylezl na telegrafní sloup a posílal Morseovou abecedou zprávu do Sentinelu.

Mé nervy byly pořádně napjaté.

Byla to Nevadova práce, tím jsem si byl jist.

Ale jak mohl tak rychle zjistit, že jedeme tímto vlakem do Yumy?

Musel mít svého člověka u trati, aby mohl okamžitě reagovat, kdyby mu zájemci o dědictví po Lewtu Bullockovi proklouzli mezi prsty.

Šel jsem zpátky k Juliet.

Hleděla na mě vytřeštěnýma očima.

Vysvětlil jsem jí, co se stalo.

„Asi sem pošlou stavební četu ze Sentinelu,“ zamumlal jsem.

„Jak dlouho to může trvat?“ tiše se otázala.

Pokrčil jsem rameny.

„Do Sentinelu je to takových deset mil. Předpokládám, že tu budeme trčet nejméně pět hodin.“

Kdybych byl sám, vzal bych tašku s dolary a vrátil bych se pěšky do Piedry, kde bych si sehnal koně a odjel pryč.

Juliet by však ten pochod nevydržela.

Chviličku jsem uvažoval, jestli bych si neměl vzít půlku dolarů a myslet jen na sebe. Potom jsem ale zavrtěl hlavou. Když jsem si uvědomil, co by s Juliet mohli provést bandité… Takový lump jsem zase nebyl, že bych ji nechal ve štychu.

Rozplakala se.

Objal jsem ji a začal ji utěšovat.

„Možná to nemá nic společného s námi,“ zamumlal jsem. Sám jsem však tomu nevěřil.

+++

Stavební četa ze Sentinelu dorazila během hodiny. Trvalo další tři hodiny, než opravili trať a položili nové koleje. Kdyby jim nepomohly dva tucty pasažérů z vlaku, asi bychom tam byli ještě další dvě hodiny.

Juliet si oddechla, když se vlak opět rozjel.

Můj neklid se však stupňoval.

Litoval jsem, že jsem se nepokusil tašku s penězi zahrabat někde u trati i s tím rizikem, že by to někdo z cestujících mohl vidět.

Juliet si všimla, jak si hraju s peacemakerem a jak neustále sahám po winchestrovce, kterou jsem vytáhl ze zavazadel a postavil na lavičku vedle sebe.

Nemluvili jsme. Nechtěl jsem Juliet znepokojovat, ale přesto pochopila, že nebezpečí ještě trvá.

Naším vagónem několikrát prošel průvodčí. Předtím jsem si ho nevšiml. Pro náš vagon byl přidělen černoch, jehož jsem od oné nedobrovolné zastávky neviděl.

Tento průvodčí byl bílý.

Přitom ve vlacích Southern Pacific pracovalo jen málo bílých průvodčích.

Neuniklo mi, že na mě a na Juliet pokaždé vrhl krátký, pátravý pohled.

Už jsem si na něho chtěl posvítit, když se objevili první domy Sentinelu. Lokomotiva zahvízdala. Potom začala brzdit a vlak zastavil na nádraží v Sentinelu.

Průvodčí zmizel.

Opřel jsem se o okno.

Na nástupišti nebylo mnoho lidí. U zadního vagonu jsem viděl několik mužů, kteří nastoupili do vlaku. Jeden černý průvodčí zamával a vlak se zase rozjel.

Zavřel jsem okno.

Muži, kteří nastoupili do vlaku, byli oblečení jako normální kovbojové. Rozhodl jsem se, že se jim podívám na zoubek. Kdybych převzal iniciativu, možná bych jim udělal čáru přes rozpočet.

„Podívám se dozadu, Juliet,“ tiše jsem řekl.

Nic na to neřekla. V jejích šedomodrých očích ale byl strach. Posunul jsem k ní winchestrovku. Trhla sebou, když se jí zbraň dotkla. Ani jsem nevěděl, jestli s ní umí zacházet.

Po krátkém váhání jsem šel k zadnímu východu z vagonu. Vítr mi vmetl prach do tváře, když jsem otevřel dveře na plošinu a vyšel ven. Někdo za mnou zvolal, že mám zavřít dveře.

Učinil jsem tak.

V následujícím okamžiku se otevřely dveře druhého vagonu.

Na první pohled jsem poznal kovboje, kteří do vlaku nastoupili v Sentinelu.

I jim se dostal do očí prach. Na spojovací plošině už byli tři z nich, když mě první poznal.

Viděl jsem, jak strnul a cosi řekl svým kumpánům. V tom hluku jsem mu nemohl rozumět.

O to srozumitelnější byl jeho pohyb.

Vytáhl z pouzdra kolt.

Byl jsem mnohem rychlejší než on, jelikož jsem takovou reakci čekal. Výstřel z mého peacemakeru zanikl v rachotu kol.Viděl jsem, jak mu ruka trhla dozadu. Revolver mu vyletěl z dlaně a zmizel kdesi u trati.

Ostatní již také jednali. Vypálil jsem ještě jednou. Jednomu z nich odletěl stetson z hlavy a pak se vedle mě do dveří zavrtala kulka.

Nezbývalo mi, než se dát na ústup.

Otevřel jsem dveře a skočil dovnitř.

Pocítil jsem zadostiučinění.

Ty chlápky jsem nemínil pustit do našeho vagonu. Do Aztecu, který byl asi padesát mil od Sentinelu, jsem je mohl držet v šachu. A tam, jak jsem doufal, mi pomohou ostatní muži a zaženou desperáty na útěk.

Trhl jsem sebou, když jsem uslyšel tichý výkřik Juliet.

Teprve teď jsem si všiml, že cestující sedí nějak strnule a nehýbou se.

Otočil jsem se.

Peacemaker jsem namířil na toho bílého průvodčího.

Nevystřelil jsem však.

Průvodčí držel pod krkem Juliet a škrtil ji. Kolem pravého boku jí prostrčil ruku s koltem.

„Pusť ten revolver, Shermane, nebo tu holku odkrouhnu!“ sykl.

Za mnou se ozvaly kroky.

Viděl jsem Julietinu tvář zkřivenou strachem.

Věděl jsem, že musím všechno vsadit na jednu kartu a přesnou ranou do hlavy toho banditu v uniformě průvodčího sejmout, pokud chci zachránit sobě a Juliet život.

I tak jsem ale váhal. Myšlenka na to, že by ten průvodčí mohl vzít Juliet s sebou, mi naháněla hrůzu.

V následujícím okamžiku se za mnou rozletěly dveře vagonu.

Otočil jsem se.

To poslední, co jsem viděl, byla ruka, která se ke mně rychle blížila.

Něco mě bouchlo do hlavy.

Zatmělo se mi před očima a pak jsem se začal řítit do černé hlubiny.

+++

Dunělo mi v hlavě a měl jsem pachuť na jazyku. Chtěl jsem zvednout ruce, abych se bránil proti banditům, ale nešlo to.

Houpala se pode mnou zem.

Otevřel jsem oči, ale hned jsem je zase zavřel, když mě oslepilo prudké světlo.

Pak jsem pomalu pochopil, že už nejsem ve vlaku. Polykal jsem jen ztěžka. Nechal jsem oči zavřené a snažil se uklidnit dech.

Potom jsem ucítil tlak na rukou.

Náhle jsem pochopil, že mě svázali, a poznal jsem, že sedím v sedle a že to houpání způsobuje krok koně.

Pane Bože, pomyslel jsem si, jak dlouho jsem už v bezvědomí?

Tentokrát jsem oči otevřel opatrně.

To, co mě tak předtím oslepilo, bylo slunce. Stálo vysoko na obloze.

Nyní jsem slyšel i zvuky.

Rozeznal jsem tlumené dusání kopyt od vrzání sedel a cinkání postrojů.

Skoro jsem však necítil nohy.

To bylo tím, že jsem je měl svázané pod břichem koně, abych nemohl spadnout ze sedla. Když jsem pohnul hlavou, ucítil jsem, jak se mi na ní natahuje kůže. Na místě, do kterého jsem dostal tu ránu, se mi musela udělat velká boule.

Pomalu jsem otočil hlavu.

Vtom mě kdosi chytil za ruku.

Slyšel jsem tichý hlas Juliet. „Lukeu! Jak se cítíš?“ Vzhlédl jsem a vyděsil se.

Co to s ní udělali?

Její plavé vlasy jí visely ve slepených pramenech, levou polovinu obličeje měla opuchlou a spodní ret rozbitý.

„Hej, probral se!“ ozval se čísi chraplavý hlas.

Něčí ruka mě chytila za vlasy a otočila mi hlavu.

Pohlédl jsem do neholené, zaprášené tváře bandity, kterého jsem předtím viděl na plošině zadního vagonu. Usmál se na mě a zavrčel: „Tak co, Shermane? Jaké to je na cestě do pekla?“

„Rozvaž mě a poznáš to přede mnou!“ zavrčel jsem na něho.

Zasmál se, pustil mě a hrubě mi narazil klobouk, který jsem měl pověšený na zádech.Ucítil jsem prudkou bolest a zatmělo se mi před očima. Zhroutil jsem se na hrušku sedla a chvíli mi trvalo, než jsem se zase vzpamatoval.

Slyšel jsem Julietin rozčilený hlas, ale nechápal jsem, co říká.

Potom ta slabost přešla.

Zvedl jsem hlavu, když jsem uslyšel ostrý dusot. Cválali k nám dva jezdci. Otočil jsem se. Za mnou na hřbetech svých koní uvolněně seděli tři chlápci. Jeden z nich byl ten, který měl předtím uniformu průvodčího. Teď na sobě měl kovbojské oblečení. Oba další chlápky jsem viděl na plošině vagonu.

Počkali, až přijeli ti dva jezdci. Jeden z nich měl pravou ruku v šátku. Jeho tvář byla bledá a ztrhaná. V očích se mu jiskřilo.

„Všechno v pořádku, Yancey?“ zeptal se „průvodčí“.

Oslovený jezdec přikývl, zatímco si mě prohlížel. Natáhl levou ruku a „průvodčí“ mu podal mou tašku.

Málem jsem zaklel, ale ovládl jsem se.

Proč mě prostě a jednoduše neodkrouhli? ptal jsem se.

„Dělejte, dál,“ řekl muž, který si mou tašku přivázal k hrušce sedla, „Chci dnes večer být u Torry Tanks.“

Bandita, který mi nasadil klobouk na hlavu, popadl uzdu mého koně a začal ho táhnout za sebou.

„Hej, nechcete mi rozvázat nohy?“ zavrčel jsem.

Nikdo mi neodpověděl.

Ohlédl jsem se na Juliet, ale tu už vzali mezi sebe dva jezdci. Viděl jsem, že jen s vypětím všech sil se dokáže udržet v sedle, i když ji bandité nespoutali.

Torry Tanks.

Věděl jsem , že tento pramen se nachází nějakých třicet mil na jih od Sentinelu v Gilské poušti na úpatí Granite Mountains.

Používali ho Papagové a banda Lewta Bullocka. Jinak se tak hluboko do pouště nikdo neodvážil.

Náhle jsem si byl jist, že se u Torry Tanks setkám s Nevadou.

A nemohl jsem říct, že bych se na to setkání těšil.

+++

Nechtěli udělat ani sebemenší zastávku. Vypadalo to, že jim je jedno, jestli uštvou koně.

Tomu mému kapala pěna od huby na mé nohavice. Kůži měl černou od potu. Tam, kde se jí dotýkalo sedlo, se rovněž tvořila pěna.

Slunce už téměř doputovalo až k obzoru. Stálo těsně nad vrcholky Granite Mountains na západě a poušť byla zalita jeho rudou září.

Cítil jsem se celý rozlámaný, ale silou vůle jsem se udržel v sedle. Neustále jsem hleděl na Juliet. Bandité ji mezitím přivázali k sedlu. Ne proto, že by se báli, že by jim mohla utéct, ale proto, že Juliet už se nedokázala udržet v sedle. Nebyla zvyklá na jízdu.

Trhl jsem sebou, když náhle třeskl výstřel.

Nad jedním návrším se vznesl obláček.

Ze země se tam zvedl jeden muž a dal jezdcům znamení.

Vůdce s mou taškou, o kterém jsem se mezitím dozvěděl, že se jmenuje Yancey Ward, dvakrát mávl winchestrovkou.

Muž na vršku opět zmizel.

Po půlhodině jsme projeli kolem něho.

Před námi v údolí poblíž roztroušených skal, mezi kterými se zelenaly keře a dva zakrslé palo verde, stál tábor.

Věděl jsem, že jsme dorazili k Torry Tanks.

Nijak mě to ovšem nepotěšilo. Nanejvýš skutečnost, že ta krutá jízda pro Juliet skončí.

Tábor sestával z tuctu potrhaných armádních stanů. V jedné lasové ohradě bylo více než padesát koní.

Byl jsem překvapený.

Nikdy bych si nebyl pomyslel, že BuUockova banda je ještě tak velká. Počítal jsem s tím, že se po Lewtově smrti rozpadne. Přes své zranění však byl Nevada schopen ji udržet pohromadě.

Viděl jsem, jak ze stanů vycházejí muži a jdou nám naproti.

A potom mě polil studený pot.

Můj pohled zabloudil ke skalám, protože jsem tam něco zaregistroval.

Teprve nyní jsem poznal konstrukci z trámů a kůlů. Na jedné z nich visel muž, který měl ruce pověšené na trámu. Nohy měl roztažené a přivázané ke kůlům, jež byly přibližně jeden a půl yardu od sebe.

Ztěžka jsem polkl, protože jsem toho muže poznal.

Byl to hráč Tex Mallory.

Jeho pestrá sametová vesta a bílá košile s náběrkami byly roztrhané a od krve. Černé vlasy mu visely do čela. Hlavu měl skloněnou na hrudi. Nehýbal se.

Zřejmě byl v bezvědomí.

Nemusel jsem vidět provazy, které visely mezi sousedními kůly, abych věděl, pro koho je určena tato konstrukce.

Po zádech mi přeběhl mráz.

Yancey Ward jel schválně kolem těch kůlů.

Slyšel jsem, jak Juliet zděšeně vykřikla. Zhroutila se.

Ward se tiše rozesmál. Usmál se na mě.

„Mallory už má jeden den za sebou, Shermane,“ řekl. „Zítra večer nebudeš vypadat líp.“

Nic jsem na to neřekl.

Jeli jsme k jednomu velkému stanu. Domníval jsem se, že patřil Nevadovi.

Před stanem bandité, kteří mě a Juliet vytáhli z vlaku, zastavili koně a sesedli. Došli k nim ostatní a odvedli vyčerpané koně.

„Průvodčí“, který se jmenoval Craig Walden, mi rozvázal pouta na nohou. Kožené řemeny, kterými jsem byl přivázaný k hrušce sedla, přeřízl nožem.

„Sesedni,“ zavrčel.

Chtěl jsem přehoupnout nohu přes hřbet koně, ale teprve nyní jsem si všiml, že mě nohy neposlouchají. Už jsem ale přenesl svou váhu, takže se stalo, co se stát muselo.

Walden mě nemínil zachytit. Dopadl jsem do prachu. Točila se mi hlava. Nadechl jsem se prachu a rozkašlal se. Podvědomě jsem zachytil, jak odvádějí mého koně. Viděl jsem kolem sebe zaprášené boty. Z posledních sil jsem vstal.

Třikrát jsem se svalil, protože měnohy prostě neposlouchaly. Pak se mi to povedlo. Stál jsem. Sice jsem vrávoral, ale rychle se to zlepšovalo.

Viděl jsem, že Juliet odvázali a sundali ze sedla. Dva chlápci ji odnesli k malému stanu, který stál vedle jednoho většího.

Otevřel se vchod.

Polkl jsem, když jsem uviděl Belle Kilkennyovou, která z něj vyšla.

Nevypadala, jako by tam s ní jednali špatně.

Její blond vlasy se v záři zapadajícího slunce rudě leskly. Oblečení měla čisté a stejně tak i tvář. Vypadalo to, že se mohla umýt.

Její velké světle modré oči byly chvíli upřeny na mě. Všiml jsem si, jak se pohledem vyhýbá kůlům s Mallorym. Potom pustila bandity s Juliet dovnitř a po chvíli tam zmizela i ona.

Náhle jsem ve vchodu velkého stanu zachytil pohyb.

Ohlédl jsem se.

Vyšel skloněný štíhlý muž.

Okamžitě jsem poznal, že to je Nevada. Jeho pohyby, kterými připomínal kočkovitou šelmu, byly nezaměnitelné.

Když se však narovnal a já pohlédl do jeho obličeje, zmocnila se mě hrůza.

+++

Nevada vypadal jako oživlá smrt.

Ještě stále měl tvář jako by vytesanou z kamene. Oči však měl zapadlé a líce pohublé. Jeho hlava vypadala jako lebka kostlivce. Úzké rty měl bezkrevné a ve světlých očích mu žhnuly plameny, které jako by mě chtěly spálit.

Přistoupil ke mně Yancey Ward. Jeho pravá ruka se pohnula a taška s devadesáti tisíci dolary spadla do prachu mezi mě a Nevadu.

Nevada se zašklebil. Přeběhl mi při tom mráz po zádech.

„Je to od tebe a od Belle hezké, že jste mi osobně přivezli dědictví po Lewtovi,“ řekl. Jeho hlas ztratil dřívější chlad. Zněl tlumeně a dutě, jako by mluvil někdo, kdo už byl jednou nohou v záhrobí.

Nic jsem neřekl.

Co jsem také měl odpovědět?

Stál přede mnou muž, který ode mě koupil kulku do hrudi. Byl jsem přesvědčený, že ta střela byla příčinou jeho nynějšího stavu. Nevada se náhle nahrbil. Celý se chvěl, když kašlal. Vytáhl kapesník a přitiskl si ho ke rtům.

Záchvat trval několik minut. Bandité tam nehybně stáli a hleděli na svého bosse.

Pak se Nevada opět narovnal.

Spatřil jsem krev v kapesníku a v koutku jeho úst a pochopil jsem, co s ním je.

Má kulka ho musela trefit do plic. Zřejmě v nich ještě pořád vězela a pomalu ho zabíjela.

„Viděls Malloryho?“ zasípal.

Přikývl jsem.

„Je tam místo i pro tebe, Shermane,“ vyhrkl.

Nevada byl vždycky rozvážný člověk, který jakékoli city považoval za zbytečnou přítěž.

Kulka, kterou měl v plicích, ho změnila. Téměř tělesně jsem cítil jeho nenávist ke mně.

„Zhebneš na žhnoucím slunci, Shermane!“ zavrčel. „Spálí tě a zemřeš tisícem smrtí, než ztratíš vědomí. A budeš v pekle přede mnou!“

Čekal na to, že mu něco odpovím, ale já mlčel.

Nemělo smysl prosit o milost nebo mu vysvětlovat, že je mi líto, že jsem ho zasáhl do hrudi.

Jeho kostlivecká tvář se zkřivila. „Pověste ho na trám!“ zvolal.

Chytili mě. Snažil jsem se bít kolem sebe, zavrávoral jsem a spadl na jednoho z banditů. Vtom jsem před sebou uviděl pažbu koltu. Vytáhl jsem tu zbraň z pouzdra a otočil se. Kdosi mě udeřil pažbou do ruky.

Zařval jsem a vypálil z revolveru, než mi ho vyrazili z ruky. Kulka proletěla těsně kolem Nevady a provrtala dírku do stanu za ním.

Potom mě odvlekli.

Nejméně půl tuctu chlápků mě vleklo ke kůlům. Vzpouzel jsem se, ale potom jsem dostal ránu do spánku a zhroutil se. Upadl jsem do bezvědomí.

+++

Probral jsem se, protože jsem se třásl zimou.

Zasténal jsem, i když jsem nechtěl podlehnout bolesti. Polykal jsem jen ztěžka. Rty jsem měl zcela vyschlé, jazyk opuchlý.

Pokoušel jsem se pohnout.

Rukama a rameny mi projela bolest. V kloubech mi praskalo.

Náhle jsem pochopil, kde jsem.

Visel jsem na trámu. Pomalu jsem zvedl hlavu. Kolem mě byla tma. Zář ohně, který plápolal mezi stany, nedosahovala až ke skalám, mezi nimiž stály ty konstrukce.

Měl jsem pocit, že cítím vodu Torry Tanks. To mě přivádělo k šílenství. Ale potom jsem si řekl, že přesně to byl Nevadův úmysl. Právě proto nechal ty konstrukce postavit mezi skalami. Pravděpodobně odtud přes den bylo vidět na vodu.

Koutkem oka jsem si všiml, jak se Tex Mallory vedle mě pohnul.

Ve slabém svitu hvězd jsem uviděl, jak se mu lesknou oči.

Chtěl jsem něco říct, ale musel jsem si nejdřív odkašlat. „Jak – jak vás dostali, Mallory?“ zamumlal jsem.

Byl na tom ještě hůř než já, protože byl mučení vystaven déle.

Jeho slova byla takřka nesrozumitelná.

„Číhali hned za Gila Bendem,“ vyhrkl. „Věděl, že se snažíš zmocnit Lewtových peněz. Rozestavil své lidi po trati. Po železnici do Yumy a do Tucsonu.“

Ztěžka oddechoval.

John C. Marbury, pomyslel jsem si.

Ředitel banky v Gila Bendu se dohodl s Nevadou. Aby si banda nevzala Lewtovy peníze násilím, měly být vyplaceny podle zákona dědicům, od kterých si je měl vzít Nevada.

„Já – já už další den nevydržím, Shermane,“ zajíkavě zasyčel Mallory. „To slunce – je hrozné. Mám pocit, jako by mě spalovalo.“

„Bičovali tě?“

„Jo. Když nás chytili. Viděl jsem je včas a ukryl jsem ty sedlové brašny s penězi pod kamení. Nevada mě nechal zbičovat, ale já úkryt neprozradil. Belle jim to vyzvonila.“

Mlčeli jsme.

Co jsme také měli dál říkat?

Pomyslel jsem na následující den.

Tex Mallory už věděl, co ho čeká.

Já měl jen nejasné tušení.

Občas jsem zaklímal.

Usnout se však nedalo. Jakmile mi hlava klesla na hruď, zabolelo mě v ramenou tak, že jsem málem vykřikl.

Viděl jsem, jak oheň mezi stany dohasíná. Potom už tam byly jen žhavé uhlíky.

Chlad se dal snést. Stačilo si jen představit, co mě čekalo, až vyjde slunce.

Potom na východě začala blednout obloha.

Zavřel jsem oči, protože jsem vlastně východ slunce nechtěl vidět.

S prvními paprsky slunce tábor ožil.

Bandité byli neuvěřitelně činorodí. Vypadalo to, jako by se připravoval odjezd.

Po půlhodině jsem poznal, že jsem se nemýlil. Muži posnídali a začali sedlat koně.

Pohlédl jsem na Nevadův stan.

Nic se tam nehýbalo.

Vedle se odhrnul vchod malého stanu.

Zatajil jsem dech, když vyšla Belle Kilkennyová.

Tex Mallory zasténal.

Ohlédl jsem se na něj. Teprve teď jsem uviděl jeho obličej. Vypadal strašně. Loupala se mu kůže. Tváře měl opuchlé a jinak tak úzké rty měl na mnoha místech rozpukané. Víčka měl zarudlá.

„Belle,“ zasípal.

Vypadalo to, že ho slyšela.

Pohlédla na nás, ale nešla k nám.

Kolem chodili šklebící se bandité. U pramene si nabírali vodu.

Nedokázal jsem ani polknout.

Když jsem pohlédl na druhou stranu, uviděl jsem, že až na pět zvířat jsou všichni koně osedlaní.

Ze stanu vyšla Juliet.

Nevypadala dobře. Její obličej byl oteklý a měla kruhy pod očima.

Hleděla na nás s otevřenými ústy.

Pak se objevil Nevada.

I z dálky jsem viděl, že vypadá ještě hůř než včera. Jen krátce pohlédl na konstrukce, potom se otočil a šel k jezdcům, kteří se shromáždili před stany.

Krátce s nimi mluvil a potom se vyšvihli do sedel.

Ohlédl jsem se, když jsem za skalami zachytil pohyb.

U keřů u studánky se objevila Juliet. V ruce držela plechovou láhev potaženou plyšem. Nabrala do ní vody a přikrčena přišla ke kůlům. Muži u stanů si jí nevšimli.

Desperáti vyjeli.

Jejich hlasy zanikly v dusotu kopyt, která zvířila prach. Ten zahalil tři bandity, jež tam zůstali. Poznal jsem ty dva muže, kteří stáli vedle Nevady.

Byl to chlápek, kterému jsem na plošině vlaku střelil do pravé ruky, a Yancey Ward.

Juliet vyskočila a rozběhla se k nám.

Dorazila ke mně, postavila se na špičky a přiložila mi láhev k oschlým rtům.

Žíznivě jsem pil.

Nevada začal ječet.

Třeskl výstřel a kulka se zaryla do levé tyče, ale ani Juliet ani já jsme se o to nestarali. Chvatně jsem pil, protože jsem chtěl té drahocenné tekutiny vypít co nejvíc.

Juliet náhle láhev dala pryč.

Ohlédl jsem se a uviděl jsem, že dala pít i Mallorymu. Hráči voda vytékala z koutků úst. Očividně pro něj bylo obtížné polknout.

Viděl jsem, že k nám běží Yancey Ward.

„Pusť tu láhev!“ zabručel.

Juliet se o něho nestarala.

Tex Mallory začal polykat. Oči mu při tom vylézaly z důlků.

„Juliet!“ hlesl jsem. Nechtěla však přestat, nebála se.

Ward se vrhl na ni.

Juliet vykřikla a pustila láhev na zem. Odkutálela se do pukliny.

Ward strhl Juliet k zemi. Nelítostně ji chytil za vlasy, zaklonil jí hlavu a dal jí facku.

Zhroutila se.

„Warde!“ zasténal jsem.

Pohlédl na mě a pustil Juliet. Ta klesla do písku.

Ward přiběhl ke mně. V jeho světlých očích se jiskřilo.

„Ta trocha vody vám nepomůže, Shermane,“ chladně řekl. „Nanejvýš vám prodlouží muka.“

Nic jsem na to neřekl, protože jsem ho nechtěl provokovat.

Přišli Nevada a muž s pravou rukou v šátku.

Nevada nehnul ani brvou.

„Yancey má pravdu, Lukeu,“ řekl hlasem, který jako by zazněl z hrobu. „Budeš tu pomalu zdechat. Možná budeš mít štěstí a pojedou tudy Papagové, kteří tě odpraví nožem nebo šípem.“

„Ty odjíždíš?“ hrdelně jsem se ho zeptal.

Usmál se.

„Přesně tak, Lukeu. Odjedu s Belle a tvou přítelkyní do Mexika.“

„A tvoji muži?“

Z hrdla se mu vydral tlumený smích.

„Přepadnou banku v Gila Bendu a zažijí při tom krvavé překvapení, Lukeu. Bohužel je mezi nimi několik frajerů, kteří si myslí, že mají nárok na dědictví po Lewtovi. Neměl jsem jinou možnost, jak se jich zbavit.“

„Tys jim v Gila Bendu nastražil léčku?“

„Ano. Přivítá je tam několik federálních marshalů a dvě stě po zuby ozbrojených mužů zákona. Až ta past sklapne, nikdo z nich se odtud nedostane živý.“

„Jsi svině, Nevado,“ zamumlal jsem.

Ward mně chtěl dát ránu, ale Nevada ho zadržel.

„To ze mě udělala tvá kulka, Lukeu,“ zavrčel. „Mám ji v plicích. Někdy mám záchvaty kašle a plivu krev. Doktor v Yumě řekl, že se musím šetřit a doufat, že se kulka v plicích zapouzdří, pak že bych měl šanci žít ještě dalších deset let. Proto se o Lewtovy peníze nemůžu dělit s mnoha muži.“

Nic jsem na to neřekl. Pohlédl jsem na Juliet, která se rozrušeně dívala na mě.

Nevada kývl na Warda.

Bandita se sklonil a zvedl Juliet za ruku ze země.

„Co chceš s těmi ženami dělat, Nevado?“ zeptal jsem se chraplavě.

„Prodám je v Hermosillu do bordelu,“ s úsměvem odvětil bandita. „Za Belle dostanu nejméně tisíc pesos. Za tu tvou žábu nanejvýš sto, ale pořád je to lepší než nic. A jestli bude po cestě dělat problémy, tak skončí jako žrádlo pro supy, řekni jí to!“

Juliet křičela, když ji Ward vlekl ke stanům.

Belle Kilkennyová celou dobu stála před svým stanem a nehýbala se.

Věděl jsem, že Belle přežije.

O Juliet jsem měl strach.

Ještě stále se v táboře vznášel prach.

Viděl jsem, jak Ward Juliet před velkým stanem svázal.

Nevada mluvil s Belle.

Společně šli do velkého stanu a vytáhli odtud mou tašku a dvě sedlové brašny.

Ward šel k lasové ohradě a začal sedlat posledních pět koní.

Muž s rukou v šátku se s půltuctem láhví s vodou přes rameno vydal ke studánce, kde do nich začal nabírat vodu.

„Nemůžou nás tu přece nechat!“ vykřikl Tex Mallory.

Neodpověděl jsem mu na to.

Bylo mi milejší umřít o samotě než za přihlížení šklebících se banditů.

Slunce pomalu stoupalo. Nebe měnilo barvu z tmavě modré do bílé.

Nedokázal jsem si občas odpustit vzhlédnout ke slunci. Už dávno jsem nebyl prokřehlý. V hrdle jsem měl znovu sucho. Chtěl jsem pít.

Juliet křičela, když ji Ward zvedl do sedla. Umlčel ji pěstí.

Sevřel jsem rty.

Zmocnil se mě bezmocný hněv.

Zavřel jsem oči, abych nemusel déle přihlížet, když se ale ozval tichý dusot, opět jsem je otevřel.

„Lukeu!“ zvolala Juliet.

Zasténal jsem.

Bylo to pro mě trpké, nemohl jsem jí nijak pomoct, a přitom jsem byl zodpovědný za to, co se s ní teď dělo.

Těch pět jezdců zmizelo v rudém prachu.

Tex Mallory začal škubat provazy.

Já nedělal nic. Mlčel jsem.

Na hřebeni jezdci ještě jednou zastavili.

Vtom se ozvala exploze.

Z Nevadova stanu vyšlehl plamen.

Potom následoval jeden výbuch za druhým. Všechny stany začaly hořet. Oheň se rychle šířil a netrvalo to déle než čtvrt hodiny a z tábora zbyla jen hromádka popela.

Skrz kouř jsem viděl, jak jezdci zmizeli za hřebenem.

Naštěstí vítr nehnal kouř na nás.

Mallory přestal škubat pouty. Vyčerpán a zadýchán visel v provazech.

Zavřel jsem oči.

Slunce ještě nebylo v nadhlavníku. Největší utrpení mělo teprve přijít.

To však ještě nebylo nic proti tomu, co mě čekalo následujícího dne.

+++

Nevěřil jsem, že ten den přežiju.

Ještě jsem neztratil vědomí jako Tex Mallory, kterému visela hlava bezvládně na hrudi. Hráč ale visel na tyčích už druhý den.

Mé ruce byly až k ramenům necitelné. Vůbec jsem se nehýbal, protože by se mi tím pouta jen ještě hlouběji zařezávala do zápěstí.

Občas jsem se tiše zasmál, protože jsem se pořád nevzdal naděje.

Ale kdo by nám mohl pomoct?

Nevada měl pravdu.

Kdyby nás našli Papagové nebo Yumové, bez milosti by nás oddělali. Nenechali by si ujít příležitost odpravit bezbranné bělochy.

Párkrát jsem pomyslel na Nevadovy kumpány, které v Gila Bendu nalákal do pasti. Možná se některým podařilo z té pasti uniknout. Potom by se jistě vrátili, aby s Nevadou zúčtovali.

Ale jak dlouho to může trvat? přemýšlel jsem.

Do té doby Tex Mallory a já vypustíme duši.

Pozdě odpoledne jsem uslyšel nějaký zvuk.

Otevřel jsem oči.

Bezděky jsem chraplavě vykřikl, když jsem uviděl velké, ošklivé ptáky, kteří se snesli na jednu skálu poblíž.

Supi. Natahovali své holé krky a zvědavě si nás prohlíželi.

Nevěděl jsem, kolik času uplynulo, když jeden ze supů náhle roztáhl křídla, odrazil se a letěl k nám.

Začal jsem křičet. Sup vyděšeně zahnul a přistál v písku kousek za tyčemi.

Můj Bože, pomyslel jsem si rozrušeně, sežerou nás zaživa!

Říká se, že supi se na svou oběť vrhnou teprve tehdy, když je mrtvá, ale tito mrchožrouti, jak se zdálo, už dávno nežrali. Nevěděl jsem, jestli jsou ochotní čekat.

Několikrát jsem je musel zahnat křikem. Byli však stále drzejší, když si všimli, že je nemůžu napadnout.

Soustředili se na Malloryho, který se už neprobral. Byly chvíle, kdy jsem mu záviděl.

Potom slunce zmizelo za hřebeny Granite Mountains.

Supi byli čím dál tím opovážlivější. Vypadalo to, že nechtějí déle čekat.

Náhle se dva z nich naráz vznesli do vzduchu. Připlachtili k Mallorymu, ale před ním se srazili a jeden na poslední chvíli zahnul.

Křičel jsem, jako by mě na nože brali.

Obrovský pták přede mnou nezastavil a klovl po mně. Ucítil jsem bolest na levé ruce. Pařáty se mi zaryl do kabátu a vyrval velký kus. Pak ztratil rovnováhu a s mávajícími křídly spadl na zem.

Druhý sup vyděšeně přistál před Texem Mallorym. S roztaženými křídly skákal pryč.

Mallory se neprobral z bezvědomí.

Hleděl jsem na něho. Podle jeho roztrhaného, zakrváceného oděvu se nedalo poznat, zda ho sup zranil.

Náhle jsem ucítil, jak mi něco stéká po levé ruce.

Musel jsem vynaložit všechny síly, abych dokázal zvednout hlavu.

V houstnoucím šeru jsem spatřil krev, která mi stékala po paži. Sup mi roztrhl ruku.

Ale to nebylo všechno.

Zatajil se mi dech.

Nejprve jsem nechtěl věřit tomu, co jsem viděl.

Ostrý supí zobák neroztrhl pouze mou ruku, ale napůl přerval i kožený řemen, na kterém jsem visel.

Rozbušilo se mi srdce.

Přesunul jsem váhu na pravou ruku a natočil levou tak, že mi krev tekla přes natržené místo na řemeni.

Hlavou se mi honily myšlenky. Téměř se o mě pokoušely mdloby.

Náhle jsem pochopil, že bandité mi nesvlékli kabát. To mě ani neprohledali? Vzpomínal jsem si ještě na to, jak jsem vypálil na Nevadu. Potom mě přemohli a odvlekli ke kůlům. Bil jsem kolem sebe, ale potom mě uhodili do hlavy a já upadl do bezvědomí.

Našli nůž, který jsem měl za opaskem pod kabátem?

Opatrně jsem se pohnul, ale nic jsem necítil. Měl jsem otupělý hmat.

Musím osvobodit levou ruku! pomyslel jsem si znovu.

Cítil jsem nutkání roztrhnout ten řemen, ale ovládl jsem se a počkal, až nasákne krví.

Rychle se setmělo.

Tři supi seděli několik yardů odtud v písku a hleděli na nás. Cítili, že se ve mně probudila vůle žít?

Pak už jsem to nevydržel.

Zavřel jsem oči, pozvedl levou ruku a potom jsem prudce trhl.

Řemen se přetrhl hned napoprvé.

Skoro jsem vykřikl radostí.

Dýchal jsem tak rozrušeně, že mi trvalo několik minut, než jsem se zase uklidnil.

Potom jsem začal pohybovat levou rukou. Kožený řemen několikrát omotaný kolem mého zápěstí se uvolnil jen pomalu.

Náhle však má ruka byla volná.

Spadla mi, aniž jsem tomu mohl něco dělat. V pravém rameni to jen prasklo. Visel jsem teď jen na pravé ruce.

Pohnul jsem prsty levé ruky, abych do paže dostal cit.

Neustále jsem myslel na nůž za opaskem.

Věděl jsem, že zklamání by mě zlomilo, kdyby mi ho bandité vzali.

Postupně se mi vracel cit do ruky. Mohl jsem jí pohnout a ohnout ji. Neuvěřitelně pomalu jsem si sáhl pod kabát na místo, kde jsem v pochvě nosil nůž.

Nevěděl jsem, co se to se mnou děje, když jsem sevřel rukojeť nože.

Trvalo to minutu, možná déle, než jsem se odvážil pohnout, ze strachu, aby mi nůž nevypadl z prstů.

Mezitím se setmělo.

Supi už byli vidět jenom jako černé stíny v písku.

Velmi pomalu jsem vytáhl nůž z pochvy.

Mezitím už jsem zjistil, že nedosáhnu na řemeny na nohou. Musel jsem přeřezat i pouta na pravé ruce i za cenu nebezpečí, že bych mohl spadnout na zem.

Mé nohy byly k tyčím přivázané asi yard nad zemí.

Zvedl jsem levou ruku s nožem. Pravým ramenem mi projela bolest, ale to jsem ignoroval. Přiložil jsem čepel k řemeni a přeřezal ho.

Mínil jsem se pravou rukou chytit tyče, ale nepovedlo se mi to, protože jsem v ní neměl cit. Dočista jsem na to zapomněl.

Proto jsem spadl na zem.

Myslel jsem jen na jediné: udržet v ruce nůž!

Dopadl jsem na rameno. Měl jsem dojem, že mám všechna žebra dolámaná.

Supi se s křikem vznesli. Slyšel jsem, jak mávali křídly, a potom se opět posadili na skálu.

Kolik času uplynulo, než jsem se zase vzpamatoval, jsem nevěděl.

Hekaje jsem zvedl pravou nohu do výše a přeřezal pouta. Pak už to šlo rychle. Ležel jsem v teplém písku a vůbec mi ještě nedošlo, že už nevisím na kůlech.

Vodu! pomyslel jsem si náhle.

Začal jsem se plazit. Stále rychleji. Až jsem se dostal ke keřům a ponořil hlavu do té skvělé tekutiny.

Měl jsem ještě dost rozumu na to, abych pil jen málo.

Probralo mě skřehotání supů.

Vrávoravě jsem vstal a vrátil se ke kůlům. Přeřezal jsem Mallorymu pouta na nohou. Hráč bezvládně visel na řemenech na rukou.

Pohlédl jsem na něho a musel jsem se ptát sám sebe, jestli mám sílu vylézt nahoru a přeřezat mu pouta na rukou.

Na třetí pokus se mi to povedlo.

Mallory spadl do písku.

Supi poznali, že mají smůlu. Zamávali těžkými křídly a vznesli se.

Pomyslel jsem na plechovou láhev, která se odkutálela do pukliny ve skále. I když byla tma, našel jsem ji. Vrátil jsem se s ní ke studánce, nabral do ní vodu a šel zpátky k Texi Mallorymu.

Doufal jsem, že hráč je dost odolný a brzy překoná vyčerpání.

+++

Leželi jsme za skalami, které stály kolem studánky, a hleděli na oba jezdce, jež se ze severu blížili k táboru.

Naštěstí jsem je uviděl hned, když se objevili na hřebeni a zastavili své koně. Shora museli zřetelně vidět hromádky popela, v něž se proměnil tábor.

Tex Mallory se ještě pořádně nevzpamatoval.

Vypadal strašně, i když jsem mu umyl rány, aby nedostal sněť. Ležel vedle mě, nemluvil, jen hekal a hleděl na mě. Nemohl jsem čekat, že by mi pomohl.

„Zůstaň tu ležet,“ zašeptal jsem. Pak jsem se proplazil kolem keřů mezi dvě skály.

Oba jezdci se znovu rozjeli.

Viděl jsem, že jeden z nich schlíple visí na hrušce sedla. Očividně byl těžce raněn.

Druhého jsem poznal, když se přiblížili na sto yardů k táboru. Byl to Guy McIntosh, kterého jsem viděl v Gila Bendu na nádraží.

McIntosh se nedůvěřivě rozhlížel.

Všiml jsem si, že krátce pohlédl ke konstrukcím. Očividně si myslel, že Nevada vzal mě a Malloryho s sebou.

Mezi hromádkami popela McIntosh seskočil z koně. Něco řekl druhému jezdci. Ten zvedl hlavu a já poznal, že to je Craig Walden, chlápek, který se ve vlaku maskoval jako průvodčí a použil Juliet jako živý štít.

Walden nebyl schopen vést svého koně. Ten zůstal stát, když McIntosh pustil uzdu na zem.

McIntosh se otočil a šel k prameni.

Přitiskl jsem se ke skále a sevřel pravou rukou rukojeť nože.

McIntosh prošel tak těsně kolem mě, že jsem se mohl skoro dotknout. Když zmizel za skalami, začal jsem se plížit za ním.

Slyšel jsem jeho překvapivé zvolání a potom to kovově cvaklo. Věděl jsem, že natáhl kohoutek svého revolveru.

Několika kroky jsem byl u něj.

McIntosh mířil na Texe Malloryho, který ležel na zemi.

„Hej!“ vykřikl. „Kde je Sherman, hráči?“

Vrhl jsem se na něho.

McIntosh se ještě chtěl otočit, ale to už jsem byl u něj a praštil ho rukojetí nože do hlavy. Uder bohužel ztlumil klobouk a já ho musel praštit levou pěstí.

Šel k zemi a já si hned vzal jeho revolver a začal ho prohledávat, zda u sebe nemá ještě další zbraně. Našel jsem jednoranný derringer a nůž. Obojí jsem dal Texi Mallorymu, který se vrávoravě zvedl.

„Zůstaň tady a dávej na něho pozor! „ zavrčel jsem. „Jdu pro Waldena.“

Odešel jsem.

Walden visel přes hrušku sedla.

Chtěl jsem se k němu připlížit, ale ve stejném okamžiku, kdy jsem vyšel ze skal, zvedl hlavu. Chtěl sáhnout po koltu, ale nešlo to. Ke svému údivu jsem zjistil, že má ruce přivázané k hrušce sedla. McIntosh ho k ní přivázal proto, aby nespadl ze sedla.

Rozběhl jsem se k němu, s koltem v natažené ruce.

Walden vykřikl. Pokusil se koně bodnout ostruhami do slabin. Zvíře se vyděšeně postavilo na zadní a Walden se nedokázal udržet v sedle. Vyjekl a svalil se na bok. Kůň vykopával zadníma, ale když jsem k němu přiběhl, chytil jsem ho za ohlávku a uklidnil ho.

Walden nehybně visel na hrušce sedla.

Přišel jsem k němu, vytáhl mu revolver z pouzdra a přeřezal pouta na rukou.

Bezvládně spadl na zem a zůstal ležet na zádech.

Viděl jsem zakrvácenou košili, kterou měl proděravělou kulkou těsně nad srdcem.

Sevřel jsem rty a sklonil se k němu.

Pohlédl jsem do jeho vytřeštěných očí, které hleděli kamsi za mě. To už nerozchodí, pomyslel jsem si.

Ztěžka jsem vstal.

Mezi skalami třeskl výstřel.

Trhl jsem sebou. Zadýchán jsem se otočil a přikrčen se rozběhl ke skalám.

Tex Mallory stál skloněn nad nehybně ležícím Guy McIntoshem. Z derringeru, který držel v ruce, stoupal kouř.

Pohlédl jsem na hráče.

„Napadl mě,“ řekl.

Sklonil jsem se k banditovi. Kulka ho z krátké vzdálenosti trefila do srdce. Podle stop jsem poznal, že McIntosh se nemohl zvednout. Nedošlo k žádnému boji. Sevřel jsem rty a nic jsem neřekl.

Pomyslel jsem na to, že nyní máme koně a zbraně.

Víc jsme nepotřebovali. Mohli jsme se pustit po Nevadových stopách.

V tom okamžiku jsem nemyslel na peníze.

Zatáhl jsem do toho Juliet a musel jsem ji z toho dostat. Byl jsem jí to dlužný.

+++

Jeli jsme pomalu.

Kvůli sobě i kvůli koním.

Tábor u Torry Tanks už ležel daleko za námi.

Pohřbil jsem McIntoshe a Waldena. Potom jsme do všech použitelných nádob nabrali vodu a vydali se na jih.

Před námi byly jasně vidět stopy pěti koní.

Doufal jsem, že Nevada se nebude příliš namáhat se zametáním stop.

Kdo by ho také mohl pronásledovat?

Jeho muži se v Gila Bendu stali obětí léčky, kterou na ně nastražil, a na to, že já a Mallory se dokážeme osvobodit, by nepomyslel ani ve snu.

Bylo mi jasné, že může mířit jen jediným směrem, než překročí mexickou hranici.

Jediným pramenem vody široko daleko byl Papago Well.

Nevada měl dva dny náskok.

Neměli jsme na to, abychom ho dostihli, to mi bylo jasné. Nevada ale nemohl jet věčně. Ve svém stavu musel někde udělat na pár dnů zastávku.

To byla má šance.

Tex Mallory se postupně zotavoval, ačkoli ho ta jízda stála mnoho sil. Měl jsem za to, že ho tak probrala touha po pomstě a vyhlídka na to, že by mohl Nevadovi vzít Bullockovy peníze.

Noc jsme strávili v jednom úzkém kaňonu.

Tvrdě jsem spal a ráno jsem se probudil svěží.

Tex Mallory zahodil své roztrhané šaty a převlékl se do věcí Craiga Waldena, který měl podobnou postavu.

I já jsem si svlékl svůj černý oděv a měl teď kalhoty, košili a hnědou koženou vestu, která patřila Guyi McIntoshovi.

Uvařil jsem nám kávu a potom jsme se vydali na cestu.

Již po několika mílích jsme spatřili několik supů plachtících na obloze.

Přivřel jsem oči a pomyslel na supy, kteří nás málem sežrali.

Že by někde před námi měli potravu?

Zrychlili jsme.

Už z daleka jsme viděl tmavý bod na světlém písku.

Pobídl jsem koně do ostrého cvalu.

Mallory zůstal za mnou.

Čím blíže jsem byl, tím jistější jsem si byl tím, že tam přede mnou leží v horkém písku pouště člověk.

Vytáhl jsem ze sedlového pouzdra McIntoshovu winchestrovku a několikrát vystřelil, abych zahnal supy, kteří seděli kolem toho nešťastníka.

Pak jsem byl na místě.

Vykřikl jsem, když jsem poznal Juliet.

Byla za ruce a nohy přivázaná k malému kůlu zatlučenému do země.

Vrhl jsem se ze sedla a zastřelil dva supy. Ostatní s křikem odletěli. Přiběhl jsem k Juliet a odřezal ji. Měla otevřené oči, ale hleděla kamsi za mě. Rychle oddechovala. Opatrně jsem ji vzal do náruče a zvedl ji.

Rozvzlykala se. Cítil jsem, jak jí ze zanícených očí tečou slzy a stékají jí po tvářích.

„Juliet,“ zamumlal jsem.

Pevně se mě chytila a pak jsme tam seděli, dokud nepřijel Mallory.

Pustil jsem ji a šel pro láhev s vodou. Podal jsem jí ji, aby se napila.

„Proč tě tu Nevada nechal?“ chraplavě se zeptal Mallory.

„Nech ji na pokoji, Mallory,“ zavrčel jsem. „Řekne nám to, až na tom bude líp.“

Vysadil jsem ji na koně a vyšvihl se za ni.

Za hodinu jsme byli u Papago Well.

Byl to prastarý pramen, který už po staletí používali Apači. Stopy pěti koní byly nanejvýš den staré. Nevada musel jet ještě pomaleji než my.

Po krátkém odpočinku jsme jeli dál.

Juliet se pomalu vzpamatovávala.

Všechno nám pověděla.

Belle Kilkennyová se dohodla s Nevadou. Rozhodli se, že zůstanou spolu. Belle Kilkennyová si však jako podmínku dala, že Juliet nechají tady.

„Co je s Wardem a tím zraněným banditou?“ chraplavě jsem se zeptal.

„Nebojí se, že Nevada odklidí z cesty i je?“

Pokrčila rameny. „Ward mě svázal,“ zašeptala. „Nevada jemu a Cowanovi slíbil, že každý z nich dostane dvacet tisíc dolarů, až přijedou do El Altaru.“

„ElAltaru?“

„Ano, to bylo město, o kterém pořád mluvili.“

Spokojeně jsem přikývl.

Teď už jsme věděli, kam Nevada jede.

+++

Střechy bílých domů z nepálených cihel a velké věže kostela v El Altaru svítily v záři zapadajícího slunce jako krev.

Za městem meandrovalo Rio de Altar.

Pohlédl jsem na Juliet McSwainovou, která seděla na malé plavé klisně. To zvíře jsme koupili v Sonoytě, zapadákově u hranice. Dolarů jsme měli dost, protože Nevadovi bandité mě neprohledali. Asi si mysleli, že všechny peníze mám v tašce.

Juliet byla bledá. Vypadala tak jako tenkrát, když jsem ji a Orina potkal několik mil před Tucsonem.

Chtěl jsem ji nechat v Sonoytě, avšak trvala na tom, že se mnou pojede do El Altaru. Zdálo se mi, že se chce pomstít Belle Kilkennyové.

Tex Mallory byl stále zamlklejší.

Očividně přemýšlel nad tím, co to pro něj bude znamenat, až si podáme Nevadu a Belle Kilkennyovou. Jestli jsem se nemýlil, nešlo mu jen o peníze po Lewtu Bullockovi. Byl zamilovaný do Belle Kilkennyové. To, že ho zradila, ho hluboce ranilo. Obával jsem se, že Mallory bude za těchto okolností nevypočitatelný.

Nejraději bych jel do El Altaru sám, ale věděl jsem, že ani Juliet ani Tex Mallory by tam dobrovolně nezůstali.

Vyřídit Nevadu, až ho najdeme, nemohlo být těžké.

Nevada udělal jednu chybu. Předpokládal jsem, že i v tom má prsty Belle Kilkennyová.

Jenom několik mil za hranicí jsme našli Yanceyho Warda a Hoyta Cowana, muže, kterého jsem trefil do ruky. Oba byli zastřeleni. Opodál ležela jejich sedla. Koně vzali Nevada a Belle Kilkennyová s sebou.

Tex Mallory chtěl okamžitě jet dál, ale já předtím pohřbil ty dva muže.

Při tom jsem našel svůj peacemaker. Měl ho u sebe Cowan. Také má winchestrovka byla v jeho sedlovém pouzdře. Očividně považoval mé zbraně za odškodnění za to zranění.

Mohl jsem to Wardovi a Cowanovi říct už v táboře, že Belle Kilkennyová nedovolí, aby Nevada vyplatil každému z nich dvacet tisíc dolarů. Jejich důvěřivost je stála život.

Opravdu se Nevada tak změnil?

Musel vědět, že ve svém stavu potřebuje pomoc.

Věřil snad, že se může spolehnout na Belle Kilkennyovou?

Tiše jsem se zasmál.

Juliet a Tex Mallory na mě pohlédli.

„Co je, Shermane?“ hlesl hráč a oči se mu leskly jako v horečce, Předtím jsem si ničeho takového nevšiml.

„Nic,“ odvětil jsem. „Jeďme.“ Pobodl jsem koně ostruhami do slabin. Unaveně klusal po písčité cestě k městu.

Nežž jsme dorazili k prvním domům, byla tma. Na ulicích se to jen hemžilo lidmi. Před domy svítily lucerny, v jejichž světle poletovala hejna molů a jiného hmyzu.

Tou dobou se nikdo nezdržoval doma. Dokonce i malé děti běhaly venku, nebo je matky nosily v náručí.

Cítil jsem, jak si nás nedůvěřivě prohlížejí. Jinak se však o nás nikdo nestaral. Do El Altaru přijížděli gringos často.

Mohli jsme se na Nevadu zeptat.

Byl jsem si jistý, že si na Belle Kilkennyovou vzpomenou. Blondýny byly v Mexiku ještě stále výjimečné.

Nejprve jsem se však chtěl pokusit je najít na vlastní pěst.

Ani v El Altaru určitě nebylo mnoho hostinců, ve kterých by se mohl ubytovat gringo se svou ženou.

Šel jsem ke kostelu, jehož vysoká věž pro mne byla orientačním bodem.

Poblíž kostela se nacházela plaza a na ní stály domy bohatých lidí.

Plaza byla velká.

Z cantin zněly kytary, ženské hlasy a cinkání sklenic.

Ucítil jsem vůni tortillas a enchilladas a začalo mi kručet v žaludku. Naposledy jsem se pořádně najedl v Sonoytě.

Jeli jsme podél domů, až jsem spatřil dvoupatrový hotel, který stál naproti kostela.

Dal jsem Texi Mallorymu znamení, aby nejel dál, a sáhl jsem po uzdě Julietiny kobyly. Před jednou cantinou jsem seskočil ze sedla a přivázal oba koně k zábradlí.

Tex Mallory vedle mě slezl z koně. Pomohl jsem Juliet ze sedla a postrčil ji k Mallorymu.

„Běžte do cantiny,“ zamumlal jsem. „Trošku se tu porozhlédnu. Za pár minut se vrátím. Když nic nenajdu , budeme přemýšlet, co podnikneme.“

Zmizel jsem, než mi Tex Mallory stihl odpovědět. V temném úzkém průchodu mezi dvěma nohy jsem zůstal stát. Pousmál jsem se, když jsem viděl, jak Mallory s Juliet váhavě jdou do cantiny. Patrně se tam necítili nijak zvlášť dobře.

Já jsem se oproti tomu v Mexiku vyznal. Hovořil jsem téměř perfektní španělštinou a věděl jsem, jak tam jednat s lidmi, abych od nich dostal tu správnou informaci.

Okamžitě jsem uviděl hotel. Zamířil jsem tam a zmizel v temném dvoře.

V přistavené stáji se svítilo.

Neslyšně jsem se tam rozběhl a nahlédl dovnitř.

Polkl jsem.

Ten pohled mě zneklidňoval.

Uprostřed stáje stála Belle Kilkennyová a sedlala koně.

Uvažoval jsem, kde je Nevada. A kde jsou tašky s penězi.

Chvíli jsem přemýšlel, zda mám jít do stáje a zeptat se na to Belle.

Byla příliš zabrána do sedláni koně, než aby si mě mohla všimnout.

Rychle jsem ustoupil, když byla hotová a odvedla zvíře ze stáje.

Peacemaker už jsem držel v ruce, chtěl jsem přiběhnout k ní a dát jí co pro to. Něco mi v tom však zabránilo. Pravděpodobně to byl strach, že by se mi v zádech mohl náhle objevit Nevada.

Belle nechala koně stát u zadní stěny hotelu. Viděl jsem, jak zmizela v nějakých úzkých dveřích, a vydal jsem se za ní.

Hned za dveřmi se nacházely úzké schody, které vedly do prvního poschodí. Ozývaly se z nich tiché kroky.

Rychle jsem vyběhl nahoru a dostal se na chodbu s mnoha dveřmi. Jedny byly pootevřené. Na chodbu pronikalo světlo.

Přiběhl jsem ke dveřím, otevřel je a pohlédl dovnitř.

Viděl jsem záda Belle Kilkennyové. Sklonila se pro tašku a sedlové brašny, které ležely na podlaze u kulatého stolu.

Už jsem neváhal.

Vešel jsem dovnitř a zavřel za sebou dveře. Koltem jsem mířil na Belle Kilkennyovou.

Okamžitě se otočila. Hleděla na mě, jako by viděla ducha.

Hlavou se mi honily myšlenky.

Kde je Nevada? přemýšlel jsem.

Pohlédl jsem na postel za Belle a odstoupil jsem od dveří.

Rozšířily se mi oči.

Na posteli ležel muž. Poznal jsem Nevadovu kostlivou tvář. Byla bledá a ani jsem nemusel vidět velký krvavý flek na polštáři, abych věděl, že je po něm.

„Zadusil se vlastní krví, Lukeu!“ vyhrkla Belle Kilkennyová. „Snad si nemyslíš, že jsem ho oddělala?“

Nic jsem neříkal. To by jí bylo podobné, kdyby bezmocnému Nevadovi vrazila nůž do hrudi.

Aniž bych Belle spouštěl z očí, šel jsem blíž k posteli.

Měla pravdu. Nevada neutrpěl žádné zranění. Tu krev na polštáři musel vykašlat.

Prudce jsem se otočil, když se Belle vrhla se sedlovými brašnami ke dveřím.

„Budu střílet – věř mi!“ zvolal jsem.

Už pootevřela dveře, vtom však strnula a otočila se. Pomalu se vrátila do místnosti a pustila sedlové brašny na zem vedle tašky.

„Ty – ty chceš ty peníze jenom pro sebe?“ řekla.

Neodpověděl jsem jí. Nedůvěřivě jsem na ni hleděl.

Obešla stůl. Vypadalo to, že se mě chce pokusit omámit svými půvaby.

Když byla tři kroky přede mnou, chladně jsem řekl: „Zůstaň stát, Belle. Našel jsem Juliet. Pověděla mi, žes Nevadu přinutila, aby ji tam nechal.“

V jejích světle modrých očích se zablesklo. Rty měla pootevřené.

Neuniklo mi, jak se výraz jejího hezkého obličeje náhle změnil. V jejích očích se teď zračilo překvapení.

„Oddělej ho, Texi!“ vyhrkla.

Okamžitě jsem reagoval.

Belle zvedla ruku. Držela v ní malý kolt. Bylo mi hádankou, jak tu zbraň dokázala tak rychle vytáhnout.

Ve dveřích vskutku stál Tex Mallory. Nedůvěra ho přiměla jednat a šel za mnou z cantiny. Jistě viděl, jak jsem sledoval Belle Kilkennyovou do hotelu.

Mallory se levou rukou držel rámu dveří.

Ve stejném okamžiku, když jsem uviděl, jak zvedl revolver, jsem se vrhl na Belle Kilkennyovou, která vykřikla překvapením. Nemohla střílet, protože neměla natáhnutý kohoutek. Vyrval jsem jí zbraň z ruky a zahodil ho.

„Proč nestřílíš, Texi?“ zavrčela. „Vezme nám všechny peníze!“

Mallory měl podivný lesk v očích. Viděl jsem, že se pokouší udržet ruku s revolverem klidnou, ale nepodařilo se mu to. Náhle udělal krok dopředu, ztratil rovnováhu a skácel se na podlahu.

Belle tiše vykřikla.

Přiběhl jsem k ní a přitiskl jí dlaň na ústa.

Potom šlo všechno rychle. Spoutal jsem ji, dal jí roubík do úst a přivázal jsem ji k noze postele.

Mallory ztratil vědomí. Sáhl jsem mu na čelo. Bylo horké. Mél silnou horečku. Rozhodl jsem se ho odnést k doktorovi, přestože jsem pochyboval, zda má šanci to přežít. Zřejmě dostal sněť.

Stálo mě toho mnoho sil, než jsem z pokoje odnesl tašku a sedlové brašny s penězi a Texe Malloryho.

Belle Kilkennyová trhala pouty a z očí jí šlehaly blesky.

Dole na dvoře jsem tašku a sedlové brašny přivázal k hrušce jejího koně. Potom jsem zvedl Malloryho do sedla a vyvedl koně z plazy. Kohosi jsem se zeptal na doktora. Muž mi ukázal cestu a já odnesl Malloryho k lékaři.

Krátce nato jsem se vrátil do cantiny.

Juliet už se málem zmocnila panika. Odvedl jsem ji ven a pomohl jí do sedla.

Malloryho koně jsme vzali s sebou.

Se čtyřmi zvířaty jsme opustili El Altar a ještě té noci jsme po cestě, kterou jsme tam přijeli, urazili třicet mil.

Ze hřbetu nádherného appaloosy, kterého jsem si koupil v Yumě, jsem pohlédl na trať Southern Pacific. Podél vagonů vanul dým z lokomotivy.

Byl jsem příliš daleko na to, abych poznal tváře v těch malých oknech. Také jsem doufal, že jsem příliš daleko na to, aby mě viděla Juliet McSwainová.

Seděla totiž v tom vlaku, který jel do San Franciska.

Byla pevně přesvědčená, že za týden přijedu za ní, až vyřídím „naléhavou záležitost“, na kterou jsem zatím neměl čas.

Naprosto mi důvěřovala.

To mě rozladilo, protože jsem dokázal snést ledacos, jen ne špatné svědomí. To mě vždycky zkormoutilo.

Doufal jsem, že jí peníze po Lewtu Bullockovi pomohou to strávit.

Juliet McSwainová věřila, že jsem už dávno převedl peníze do banky Wells Fargo v San Francisku. To jsem ale neudělal, měl jsem své pochybnosti o tom, že mé peníze budou v bance v bezpečí.

Tedy, čtyřicet tisíc dolarů jsem na její jméno převedl. Nechtěl jsem ji přece ošidit o její podíl z našeho obchodu. Doufal jsem, že ta částka jí pomůže překonat zklamání, až pochopí, že jsem nikdy nechtěl jet za ní do San Franciska.

Vlak pomalu mizel na obzoru. Bílý dým se rozplýval.

Otočil jsem appaloosu a vydal se na východ.

Tiše a spokojeně jsem si hvízdal.

Na strasti posledních týdnů už jsem zapomněl.

V sedlových brašnách jsem měl více než sto tisíc dolarů. A s tím už se dalo něco provést. Slyšel jsem, že v Nevadě, v oblasti White Pine našli zlato a stříbro. Možná bych tam za mé peníze mohl koupit nějaký výnosný důl.

Každopádně aspoň za jeho část.

Něco jsem si chtěl nechat na několikatýdenní luxusní odpočinek.

Poslední týden v Yumě také nebyl k zahození.

Ale věčně se s děvčetem, které se nepodobá té, o které sníte, vydržet nedá.

Juliet sice byla milá, ale chtěla po mně něco, co jsem jí nemohl dát.

Teď, na hřbetě appaloosy, jsem se znovu cítil svobodný.

Nevado, těš se! pomyslel jsem si.

Na Zemi bylo ještě mnoho míst, která jsem nepoctil svou návštěvou.

Proč ne Nevada? To bylo to pravé ořechové pro padoucha, jako jsem byl já.

Kromě žen mě nic tak nevzrušovalo jako zlato a stříbro.

A kde je zlato a stříbro, budou i ženy, o tom jsem byl přesvědčený.