John Kirby

Colorado western 147. Clinton, lovec mustangů

Jmenoval se Jack Clinton a byl to jeden z nejlepších lovců mustangů, jaké kdy Západ viděl. Nechtěl si začínat s lidmi. Když však poznal krásnou Seenu, všechno se rázem změnilo. Byla to překrásná, fascinující žena. A když se ukázalo, že její muž je chladnokrevný vrah, neměl už Jack Clinton stání. Od té doby myslel jen na jediné: Musí jí pomoci! A tak se vrhl do strašlivého, bezvýchodného boje…

Jack Clinton postavil biliárovou hůl na zem vedle sebe a pohlédl na dveře, jež se otevřely. Rána, s nimiž udeřily do dřevěné stěny herny, všechny muže v té zakouřené místnosti vyděsila.

Rozhostilo se tam ticho.

Muži pohledem těkali mezi zavalitým kaprálem u dveří a štíhlým, šlachovitým Jackem Clintonem u druhého kulečníkového stolu.

Každý ve Fort Washakie věděl, že kaprál Ross Keenan Jacka Clintona, lovce mustangů, nesnáší. Důvod znalo jen málo z nich. Dokonce ani Jack Clinton už si skoro nevzpomínal na děvče, které před dvěma lety na jednom plese dalo přednost jemu před kaprálem Rossem Keenanem.

Jack Clinton viděl lesk v kaprálových malých, černých očích.

Keenan nebyl střízlivý.

Za ním otevřenými dveřmi dovnitř vanul studený vítr. Přesto je nemínil zavřít.

Jeden kavalerista cosi tiše řekl, šel tam a zavřel je.

To bylo znamení pro ostatní, aby se opět věnovali hře, nebo drinkům, které si koupili u pultu.

Jack Clinton se usmál.

Věděl, že Keenan bude dělat potíže. Kaprál si to s ním chtěl rozdat pokaždé, když jel se stádem mustangů z Wind River Range do Fort Washakie.

Jack uchopil biliárovou hůl a zkoumavě pohlédl na Tullyho Grovera.

„Kterou mám dostat do díry? Jedenáctku?“

Grover přikývl. V jeho úzkém, vrásčitém obličeji se zračily obavy.

Grover vlastnil obchod ve Fort Washakie a kupoval od Jack Clintona mustangy, které armáda nechtěla.

Jack šikovně poslal kouli s číslem jedenáct přes mantinel do pravé zadní díry.

Tu se ozvaly dupavé kroky kaprála Keenana. Zůstal stát vedle Jackova kulečníku a usmál se.

Jack i přes stůl cítil, jak z něj táhne.

„Doufám, že se zbavíš těch mrch, které tentokrát Clinton přihnal do pevnosti, Grovere,“ zabručel kaprál.

Grover se na něj chtěl obořit, ale Jack ho chytil za rameno a zadržel ho.

Tully Grover věděl tak jako všichni v herně, kdo trochu rozuměli koním, že Jack Clinton do Fort Washakie ještě nikdy nepřihnal tak dobré mustangy.

Plukovník je ale nepotřeboval. Ze starého přátelství od Jacka Clintona koupil tucet zvířat, zbylých dvou tuctů se ujal Tully Grover. Zaplatil Jackovi starou cenu, slíbil mu však podíl na zisku, kdyby se mu povedlo ta zvířata dobře prodat.

Jack hrál dál. Dvanáctka jen těsně minula prostřední díru.

Ross Keenan se posměšně zasmál.

Jack na něj pohlédl.

„Proč si nezahrajeme, když si myslíš, že to umíš líp, Keenane?“ klidně se otázal.

Tělnatý kaprál si olízl opuchlé rty.

Každý ve Fort Washakie věděl, že Keenan je v biliáru těžko k poražení.

„O co?“ zeptal se.

„O sto dolarů,“ chladně řekl Jack. Keenanovi se zajiskřilo v očích.

„To je ti podobné, Clintone,“ zavrčel. „Týpci jako ty hrají a bojují jen o peníze. Sláva a čest ti nic neříká, co?“

Jack pokrčil rameny. „Každý hraje a bojuje o to, co nemá,“ lhostejně poznamenal.

V místnosti se rozhostilo ticho.

Vojáci byli zticha.

Ozýval se jen dech Rosse Keenana. Kaprálovi chvíli trvalo, než pochopil Clintonova slova. Jeho široká tvář s hrubými rysy zrudla. Zapřel se svými velkými pěstmi o mantinely kulečníkového stolu a vysunul hlavu dopředu.

„Nenechám se od tebe urážet, Clintone!“ zavrčel.

Jack Clinton už s ním neměl trpělivost. Věděl, že Keenan si nedá pokoj, dokud nedojde na boj. Co si od toho sliboval, mu bylo záhadou. Zatím v každé rvačce tahal za kratší konec.

„Tak proti tomu něco udělej, Keenane,“ chladně řekl.

Kaprál zařval, vytrhl jednomu z vedle stojících mužů z rukou biliárovou hůl a rozmáchl se jí.

Jack bleskově sáhl po slonovinové kouli a vrhl ji proti Keenanovi. Zasáhl ho do hrudi a na okamžik mu vyrazil dech.

To mu stačilo na to, aby zvedl svou biliárovou hůl, chytil ji za tenčí konec a udeřil jí Keenana do hlavy.

Kaprál zařval a skácel se na zem.

Tully Grover chytil Jack Clintona za rameno, ale lovec mustangů už se nedal zastavit. Přiskočil ke stolu a šlápl na biliárovou hůl, která ležela na podlaze a kterou chtěl Keenan právě zvednout.

Keenan měl prsty přiražené mezi hůl a prkennou podlahu.

Kaprál zařval a vrhl se na Jacka Clintona.

Ten mu dal ránu pěstí do ramene.

Keenan viděl rudě. Dva Jackovy tvrdé údery ho nezastavily. Stál na nohou, přestože se potácel. Rozmáchl se svýma svalnatýma rukama a vrhl se na Jacka, který ustoupil stranou a zasadil Keenanovi úder do spánku.

Dveře herny se otevřely.

Chladný průvan, který pronikl dovnitř, ochladil Jackovu rozehřátou tvář.

Poručík Thorne Conway za sebou zavřel dveře a postavil se ke kaprálu Keenanovi, který krvácel z rány na spánku a byl vzteky bez sebe.

„Co to má znamenat, kaprále?“ zavrčel Conway.

Keenan neodpověděl.

Ani Jack nemínil mladému poručíkovi vysvětlovat, co se tam stalo.

Conwayovi stačilo jedno rozhlédnutí po místnosti, aby věděl, že mu nikdo neodpoví.

„Pojďte, kaprále,“ vztekle řekl poručík. Toporně se otočil, otevřel dveře a nechal Keenana projít ven.

Tully Grover ostře vydechl, když se dveře zase zavřely.

„Neměl bys Keenana příliš provokovat, Jacku,“ zamumlal.

Jack pokrčil rameny.

„Zaútočil by na mě tak jako tak, Tully,“ řekl. „Pokaždé, když přijíždím do Fort Washakie, doufám, že ho konečně poslali jinam.“

„Jak dlouho se ještě zdržíš?“

Jack se usmál. „Myslíš, že by bylo lepší, kdybych noc nestrávil v pevnosti, co?“

„Ano. Keenan se zpije pod obraz a potom bude nevypočitatelný. A i když bude vinen Keenan, problémy s plukovníkem budeš mít ty.“

Jack přikývl. „Máš pravdu, Tully. Rád bych se ovšem v noci pobavil.“

„Můžeš jet do Landeru.“

„Ne. Pojedu zpátky do hor. Pojďme připravit věci, které chci vzít s sebou.“

Tully Grover položil svou biliárovou hůl na stůl a vydal se za Jackem Clintonem ke dveřím.

+ + + + +

Oba soumaři byli naložení.

Tully Grover pohlédl na štíhlého, šlachovitého lovce divokých koní.

Clinton měřil něco přes šest stop, měl široká ramena a úzké boky. Ruce měl zjizvené od zacházení s lasem.

Jeho tvář byla ošlehaná větrem a snědá jako obličej indiána. Kolem očí a rtů měl malé vrásky, kvůli kterým vypadal starší.

Své světlé vlasy, jež mu sahaly až po ramena, když se svými mustangy přijel do Fort Washakie, si nechal ostříhat.

Byl oděn do kůže. Na hlavě měl pokrčený stetson, který určitě pamatoval lepší dny.

Tully Grover chápal, proč přitahuje většinu žen. Byla z něj cítit síla, která v něm byla. Jeho neotřesitelný klid vám dával pocit, že se vám v jeho přítomnosti nemůže nic stát.

Tully se na něj usmál, když vyšel na verandu obchodu.

„Láhve whisky jsou na pravém boku druhého mezka, Jacku,“ zamumlal.

„Opravdu nemusím nic platit?“ zeptal se Clinton.

„Ne. Jsem si jistý, že s tvými mustangy vydělám spoustu peněz. Odečti ti útratu ze tvého podílu.“

Jack přikývl. Sešel z verandy a vyšvihl se do sedla svého coyote duna, který tam stál jako socha.

Levou uchopil uzdu, ale než mohl svého koně pobídnout, ještě jednou pohlédl na Tullyho Grovera a zeptal se: „Cestou sem jsem viděl několik krav na Beaver Creeku. To už Sedgwick nechává svůj dobytek pást tak daleko na severu?“

Grover zavrtěl hlavou. „Tos o tom ještě neslyšel? Někdo koupil pastviny na Beaver Creeku od vlády a usadil se tam. Prý přijel odkudsi z Východu.“ Pousmál se. „Mladí důstojníci v poslední době často jezdí na patrolách oklikami. Rod Bennett prý má zatraceně pěknou ženu.“

„Co na to říká Sedgwick?“

„Co by na to měl říkat? Nemá proti tomu muži nic v ruce. Je to vládní půda. Stuart Sedgwick ji mohl koupit. Je to jeho problém, když chtěl šetřit.“

Jack Clinton na Grovera zamyšleně pohlédl.

Znal Stuarta Sedgwicka. Koneckonců pro něj pracoval jako krotitel koní, než odjel na Wind River Range chytat mustangy.

Sedgwick potřeboval pastviny na Beaver Creeku, pokud chtěl své stádo jednoho dne rozmnožit. A bylo nepochybné, že nikomu nedovolí usadit se na půdě, na kterou si dělal nárok.

Jacku Clintonovi však do toho nic nebylo.

„Nejde ti to do hlavy, co?“ zamumlal Tully Grover. „Ani mně se ten klid moc nezdá. Ale zatím to vypadá, jako by Sedgwick proti svému novému sousedovi nechtěl nic dělat. Dokonce Bennettovi prodal stádo. Slyšel jsem něco o tisíci kusů.“

Jack si tiše zahvízdl. „Ten Bennett má asi spoustu peněz.“

„To asi musí. Sedgwick nepatří k těm, kteří by někomu nezištně pomohli. Proč se na to nejedeš podívat sám? Bennett má chatu na severním rameni Beaver Creeku.“ Jack Clinton zavrtěl hlavou.

Říkal si, že bude lepší, když nic nebude vidět, ani slyšet. Rod Bennett bude mít se Stuartem Sedgwickem problémy, pomyslel si, to je jisté jako amen v kostele.

Jack necítil absolutně žádnou potřebu si začínat se Stuartem Sedgwickem nebo jeho synem Sandym.

Poklepal si ukazováčkem pravé ruky na okraj stetsonu a pobídl duna. Oba mezky vedl za sebou.

Projížděl mezi stájemi a baráky mužstva.

Kaprál Ross Keenan stál poblíž strážnice a hleděl na něj svýma malýma černýma očima.

Jack si oddechl, když opustil Fort Washakie.

Stýskalo se mu po horách.

Tam kromě něj nebyli žádní lidé, tedy ani žádná zloba, nenávist, chamtivost a touha po moci.

Jack Clinton se nebál osamělosti v zimě. Ta byla dlouhá a tvrdá, ale pořád to bylo lepší než se muset vypořádávat s lidmi typu Rosse Keenana nebo Sandyho Sedgwicka.

+ + + + +

Byla to poznámka Tullyho Grovera o Bennettově hezké ženě, která ho podvědomě přiměla vydat se oklikou a projet poblíž severního ramene Beaver Creeku?

Jack Clinton na to nemyslel.

Chtěl se jen z dálky podívat, jak vypadá srub, který postavil onen Rod Bennett.

Uvažoval o tom, proč Stuart Sedgwick svému sousedovi pomohl. To nebyl jeho styl. Asi za tím bude nějaká špinavost. Byl si jistý, že Bennett to brzy zjistí sám.

Dun kráčel na ploché návrší, z jehož temene bylo vidět na Beaver Creek. Hřebec tiše zafrkal.

I Jack cítil jemný pach dýmu.

Sjel kousek pod kopec, až se dostal ke keřům, za kterými se mohl krýt.

Za nimi slezl ze sedla a pěšky šel na hřeben.

Přivřel oči.

Pod sebou, zhruba sto yardů od Beaver Creeku, viděl dvě nízké budovy. Jedna měla verandu a vypadala poměrně bytelně.

Jacka překvapilo, co Bennett dokázal v tak krátkém čase. Ten srub nemohl být postaven lépe. Bennett musel stavbě srubů rozumět.

Kůlna vedle něj byla postavená jen z desek. Vedle ní se rozprostírala ohrada, v níž stálo půl tuctu koní. Hleděli na výběh, ve kterém se páslo asi deset kusů dobytka.

Vedle výběhu hořel oheň. Jeho světlý dým stoupal v malých obláčcích k nebi a vítr jej nesl ke kopci.

V ohradě tři kovbojové chytali dobytek.Každý chycený kus odvlekli k ohni, kde je cejchovali.

Jack si tiše zahvízdl, když poznal jednoho ze dvou mužů stojících u ohně.

Sandy Sedgwick nenosil klobouk. Jeho dlouhé světlé vlasy povlávaly ve větru. Šel s cejchovacím železem v ruce k místu, kde kovbojové strhli jkrávu na zem, a přitiskl žhavé železo ke kůži zvířete.

Kráva vůbec nezabučela. Vyskočila, když ji kovboj pustil a uvolnil laso z rohů, a se zvednutým ocasem běžela pryč.

Jiný kovboj přivedl další zvíře.

Jack pozoroval muže, který stál u ohně a díval se, jak Sandy Sedgwick cejchuje dobytek. Měl na sobě šedý kabát s dlouhými šosy a vypadal jako nějaký advokát.

Jack šel k dunovi a vytáhl se do sedla.

Jeho zvědavost byla silnější než opatrnost.

Přemýšlel, co Sandyho Sedgwicka mohlo motivovat k tomu, aby pracoval pro rančera, který od něho koupil dobytek.

Sandy se dřív vždycky práce štítil. To, že se tam nyní takto činil, muselo mít nějaký důvod.

Možná tím chce imponovat Bennettově ženě, pomyslel si Jack.

Lehce pobídl duna patami a jel dolů z návrší.

Jeden z kovbojů, kteří právě vyvlekli poslední kus z ohrady, si ho všiml. Ostatní se ohlédli.

7

Sandy Sedgwick rychle ocejchoval poslední zvíře a zahnal ho do údolí, potom se vrátil k k ohni, hodil cejchovací železo do něj a pohlédl na Jacka Clintona.

Jack jel klidným krokem k ohni.

Přišli tam i ti tři kovbojové. Jack poznal jenom jednoho z nich. Wid Davis byl na ranči Stuarta Sedgwicka už tehdy, když tam Jack krotil koně. Ti dva další museli být na Dvojitém S noví. Šlo o ještě poměrně mladé muže.

Pět kroků před ohněm Jack svého duna zastavil.

Sandy Sedgwick měl číhavý výraz ve svých světlých očích, jako by byl při něčem přistižen.

Jack si poklepal na okraj svého stestsonu a pohlédl na muže v šedém kabátě s dlouhými šosy. Až teď uviděl, že pod ním nosí revolverový opasek. Na pravém boku se mu rýsovalo pouzdro.

„Co tu chceš, Jacku?“ zabručel Sandy Sedgwick.

„Jmenuju se Jack Clinton,“ představil se Jack muži, jehož považoval za Roda Bennetta. „Jedu do Wind River Range a slyšel jsem, že se tu někdo usadil.“

Muž na něho zamyšleně hleděl svýma tmavýma očima. Neuniklo mu, že Sandy Sedgwick by Jacka nejraději poslal k čertu, ale o to se nestaral. Na jeho úzkých rtech se objevil úsměv.

„Na mém ranči je vítán každý, pane Clintone,“ řekl. Přistoupil k Jackovi a podal mu ruku. „Jmenuju se Rod Bennett a jsem rád, že vás poznávám.“

Jack stiskl jeho štíhlou ruku, která byla na dotek podivuhodně chladná. Bennett stisk téměř neopětoval.

Na zastřešené verandě srubu se něco pohnulo.

Jack se ohlédl.

Cítil, jak se mu do hlavy nahrnula krev. Levou rukou smekl stetson.

Ta žena byla krásnější než všechny, které Jack Clinton dosud spatřil.

Dlouhé černé vlasy, jež se leskly jako peří havrana, splývaly kolem pravidelné, andělské tváře s velkýma, tmavýma očima a plnými červenými rty, jež byly lehce pootevřené.

Měla na sobě hodně vystřižené šaty z tuhé látky, s těsným živůtkem zdůrazňujícím bujná ňadra. Její pas byl tak úzký, že by ho mohl obejmout rukama. Široká sukně jí sahala až po zem.

Velké oči upírala na Jacka Clintona.

Ostatní jako by neviděla. Nebo je už pozdravila, když přihnali dobytek.

Rod Bennett udělal krok k ní a levou rukou ukázal na Jacka.

„To je Jack Clinton, Seeno,“ řekl. „Je na cestě do Wind River Range. Pane Clintone, toto je má žena Seena.“

Jack nebyl schopen slova, jak měl vyschlé hrdlo. Jindy mu nečinilo problémy chovat se nenucené vůči osobám ženského pohlaví, ale tato žena na něj působila tak, že si to nedovedl vysvětlit.

„Pro dnešek jsme skončili, Bennette,“ přidušeně řekl Sandy Sedgwick. „Bylo to sto dvacet kusů skotu. To dělá dva tisíce čtyři sta dolarů. Zbylých sto krav sem přivedeme za týden.“

Rod Bennett kývl na svou ženu.

Jen váhavě odtrhla pohled od jezdce, otočila se a zmizela v domě. Po minutě se vrátila a podala svému muži koženou tašku.

Bennett ji otevřel a vytáhl z ní svazek dolarů. Napočítal dva tisíce čtyři sta a podal je Sandymu Sedgwickovi. Z kapsy kabátu vytáhl kousek papíru a tužku.

„Mohl byste mi potvrdit příjem, pane Sedgwicku?“ přátelsky se zeptal.

Rančerův syn se zachmuřenou tváří podepsal stvrzenku.

Jeho kovbojové přivedli koně.

Než se Sandy Sedgwick vyšvihl do sedla svého pinta, vrhl na Jacka Clintona zamračený pohled.

„Madam,“ tiše řekl, sáhl si na okraj klobouku a otočil pinta.

Zvedl se za ním prach.

Jack chvíli hleděl za odjíždějícími a pak se obrátil k Bennetovi a jeho ženě.

„Milí lidé, ti Sedgwickové,“ řekl Rod Bennett.

„Dvacet dolarů za kus dobytka je slušná cena,“ řekl Jack. Pohlédl na tu ženu a měl pocit, že se v jejích tmavých očích utopí.

„Jdu vařit večeři, pane Clintone,“ řekla a jemu přeběhl mráz po zádech. „Byla bych ráda, kdybyste přijal naše pozvání.“

Muž ho nepozval. Jack na Bennetta krátce pohlédl. Vypadalo to, že mu je úplně jedno, jestli Jack zůstane, nebo pojede dál.

Jack přikývl.

Na ženině hezké, byť poněkud bledé tváři se objevil úsměv. Když jí její muž předal stvrzenku, otočila se a vrátila se do domu.

„Sesedněte,“ řekl Bennett.

Jeho hlas zněl nyní jinak. Nedůvěřivě?

Jack sklouzl ze sedla.

Bennett na něho kývl a řekl: „Pojďte. Můžete si odvést koně do stáje.“

„Ještě jsem dnes chtěl urazit několik mil,“ zamumlal Jack.

V Bennettově pohledu se zračilo překvapení. „Brzy bude tma, Clintone. Proč nechcete zůstat přes noc? Seena bude ráda, když zas jednou uvidí jinou tvář než mou.“ Vzal Jackovi z rukou uzdy obou mezků a vydal se s nimi ke stáji.

Jack šel za ním s dunem.

Když Jack sundával z mezků jejich náklad, mlčeli.

„Vy nemáte Sandyho Sedgwicka rád, Clintone,“ náhle řekl Bennett. Nebyla to otázka, ale konstatování.

Jack neměl důvod ho vodit za nos.

„Ne, Bennette, nemám. Znám ho už několik let. Tehdy to byl ještě mládenec. Ale vždycky byl líný a podlý.“

Bennett se usmál.

„Mohl své kovboje nechat, aby ten dobytek ocejchovali sami,“ odpověděl.

Jack pomalu přikývl.

„To jsem si říkal i já, Bennette. Všiml jsem si, že dobytek byl tiše, když ho Sedgwick cejchoval.“

Muž přivřel oči. „Co tím chcete říct?“

„Víte vůbec něco o chovu dobytka, Bennete“

„Ne, sakra, ale naučit se dá všechno.“

„Máte pravdu. Ale jestli budete takto důvěřivý, možná budete muset zaplatit nováčkovskou daň.“

Bennett sevřel rty a změřil si Jacka pohledem. V jeho tmavých očích byly jiskry prozrazující hněv. „Řekněte, co jste viděl, Clintone,“ zavrčel, „a nemluvte v hádankách.“

„Možná bychom se měli podívat na některou z těch ocejchovaných krav,“ nevzrušeně řekl Jack.

„A proč? Stál jsem tam, když Sedgwick cejchoval dobytek.“

Jack vzal duna za uzdu a vyvedl ho ze stáje.

Slunce již zmizelo za Fremont Peakem. Bylo jasné, že to nebude dlouho trvat a přijde noc.

Dobytek se pásl ve velkém ohbí Beaver Creeku.

Jack se vyšvihl do dunova sedla a pobídl ho, než ho mohl Bennett zastavit. Chytil první krávu, která se namanula, a přihnal ji k budovám ranče. V ohradě ji přivázal.

Bennett přišel se zachmuřenou tváří blíž.

Jack přitlačil krávu k plotu ohrady a sáhl na cejch BC.

„Co znamená BC?“ zeptal se Bennetta.

„Beaver Creek. Nechal jsem ranč zaregistrovat v Landeru pod tímto jménem.“

Jack zamyšleně přikývl.

„To jsem si myslel,“ chraplavě poznamenal. „Pojďte blíž, Bennette. Sáhněte na ten cejch.“

Rod Bennett to udělal.

„No co?“ zamumlal.

„Musíte to cítit, Bennette. Železo spálilo jenom srst. Nevypálilo cejch do kůže. Tomu se mezi dobytkáři říká cejchovat na studeno.“

„Co to sakra znamená?“

„Spálené chlupy dorostou. Za rok, za dva po vašem cejchu nic nezbude. Pak je snazší je ocejchovat jiným cejchem a vy už nikdy nebudete moct dokázat, že ta kráva patřila vám.“

Rod Bennett zbledl. Sevřel pěsti, až mu zbělaly klouby.

„Ten darebák!“ zavrčel. „Vzal by mi všechen dobytek a připravil by mě o dvacet tisíc dolarů!“

„Asi by to nebylo všechno, Bennette. Stuart Sedgwick už dávno chtěl své stádo zvětšit. Zatím se jenom bál, že na jeho dobytek by se mohli vrhnout Šošoni z rezervace Wind River, až by jej hnal na pastviny na Beaver Creeku. Teď je rok nechá a potom je dostane pryč, až nebudou schopni se bránit.“

Rod Bennett syčivě vydechl.

„Stuart Sedgwick se ještě bude divit! Raději by si se mnou neměl začínat!“

Ledové jiskry v jeho tmavých očích Jacka varovaly. Cítil, že Bennett nemluví do větru. Tento muž byl nebezpečný a Stuart Sedgwick by udělal lépe, kdyby ho nepodcenil.

„Rode! Jídlo je hotové!“ zvolala ze srubu Seena Bennettová.

Jack viděl, že stojí na verandě.

Napadlo ho, že by bylo lepší, kdyby jel jinudy.

+ + + + +

Jedli mlčky.

Rod Bennett své ženě vyprávěl, co odhalil Jack Clinton. Vytřeštila oči úlekem.

Jackovi neušlo, jak se chytala sukně, aby potlačila chvění prstů.

Pochopil, že strach pro ni není nic neznámého. Již ho zažila.

Jack pocítil nutkání položit jí ruku na rameno ochraňovat ji před vším, co by jí mohlo uškodit. Mlčky však hleděl na svůj talíř.

Nebyla to jeho žena.

Šlo o manželku Roda Bennetta a bylo na něm, aby se postaral o to, aby žila beze strachu.

Rod Bennett, jak se zdálo, vůbec nevěděl, že jeho žena má v očích strach. Měl co dělat, aby zvládl vztek, který jím lomcoval.

Jack si několikrát bezděky vyměnil pohled se Seenou Bennettovou. Pokaždé pohlédla jinam, ale neuniklo mu, jak lehce zrudla.

Po jídle postavila na stůl dvě sklenice a džbánek kořalky.

Rod Bennett se mezitím uklidnil. Vypadalo to, jako by si byl jist tím, že všechny problémy vyřeší.

Nalil obě sklenice a kývl na Jacka.

Ostrá kořalka Jacka pálila.

Bennett si hned dolil. Jack zavrtěl hlavou. Další si dal, teprve když měl Bennett v sobě už čtvrtou.

Žena stála vedle kamen a umývala nádobí. Bennett měl v domě dokonce pumpu, takže žena nemusela chodit pro vodu ven.

„Musím vám vyjádřit svůj obdiv, Bennette,“ podotkl Jack. „Dům, který jste postavil, je nádherný.“

Rod Bennett se rozesmál.

„Slyšelas to, Seeno? Myslí si, že jsem to zbudoval sám.“

Žena se ohlédla. Její pohled přelétl po Rodu Bennettovi a pak na chvíli ulpěl na Jackovi, než se opět věnovala nádobí. „Nechal jsem ten dům postavit muži z Landeru, kteří tomu trochu rozumějí, Clintone,“ poznamenal Bennett. Alkohol již se na něm projevoval. Jack skoro nestačil počítat, kolikátou sklenici už vypil.

„Když má člověk dost peněz, tak je to v pořádku,“ řekl.

„To mám, Clintone. Vždycky jsem věděl, že nemá smysl něco začínat v malém. Člověk musí něco investovat, když chce mít rychlý úspěch.“

Seena Bennettová přišla od kamen. Sáhla po džbánku s kořalkou a zeptala se Jacka: „Nedáte si ještě jednu, pane Clintone?“

Jack zavrtěl hlavou.

Svého muže se neptala. Otočila se a postavila džbánek na nízkou skříňku. Tvářila se zachmuřeně.

Rod Bennett na ni vrhl zlobný pohled a olízl si rty.

Jack pochopil, že neumí pít. Chvíli to vypadalo, že vstane a půjde si pro džbánek. Nechtěl však před Jackem dělat scény. Pohlédl na něj.

„Vy se v dobytku vyznáte, že ano, Clintone?“ zeptal se náhle.

Jack přikývl. Byl dost dlouho na Dvojitém S. I když pracoval především s koňmi, věděl o chovu dobytka téměř všechno.

„Chcete být v horách co nejdřív?“

Jack se ho zeptal, co po něm chce. Ne, opravdu neměl naspěch. Do zimy už by stejně žádné mustangy nechytal. A do kladení pastí zbýval ještě téměř měsíc.

„Ne,“ odpověděl.

„Mám k vám prosbu, Clintone,“ řekl Bennett. „Ocejchujte můj dobytek tak, jak to má být. Zaplatím vám dolar za kus.“

Jacka to překvapilo. Bennett zřejmě věří, že si za své peníze může koupit všechno. Již chtěl odmítnout, když tu uslyšel tiché kroky Seeny Bennettové.

Přišla od kamen a zastavila se u stolu. Prsty měla zabořené do květované zástěry.

„Moc byste nám tím pomohl, pane Clintone,“ řekla tlumeným hlasem.

Jack uhnul pohledem. Pohlédl na Roda Bennetta.

„Je to velká dřina, když člověk musí všechno dělat sám,“ chraplavě řekl. „Zůstanu, jestli mi při tom pomůžete, Bennette.“

„Sakra, zaplatím vám za to!“ zavrčel Bennett.

„Předtím jste řekl, že naučit se dá všechno, Bennette,“ klidným hlasem odvětil Jack. „To je pravda. Ale když budete jen přihlížet, tak se toho naučíte málo. Jestli sám nepřiložíte ruku k dílu, můžete na ranč na Beaver Creeku zapomenout. Měl byste zaměstnat dva nebo tři muže, jestli vám nezáleží na penězích, jinak vaše stádo nepřežije zimu.“

Bennettovi se zajiskřilo v očích. Jackova slova se mu nelíbila, to na něm bylo jasně vidět. Potřeboval ho však, sevřel rty a smlčel ostrou odpověď, kterou již měl na jazyku.

„Dobrá,“ chraplavě řekl. „Pomůžu vám, Clintone.“ Pronesl to, jako by tím Jackovi dělal laskavost.

„Dolar za kus?“ pro jistotu se zeptal Jack.

„Jo, ksakru.“

Bennett vstal. Lehce se potácel, ale potom to zvládl.

„Může spát v pokoji, Seeno,“ řekl chraplavým hlasem.

Jack zavrtěl hlavou.

„Půjdu do stáje,“ odvětil a uhnul ženě pohledem. „Nemusíte si kvůli mně dělat nějaké starosti.“

Nečekal na její odpověď a šel ke dveřím.

„Dobrou noc,“ popřál a vyšel na verandu. Nasál chladný noční vzduch. Při tom vycítil, že už nemá moc času. Ve vzduchu byl cítit sníh. Bude si muset si při cejchování dobytka pospíšit a pak pokračovat v cestě do Wind River Range.

O něco později si lehl do slámy. Měl ruce za hlavou a nemohl usnout.

Ať sebou vrtěl, jak chtěl, pořád viděl velké oči Seeny Bennettové. Přání se jí dotknout, obejmout ji ho spalovalo jak plamen.

Věděl zcela jistě , že na Beaver Creeku nesmí zůstat ani o den déle, než bude nezbytné, pokud nemá ztratit hlavu.

+ + + + +

Rod Bennett se nedal použít k ničemu jinému než k přitlačování cejchovacích želez ke kůži krav. A i to zvládl teprve potom, co mu to Jack více než tucetkrát předvedl.

Prvního dne hnali dobytek do údolí severního ramene Beaver Creeku. Jack zůstal se stádem, aby neuteklo.

Druhého dne vháněli malé skupiny dobytka do výběhů, kde je Jack mohl snáze chytit.

I Seena Bennettová pomáhala. Starala se o oheň a vedla knihu, ve které zaznamenávala, kolik Jack a její muž ocejchovali dobytka.

Než den skončil, byli zcela vyčerpaní.

Seena Bennettová i přesto udělala něco na zub, zatímco Rod Bennett si šel rovnou lehnout.

Jack brzy odešel.

Nechtěl být se Seenou Bennettovou sám.

Té noci spal tvrdě.

Trvalo čtyři dny, než se jim podařilo ocejchovat většinu stáda. Večer ještě Jack přihnal do ohrady zbylých dvě stě krav. Dohromady to bylo 852 zvířat. Buďto těch téměř padesát kusů uteklo zpátky na pastviny Dvojitého S, nebo Sandy Sedgwick Roda Bennetta podvedl.

Bennett byl příliš unavený, než aby se nad tím rozčiloval.

Ležel v posteli, ještě než slunce zmizelo za Fremont Peakem.

Jack chtěl právě jít do domu, aby povečeřel, když uviděl jezdce, kteří se v dlouhé řadě brodili přes Beaver Creek. Jeli k Bennettovu srubu.

Na verandě se objevila Seena.

„Kde jste, Jacku?“ otázala se. „Už máte jídlo na talíři.“ Viděla, jak se dívá na sever přes řeku, a přistoupila k němu.

Jack si všiml, že se zachmuřila, když spatřila modré uniformy jezdců.

„Slyšel jsem, že vojáci z Fort Washakie v poslední době často jezdí oklikou kolem přes váš ranč, Seeno,“ řekl.

Přikývla, aniž na něj pohlédla.

„To je poručík Conway,“ odvětila tlumeně.

„Řekla jste to, jako byste se ho bála.“

„Conwaye ne, ale toho jeho kaprála.“

„Keenana? Opovážil se něco…?“

Rychle mávla rukou.

„Ne, Jacku. Ale bojím se ho. V jeho pohledu je něco podlého, co mi nahání strach. Jednou nás kdosi celý den pozoroval. Nemůžu na to přísahat, ale jsem si jistá, že to byl Keenan.“

„A váš muž?“

Sklonila hlavu.

„Rod byl ten den opilý,“ zněla odpověď.

Jacka Clintona se zmocnil vztek.

Bolelo ho, když viděl, jak Seena Bennettová trpí. Hleděl na kavaleristy a pak jeho hněv ještě vzrostl, když uviděl Keenanův potměšilý škleb.

Poručík Thorne Conway zastavil pět kroků před Jackem a Seenou Bennettovou. Jeho výraz nesliboval nic dobrého.

Zdálo se, že se mu nelíbí, že tam vidí Jacka Clintona.

„Dobrý večer, paní Bennettová,“ řekl a sáhl si na okraj klobouku. Potom pohlédl Jackovi do očí. „Co tu děláte, Clintone?“

„Nemyslím, že vám do toho něco je, Conwayi,“ zněla Jackova strohá odpověď.

Poručík měl náhle podlý výraz ve tváři. Ta slova pronesená v přítomnosti ženy pro něj byla urážkou.

Jack si ho prohlédl.

Od Tullyho Grovera věděl, že poručík není u svých lidí příliš oblíbený. Ponižoval je a to samé platilo o jeho kaprálovi.

„Clintonovi by měl někdo konečně zacpat hubu,“ zabručel Ross Keenan.

Conway mlčel. S hněvem v očích hleděl na Jacka a nic neřekl, když jeho kaprál seskočil z koně a šel k verandě.

Seena Bennettová už se chtěla postavit mezi Jacka a Keenana, ale Jack ji rychle chytil za ruku a odstrčil ji.

Při tom doteku mu přeběhl mráz po zádech. Pustil ji, jako by se popálil.

Keenan se usmál.

„Možná by pro vás bylo lepší, paní Bennettová, kdybyste šla dovnitř,“ radil jí.

„Ne!“ zvolala. „Poručíku Conwayi, to nemůžete připustit!“

Conway číhavě těkal pohledem mezi ní a Jackem.

„Kde je váš muž, paní Bennettová?“ chraplavě řekl.

„Rod si šel lehnout. Celý den tvrdě pracoval!“ odvětila.

„Neměl by se zahazovat s někým takovým, jako je Jack Clinton, paní Bennettová.“

„Do toho vám skutečně nic není, poručíku! „ odsekla. „Zavolejte toho vašeho hlídacího psa k sobě!“

Conway se tiše zasmál.

Ross Keenan na ni vrhl zamračený pohled. To, že o něm mluvila jako o hlídacím psu, se mu vůbec nelíbilo.

Jack viděl, že ho její poznámka rozzuřila ještě víc. Jeho široká tvář s hrubými rysy zrudla. Dal si ruce v bok. „Pojď sem, Clintone!“ zabručel.

Seena Bennettová přistoupila blíž.

„Držte se zpátky, Seeno,“ tiše řekl Jack.

Sešel z verandy na dvůr.

Keenan okamžitě zaútočil.

Jeho pěst jenom těsně minula Jackovo ucho.

Jack uhnul i dalším úderům a vylákal kaprála z verandy srubu, aby Seena Bennettová nebyla v pokušení do rvačky zasáhnout. Viděl v jejích tmavých očích vzrušení.

Měl jsem jí říct, že takový nemotorný chlápek pro mě není žádný soupeř, pomyslel si.

Keenan odfrkával a v jeho malých, černých očích to jiskřilo. Ještě Jacka nezasáhl, poněvadž ten byl na něho příliš rychlý.

„Zůstaň konečně stát, ty zatracený zbabělče!“ vyhrkl.

Jack koutkem oka viděl, jak Thorne Conway slezl z koně a vyšel na verandu.

Chvíli nedával pozor na Keenana, a ten ho udeřil do brady. Hned se svalil na zem.

Před očima mu tančily hvězdičky. Vyplivl písek a uslyšel výkřik Seeny Bennettové.

Vtom na něj padl stín.

Instinktivně se odvalil stranou.

U jeho hlavy se ozvaly kroky.

Jack se ještě několikrát převalil a potom se zvedl. Ztěžka oddechoval, podlamovala se mu kolena, ale přesto udělal několik kroků dozadu, až zády narazil do stěny stáje.

Seena Bennettová seskočila z verandy, ale poručík Conway ji chytil a tak jí zabránil rozběhnout se k Jackovi.

Keenan se blížil k Jackovi.

Rozmáchl se a praštil pěstí těsně vedle Jackovy hlavy do stěny z prken. Praskání desek se mísilo s jeho řevem.

Jack se probral. Nohy ho příliš neposlouchaly, stál nejistě.

Keenan si rozbil klouby pravé dlaně.

Hleděl na Jacka s vražedným výrazem v očích. Znovu se připravil k úderu.

Nyní Jack zůstal stát.

Přesně poznal Keenanovo slabé místo. Vyhnul se jeho ráně a zasadil mu tvrdý úder pravačkou pod žebra.

Kaprál se zastavil, jako by ho zasáhl blesk.

S široce otevřenými ústy hleděl na Jacka. Lapal po dechu jako ryba na suchu a měl zastřený výraz v očích.

Jack na to místo udeřil ještě jednou. Keenan se svalil na zem. Z jeho hrdla se nevydrala ani hláska. Obklopil ho oblak prachu, když dopadl na zem.

Jack cítil, jak mu něco stéká po krku. Bradu měl v jednom ohni. Pohlédl na verandu a vytřeštil oči.

Poručík Thorne Conway vytáhl z pouzdra kolt a mířil na něj.

„To byl útok na příslušníka kavalerie, Clintone!“ vykřikl. „Jste zatčen! Odvezeme vás do Fort Washakie!“

Vojáci strnule seděli v sedlech. Z jejich tváří se dalo vyčíst, co si myslí o počínání svého poručíka, ale nikdo neřekl ani slovo.

Conway sebou trhl, když se za ním na verandě ozval šramot.

„Raději ten kolt zase schovejte, poručíku,“ chladným hlasem řekl Rod Bennett. „Je tu dost svědků, kteří viděli, že jste Keenana na Clintona poštval. Nechte kaprála naložit na koně a nasedněte. Chci, abyste opustili můj ranč!“

Thorne Conway se chvěl vztekem, když schovával revolver do pouzdra. Otočil se teprve potom. Otevřel ústa, chtěje něco říct, ale pak uviděl, že Rod Bennett má ruce zkřížené na prsou a revolver v pouzdře.

Sevřel rty, obrátil se a nasedl na koně. Aniž museí vydávat nějaké povely, chopili se tři muži kaprála, naložili ho přes sedlo, jeden vzal uzdu jeho koně a odjeli.

Jack hleděl za nimi.

Rod a Seena Bennettovi se nehýbali.

Teprve když modrokabátníci zmizeli za kopci na jihu, rozběhla se žena k Jackovi a chraplavě zašeptala: „Vy krvácíte, Jacku.“

Jack prošel kolem ní k verandě. Před Rodem Bennettem se zastavil.

„Děkuju vám, Rode,“ zamumlal, protože věděl, že nebýt jeho, tak by ho Conway odvlekl do Fort Washakie.

Rod Bennett se usmál.

„Není zač,“ poznamenal. „Nebo myslíte, že těch posledních dvě stě krav chci cejchovat sám?“

+ + + + +

Rod Bennett si šel znovu lehnout, aniž něco pojedl.

Jídlo mezitím vychládlo.

Seena Bennettová Jackovi umyla ránu na bradě a zalepila ji náplastí. Pak šla ohřívat jídlo. Venku se mezitím setmělo.

Jack ji pozoroval, když si byl jist, že ho nevidí.

Ve svitu petrolejové lampy vypadala ještě krásnější.

Působila křehce, ale on věděl, že umí být silná. Možná i silnější než její muž.

Přišla ke stolu s talíři, nabrala na ně jídlo a posadila se naproti něho.

Jack Clinton jedl mlčky.

Už si nedokázali navzájem vyhýbat pohledy a zadívali se na sebe. Po chvíli Seena Bennettová sklonila hlavu.

Musí cítit, co se se mnou děje, pomyslel si.

„Jacku?“ v jejím hlasu byl opět onen chraplavý tón, který mu tak zamotal hlavu.

„Ano?“

„Před několika dny jste řekl, že Rod nedokáže udělat dost pro to, aby stádo přežilo zimu. Co jste tím myslel?“

Jack na ni pohlédl.

„Jak si to Rod představoval?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Pokrčila rameny.

„Nemluvili jsme o tom,“ zamumlala. „Myslela jsem si, že v zimě není nutné se o skot starat.“

Jack se usmál.

„To je velký omyl, Seeno. Možná to platí pro stáda na jižnějších pastvinách. Už jste někdy zažila blizard?“

„Ne,“ zašeptala, „pocházíme z Louisiany. Tam jsou hurikány.“

„Blizard je bouře, která žene masy sněhu, Seeno. Někdy padají kroupy a všechno během několika vteřin zamrzne. Před pěti lety Stuart Sedgwick ztratil v jediném blizardu více než polovinu ze svých dvaceti tisíc kusů skotu. Na jaře byly jeho pastviny plné zdechlin.“

Byla bledá.

V té chvíli mu jí bylo líto, že ji tak vyděsil.

„Rod se musí podívat na své pozemky,“ dodal chtěje ji uklidnit. „Ve výběžcích Fremont Peaku bylo několik chráněných údolí. Leží ovšem blízko indiánské rezervace Wind River Range, v níž žijí Šošoni. Jestli se Rod s indiány domluví a dá jim padesát nebo sto kusů, tak by si mohl ušetřit problémy.“

„Udělal Stuart Sedgwick něco takového?“ tiše se zeptala.

Jack zavrtěl hlavou.

„Sedgwick to nemá zapotřebí. Jezdí pro něho více než tucet mužů, které si drží i přes zimu. Když nějakého šošona přistihne, jak krade dobytek, zastřelí ho. Právě kvůli blízkosti indiánské rezervace nenechá Sedgwick pást dobytek u Beaver Creeku.“

Hleděla na něho svýma velkýma očima, které připomínaly oči vyděšené srny.

„Rod se v Landeru pokusil najmout několik mužů, Jacku,“ tiše řekla. „Nabídl jim o deset dolarů víc, než by dostali jinde. Ale nikdo pro něho nechtěl pracovat, když slyšeli, že se usadil na pastvině na Beaver Creeku.“

Jack se nedivil. Všichni znali Stuarta Sedgwicka, jeho zuřivého syna Sandyho a předáka Flinta Wheelera, který dřív býval obávaným pistolníkem. Nikdo neměl chuť skončit s kulkou v zádech.

Jack na ni upřeně hleděl.

„Vy nejste žena pro tento tvrdý kraj, Seeno,“ řekl zadrhlým hlasem. „Rod vás sem neměl brát. Podívejte se na ostatní místní ženy. V třiceti už jsou staré. Ne, neměl vás sem brát z Louisiany.“

Na její hezké tváři se objevil vřelý úsměv.

„Možná vypadám křehce, Jacku,“ tiše řekla. „Ale ženy umějí být silné. Umějí se vyrovnat se vším, když vědí, za co bojují.“

Byl si jistý, že je silná. Ale věděla, za co bojuje? Je Rod Bennett muž, kvůli kterému stojí za to bojovat?

Jack viděl jeho ruce. Byly to ruce hráče a pistolníka, který se celý život stranil práce. Takový muž měl méně šancí než sněhová koule na horkých kamnech, že v tomto kraji přežije byť jen rok.

„Proč jste odjeli z Louisiany?“ chraplavě se otázal. „Rod má peníze. Mohl by něco vybudovat i tam.“

Náhle se zachmuřila. Její bledá pleť mu připadala jako z porcelánu.

Prudce vstala. Židle za ní zašramotila na podlaze. Vzala talíře a odnesla je ke kamnům.

Jack se rovněž zvedl. Hleděl na její napnutá záda.

„Dobrou noc, Seeno,“ zamumlal.

Neotočila se a ani mu neodpověděla.

Šel ke dveřím a vyšel ven na verandu. Než zavřel dveře, slyšel, jak zamumlala: „Dobrou noc, Jacku.“

Jako v transu šel ke stáji.

Nejraději by okamžitě osedlal Duna a naložil mezky a vyjel do Wind River Range.

Pak však pomyslel na dvě stě kusů dobytka, které ještě nebyly ocejchovány.

Bennettovi by je přenechal bez sebemenších výčitek, ale věděl, že Seena by svému muži pomáhala, a nechtěl, aby se ta půvabná žena kvůli němu sedřela.

Lehl si do slámy a pokusil se vyhnat z hlavy myšlenky na Seenu Bennettovou.

Byla skoro půlnoc, když usnul.

+ + + + +

Rod Bennett měl zapadlé oči.

Když vyšel na verandu, Jack na něm viděl, že večer musel pít. Poslední den byl náročný. Ocejchovali všechna zvířata až na dvacet krav. Jack by odjel nejraději večer, ale Bennett byl paličatý a řekl, že zaplatí, teprve až budou ocejchovány všechny kusy.

Jack šel hned po večeři do stáje.

Nedokázal být se Seenou Bennettovou u stolu sám.

Cítil, že k Rodu Bennettovi pociťuje něco jako nenávist.

Čím si ten muž zasloužil takovou ženu?

Stále se pokoušel si namluvit, že mu do toho nic není. Přesto nedokázal znovu najít svůj obvyklý klid. Musí odtud pryč. V samotě hor už se vzpamatuju, pomyslel si.

Bennett měl na tváři úsměv. Kývl hlavou k ohradě a řekl: „Dnes máme čas. Těch posledních dvacet krav už zvládneme snadno.“

Jack přikývl a zašel k ohradě, aby si v ní osedlal koně. Rod Bennett koupil vynikající koně. Ti mu ovšem moc nepomohli, protože to byl špatný jezdec, jak Jack mezitím zjistil. Navíc Bennett neměl ani ponětí o tom, jak se zachází s lasem.

Když sedlal hnědého quarterhorse, uslyšel za sebou Bennettovy kroky.

Rod Bennett se zastavil těsně za ním.

Táhla z něho kořalka.

Jack se otočil, teprve až utáhl podbřišník.

V Bennettových tmavých očích se zajiskřilo.

„Rozžhavte železo, Rode,“ zamumlal Jack.

Bennett se nepohnul a zamyšleně na něho hleděl.

„Velmi jste mi pomohl, Jacku,“ řekl potom. „Za to jsem vám vděčný. Ale myslíte, že jsem si nevšiml, jak hledíte na mou ženu, když jste přesvědčený, že vás nikdo nevidí? Varuju vás, Jacku. Zabiju každého, kdo mi ji bude chtít vzít.“

Jack přivřel oči.

„Nikdy si neberu něco, co patří někomu jinému,“ odpověděl pevným hlasem. „Nechte mě dodělat mou práci a odjet do hor. Nic jiného mě nezajímá.“

Rod Bennett přikývl a viditelně se uvolnil.

„To je dobře, Jacku. Mrzelo by mě, kdybych vám musel vpálit kulku do hlavy.“

Jack Clinton měl na jazyku ostrou odpověď, ale v tom okamžiku uviděl Seenu Bennettovou, která přicházela z domu. Mlčky začala rozdělávat oheň, ve kterém měli žhavit cejchovací železo.

Jack se vyšvihl do sedla koně a vyjel z ohrady. Přijel k výběhu, otevřel ze sedla branku a chytil první krávu.

Měl vztek, sám na sebe.

Krucinál, proč jsem jenom nejel z Fort Washakie přímo do Wind River Range, říkal si.

Vyváděl z výběhu krávu za krávou, až Rod Bennett ocejchoval poslední kus.

Jack zavedl svého koně k ohradě a odsedlal ho. Chtěl nechat na Bennettovi, aby ho vytřel.

Aniž by se otočil k němu a k Seeně Bennettové, šel ke stáji, naložil oba mezky a osedlal duna.

Když zvířata vyvedl ze stáje, zahlédl Roda Bennetta, jak stojí s koženou složkou na verandě domu.

Seena byla za ním ve dveřích.

Jack šel topornými kroky blíž.

Bennett mu dal 852 dolarů a Jack si je strčil do kapsy, aniž je počítal.

Seena náhle otočila hlavu a hlesla.

Jack se ohlédl. Přivřel oči, když na kopci na jihu uviděl první kusy dobytka.

Klusal tam i muž.

Jack tiše zaklel.

Nemohly ty poslední kusy, které Bennett koupil od Dvojitého S, hodinu počkat?

Rod Bennett se zachmuřil a položil pravou dlaň na pažbu Navy koltu.

Seena udělala několik kroků a chytila ho za ruku. Letmo pohlédla na Jacka.

„Nestřílej, Rode,“ zamumlala.

Bennett ji prudce odstrčil.

„Ten bastard už mě podruhé nepodvede!“ zavrčel.

Jack chtěl ženě pomoci.

„Nemá smysl se Sedgwicky bojovat, Rode,“ chraplavě řekl. „Porazili by vás. Dejte si pozor, na to, aby zbylé krávy byly ocejchovány pořádně, a na to ostatní zapomeňte.“

Rod Bennett sevřel své úzké rty. V jeho tmavých očích se jiskřilo. Přesto se ovládl. Vydal se k jezdci, který projel kolem stáda a přijel k budovám ranče.

Jack poznal Sandyho Sedgwicka nejen podle pinta, na kterém jel. Rančerův syn seděl v sedle, jako by byl přirostlý ke koni. Sandy uměl jezdit dřív než chodit a Jack ho před několika lety také něco naučil.

Sandy Sedgwick zastavil pinta z plného cvalu. Hřebec se zapřel všemi čtyřmi a zastavil se v oblaku zvířeného prachu několik yardů před Rodem Bennettem.

Mladý Sedgwick si Bennetta nevšímal. Jeho světlé oči byly upřeny na Jacka. Byl rudý hněvem. Pochopil, že Jack byl celou dobu na ranči. Pak uviděl mezky a osedlaného duna.

Nedůvěra z jeho očí nezmizela.

Až nyní pohlédl na Roda Bennetta a chraplavě řekl: „Ahoj, Bennette. Vedu vám zbylých sto krav.“

Rančer přikývl.

„Vžeň je do výběhu a hned začneme s cejchováním, Sedgwicku.“

Sandy přikývl, ještě jednou krátce pohlédl na Jacka, otočil pinta a cválal zpátky ke stádu.

Jack chtěl jít ke svému koni, ale tichý hlas Seeny Bennettové ho zastavil.

„Jacku, zůstaňte prosím, dokud Sedgwick neodjede.“

Rod Bennett pohlédl na svou ženu.

Zdálo se, jako by jí chtěl něco říct, ale potom se prudce otočil a tlumeně dodal: „Seena má pravdu, Jacku. Nevím, jestli se dokážu ovládnout, až tomu mizerovi řeknu, co si o něm myslím.“

Jack bojoval sám se sebou. Vyhýbal se Seeninu pohledu.

„Dobrá, Rode,“ zamumlal. „Ale držte ruku dál od koltu. Dokud budu poblíž, Sandy se neodváží vytáhnout kolt z pouzdra.“

Nečekal na Bennettovu odpověď a odvedl duna a oba mezky zpět do stáje.

Věděl, že Sandy Sedgwick a jeho lidé budou těch sto kusů dobytka cejchovat půl dne.

+ + + + +

Sandy Sedgwick hleděl do ohniště, ve kterém Rod Bennett ráno žhavil cejchovací železo.

„Jak jste věděl, že dnes přijedeme, Bennette?“ nedůvěřivě se otázal.

„Nevěděl jsem to, Sedgwicku,“ opáčil Bennett. „Dnes ráno jsme s Clintonem docejchovali poslední zvířata, která tys cejchoval jen na studeno.“

Sandy Sedgwick okamžitě položil dlaň na pažbu revolveru.

Jack udělal krok k němu.

„Jenom klid, Sandy,“ zavrčel. „Nevím, jakou hru jsi chtěl hrát s Rodem Bennettem. Měl by všechny důvody tě pohnat k šerifovi v Landeru. Takže nedělej cirkus.“

„Pusť se do cejchování, Sedgwicku,“ tvrdě řekl Bennett. „Ale tentokrát doopravdy!“

Sandyho tvář byla celá rudá.

Muži za ním vtáhli hlavy mezi ramena. Opět tam byl i Wid Davis. Také jeho dva druhové se nacházeli mezi mužstvem, které tam přijelo.

„Ocejchuj si ty krávy sám, k čertu!“ vyhrkl Sedgwick.

Bennett zavrčel hlavou.

„Ocejchování je v kupní ceně, Sedgwicku. Když je neocejchuješ, nedostaneš peníze.“

„Pak si ty krávy vezmeme s sebou,“ zasyčel Sandy.

Bennett nesouhlasil.

„Uzavřel jsem smlouvu s tvým otcem, Sedgwicku.“

Sandymu se zajiskřilo v očích.

Jack uvažoval, jestli Stuart Sedgwick ví, co udělal jeho syn. Bylo to možné, protože Jack si nedokázal představit, že by Stuart Sedgwick nečinně přihlížel, jak se někdo roztahuje na Beaver Creeku.

Sandy se rozzuřeně otočil a řekl kovbojům: „Začněte, chlapci!“

Rod Bennett a Jack Clinton stáli u ohně, který znovu plápolal, a přihlíželi, jak Sandy Sedgwick, celý rudý, tiskne žhavé cejchovací železo ke kůži dobytka. Krávy bučely, když se žhavé železo dotklo jejich kůže.

Kovbojové pracovali rychle. Vypadalo to, že na ranči nechtějí zůstat ani o minutu déle, než je nezbytně nutné.

Hodinu před polednem byli všechny kusy ocejchovány. Honáci se koupali v potu.

Rod Bennett se mlčky otočil a šel zpět k domu.

Jack a Sandy Sedgwickovi se vydali za ním.

Mladík byl opět rudý vztekem, když mu Rod Bennett dal místo dvou tisíc dolarů jen tisíc sto čtyřicet osm.

„Musel jsem Clintonovi za cejchování dát dolar za krávu, Sedgwicku,“ chladně řekl Bennett. „Chápeš, že za odbytou práci ti nemůžu zaplatit.“

Mladíkem lomcoval hněv. Zmačkal peníze a strčil si je do kapsy.

„Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp, Bennette!“ zavrčel. „Žádný Sedgwick si nenechá diktovat nějakým chudákem! Můžeš poděkovat Clintonovi a své ženě, že tu jsou, Bennette. Jinak bys teď už žral hlínu!“

Rod Bennett se usmál.

„Jenom se nestyď, chlapče,“ odvětil. Z jeho hlasu znělo číhavě očekávání. Demonstrativně si zkřížil ruce na prsou.

Jack viděl, že Sandy už se takřka neovládá. V celé oblasti nebyl jediný muž, který by se proti němu odvážil něčeho takového.

Sandy Sedgwick se domníval, že se všichni bojí jeho. Ve své namyšlenosti nepochopil, že to je jméno jeho otce, co jim brání dát mu co proto.

Jack udělal krok směrem k němu.

„Bude lepší, když odjedeš, Sandy,“ řekl. „Vyřiď ode mě otci pozdrav.“

„Na ten ti kašle,“ zasyčel mladík.

Jack pokrčil rameny. Často se se Stuartem Sedgwickem přel, když se mu nelíbily rančerovy metody. Vždy však k sobě navzájem chovali úctu.

„Pozdravuj ho, Sandy,“ řekl. „A teď jeď!“

Sandymu se ruce chvěly hněvem. Proti Rodu Bennettovi by si asi dovolil vytáhnout revolver, na Jacka Clintona si však netroufl, a věděl proč.

Otočil se a běžel k pintoví, jehož uzdu držel v ruce Wid Davis.

Vyskočil do sedla, otočil hřebce a divoce jej bodl ostruhami do slabin.

Pinto zařehtal, vyrazil a cvalem zamířil k mírnému kopci, po němž muži z Dvojitého S předtím hnali dobytek.

Tři kovbojové hnali svá zvířata výkřiky, když jeli za rančerovým synem. Netrvalo to ani čtvrt hodiny a zajeli za kopec.

Jack se mlčky otočil.

Již podruhé toho dne naložil mezky a osedlal duna.

Manželé Bennettovi stáli před svým srubem.

Jack se před vraty stáje vyhoupl do sedla a přijel k nim. Dlouhé uzdy mezků omotal kolem hrušky sedla.

Před Rodem a Seenou zastavil. Usmíval se.

„Doufám, že se na jaře znovu uvidíme,“ řekl chraplavě, ačkoli se pokoušel své city udržet pod kontrolou. „Přeji vám hodně štěstí, Rode a Seeno…“ Poklepal si na okraj svého pokrčeného stetsonu a lehkým tlakem stehen pobídl duna.

Na chvíli se zadíval do velkých očí Seeny Bennettové. Potom se obrátil a hleděl na západ, na bílý štít Fremont Peaku, který přečníval nad ostatními vrcholky Wind River Range.

Pociťoval silné přání ještě jednou se ohlédnout a naposledy vidět Seenu.

Zůstal však k sobě nemilosrdný.

Připadalo mu, jako by se mu kolem srdce stáhl železný kruh.

+ + + + +

I když Jack Clinton neměl naspěch s přípravami na zimu, pracoval jako mezek. Již po třech dnech zabezpečil srub v malém, chráněném údolí dlouhé zimní měsíce a připravil pasti, které chtěl klást, jakmile poprvé napadne sníh.

Noci již byly hodně studené, přes den ovšem ještě dech zimy cítit nebyl.

Při jízdách údolím uviděl malé stádo mustangů. Přemýšlel, jestli by je měl pochytat. Třeba by je stihl přihnat do Fort Washakie Tullymu Groverovi ještě před prvním sněžením, aby je mohl na jaře ihned prodat.

Jack Clinton ale si nic nepředstíral. Věděl, že na Beaver Creek ho táhne něco jiného.

Ještě i teď se mu vybavovaly velké tmavé oči Seeny Beaverové.

V noci se neklidně převaloval na posteli. Někdy se vzbudil celý zpocený. Zdál se mu pořád ten samý sen, ve kterém mu k nohám padl mrtvý Rod Bennett.

Bezcílně jezdil údolím, aby mu studený vítr takové myšlenky vyhnal z hlavy.

Šestého dne po svém příjezdu do údolí se před chatou náhle objevil jezdec.

Jack se vyděsil, když uviděl Šošona na chundelatém mustangovi.

Pochopil, že ignoroval reakce duna a mezků. Každý ho teď mohl snadno překvapit.

Jack toho indiána znal.

Jmenoval se Hodně koní. Kolem ramen měl bizoní kožešinu a v černých vlasech se mu houpalo orlí péro.

Jack ho pozdravil znamením míru a řekl: „Vítej v mém domě, Hodně kom.“

Šošon seskočil ze hřbetu svého mustanga a podal Jackovi ruku.

Jack šel před ním do chaty a vytáhl ze skříně láhev whisky.

Hodně koní se posadil na židli a počkal, až mu Jack přisunul plnou sklenici. Zamyšleně si ji vzal a napil se whisky. V očích se mu objevily slzy, ale jinak zářil spokojeností.

„Dobré!“ řekl hrdelním hlasem. Posunul sklenici Jackovi a ten mu dolil. Sám nepil. Zavřel láhev a dal tím najevo, že druhá whisky pro hosta byla také poslední.

Indián se napil.

Jack láhev odnesl a potom se posadil naproti hostu.

Věděl, že tato návštěva má nějaký konkrétní důvod. Neptal se ale naň, jelikož nechtěl působit jako příliš zvědavý. „Kolik mustangů chytit?“ nevinně se otázal Šošon.

Dobře věděl, kolik koní toho roku chytil Jack. Třikrát hnal Jack koně do Fort Washakie a Šošoni věděli, že tam nikdy nevedl méně než tři tucty koní.

„Dost na to, abych mohl dobře přečkat zimu,“ odpověděl.

„Bude tuhá zima,“ poznamenal Hodně koní.

„Jak tuhá?“ ptal se Jack, který věděl, že Šošoni umějí číst ve znameních přírody jako nikdo jiný.

„Velmi. Jako před pěti zimami.“

Jack sevřel rty.

Tehdy ještě jezdil na ranči Dvojité S. V ledových blizardech tenkrát zahynula více než polovina kusů Sedgwickova stáda.

Jack věděl, že zima v jeho malém údolí nebude tak tvrdá jako v rovině. Shromáždil dost zásob na více než čtyři měsíce. Ani v té nejtužší zimě se mu v jeho údolí nemohlo nic stát.

Na sebe ale nemyslel.

„Ten nový muž na Beaver Creeku ztratí své krávy,“ poznamenal Hodně koní.

Jack na něj pohlédl.

Šošon nic neříkal.

„Tys byl u Roda Bennetta?“ zeptal se Jack.

V Šošonových černých očích zajiskřilo. Vypadal pobaveně.

„Bennett má hezkou squaw,“ řekl.

Jack sevřel rty. Neodpověděl. Hodně koní z něho chce něco vytáhnout, to zřetelně cítil. To však byl na špatné adrese.

Hodně koní se předklonil.

„Bennett je hloupý,“ přidušeně řekl. „Nedůvěřivý. Myslí, že Hodně koní chtít jenom jeho krávy.“

„Tys mu řekl, že bude tuhá zima?“

„Ano. Nevěřilmi. Všechny jeho krávy v zimě zahynout a sežrat je vlci.“

„Cos mu navrhl?“

„Odvést krávy do údolí Togwootie v rezervaci Wind River,“ odpověděl Hodně koní. „Za to dát kmeni Washakiů dvakrát deset rukou krav na zimu.“ To byl návrh, který dal Rodu Bennettovi i Jack.

„Co říkal Bennett?“ přidušeně se zeptal.

„Řekl, že Hodně koní podvodník jako Sandy Sedgwick.“

„A pročs jel ke mně?“

„Bennettova squaw mluvit s Hodně koní. Řekla, že ty Bennettovi můžeš říct, že Hodně koní poctivý člověk.“

„Nepojedu před zimou na Beaver Creek,“ odvětil Jack.

Šošon svraštil čelo. „Squaw říkala, že přijedeš. Hodně koní není hloupý. Squaw se líbíš, Světlý vlasy. Proč nevezmeš Bennettovi jeho squaw?“

Jack zatnul pěsti.

„To je Bennettova věc, když tě má za podvodníka,“ řekl. „Kvůli němu odtud neodjedu.“

„Bennett zabije sebe a svou squaw, Světlý vlasy,“ odpověděl Hodně koní klidným hlasem. Odsunul židli a vstal. Lačně hleděl na skříňku, ve které stála láhev whisky, ale Jack mu nechtěl nalít.

Hodně koní pokrčil rameny. Zamyšleně hleděl na Jacka. Potom řekl: „Squaw ve tvé hlavě,“ řekl. „Špatná zima pro tebe, Světlý vlasy. Budeš potřebovat hodně ohnivé vody, abys tu squaw dostal z hlavy.“

„Já už to nějak zvládnu,“ odpověděl Jack. „Nemůžu vám pomoct, Hodně koní. Jestli se bojíte, že v zimě budete mít hlad, tak se obraťte na plukovníka ve Fort Washakie.“

Hodně koní přikývl.

„Washakie jet do pevnosti,“ zamumlal.

Šel ven, vyskočil na svého mustanga a bez pozdravu odjel.

Jack za ním hleděl, dokud nezmizel.

„Sakra, Bennette, ty jsi opravdu tupec, „řekl si.

Pomyslel si, že by pro něho bylo lepší, kdyby Bennetta nikdy nepotkal. Šošoni by měli před zimou své stádo a byli by v bezpečí před Stuartem Sedgwickem. Za poměrně malou cenu.

Jestli měla být zima opravdu tak tuháá, jak říkal Hodně koní, potom na jaře nezůstane na pastvinách na Beaver Creeku jediný kus, o tom byl Jack přesvědčen.

Ztěžka oddechoval.

Hodně koní v něm četl jako v otevřené knize.

To je na něm opravdu tak vidět, co se v něm děje?

Zatraceně, musí Seenu Bennettovou vyhnat ze svých vzpomínek, jinak by se zbláznil.

Ještě nikdy se necítil tak zmatený kvůli ženě. Miluje Seenu Bennettovou?

Nevěděl to. Někdy si myslel, že cítí její doteky, když mu ošetřovala ránu na bradě. To mu naskakovala husí kůže.

Měl jet na Beaver Creek? Je Seena opravdu v nebezpečí, pokud by si Bennett nedal říct?

Zavrtěl hlavou a vrátil se do svého srubu. Jeho pohled ulpěl na skříni. Najednou dostal chuť na whisky.

Prudce se ale otočil a vyšel ven. Zavřel dveře a osedlal duna. Jel do svého údolí.

+ + + + +

Rod Bennett byl rudý od toho, jak se pořád opíjel. Vztekle hleděl na Seenu, jež čistila kamna.

Znovu se pohádali.

Od té doby, co byl na ranči ten zatracený indián, se neustále kvůli návrhu toho rudokožce přeli.

Rod Bennett nechtěl ztratit sto kusů dobytka.

Zvedl kameninový džbán a nalil si sklenici až po okraj. Ostrá whisky tlumila jeho vztek. Již nedokázal snést ženiny vyčítavé pohledy. Její věčné stížnosti mu šly na nervy. Sakra, věděla, kdo je! Pokud si myslela, že s ním nemůže žít, proč s ním odjela na Západ?

Vztekle si přiložil sklenici ke rtům a naráz ji vypil.

Seena se náhle otočila.

Už si myslel, že chce zase začít s těmi svými řečmi, když tu pohlédla ke dveřím a vyděšeně řekla: „Někdo sem jede, Rode!“

Zvedl hlavu.

I on slyšel dusot kopyt. Vyskočil.

Židle se za ním převrhla. Musel se chytit hrany stolu, aby se nezapotácel, ale pak se vzpamatoval a přiběhl ke dveřím, kde na skobě visel revolverový opasek s jeho Navy koltem.

Připnul si opasek a přivázal si pouzdro ke stehnu.

Seena přiběhla k oknu a odhrnula závěs.

„Zhasni světlo,“ sykl na ni Rod.

Trhla sebou.

„Ty myslíš, že…“

„Řekl jsem ti, že máš zhasnout, krucifix!“

Vyděšena běžela ke stolu a stáhla knot petrolejové lampy tak, že zhasla.

Ze dvora se ozval dusot kopyt.

„Vyjdi ven, Bennette!“ zvolal kdosi pronikavým hlasem.

Rod Bennett ostře vydechl. Poznal ten hlas. Patřil jezdci z ranče Dvojité S, jednomu z těch, kteří ho chtěli podvést při cejchování dobytka.

Bennett vzal za kliku.

Seena přiběhla k němu a chytila ho za ruku.

„Rode!“ řekla. „Nechoď ven! A ještě k tomu s koltem! Zapřísahám tě!“

Ohlédl se na ni a zajiskřilo se mu v očích.

„To se mám nechat sejmout od takových bábovek?“ zavrčel.

„Neodváží se střílet na člověka, který není ozbrojený,“ hlesla.

Rod Bennett se zasmál.

„Ty neznáš chlápky, jako je mladý Sedgwick,“ opáčil. „Jsou nevypočitatelní, když si o sobě myslí, že jsou silnější než jejich protivníci. Musíš jim ukázat zuby, když nechceš, aby tě kousli.“

Prudce ji odstrčil.

Tiše vykřikla a zavrávorala.

Než se mohla pokusit Roda zadržet, otevřel dveře a vyšel na verandu, jejíž přední polovina byla zalita světlem měsíce.

Rod Bennett hleděl na čtyři jezdce, kteří zastavili své koně před verandou. Viděl, že Sedgwick u sebe má právě ty tři kovboje, kteří s ním předtím přihnali a ocejchovali dobytek.

Sandy Sedgwick se předklonil v sedle.

„Clinton už u tebe není, Bennette?“ chraplavě se zeptal.

„Co chceš, Sedgwicku?“ procedil Bennett mezi zuby. Lehce vrávoral. Neušlo mu, jak se mladíkovi zaleskly oči. Jistě si myslí, že je Bennett opilý.

„Chtěl jsem vidět, jestli jsi tak silný, i když už nemáš u sebe Clintona, Bennette,“ řekl Sandy Sedgwick.

„Tím si buď jistý, chlapče,“ odpověděl Rod Bennett.

Sandymu neuniklo, že tón Bennettova hlasu se změnil. Byla z něj teď cítit ostrost prozrazující nebezpečí.

Vzhlédl, když zachytil pohyb za Bennettem ve dveřích.

„Nechte mého muže být, pane Sedgwicku! „ zvolala žena.

Sandy Sedgwick se zasmál.

Krátce pohlédl stranou a jízlivě řekl k jednomu kovboji: „Vidíš, Wide. Říkal jsem ti přece, že se bude schovávat za sukni své ženy, až tady nebude Clinton.“

„Běž domů, Seeno!“ zvolal Rod Bennett.

Jeho žena několik vteřin váhala.

Bennett cosi zavrčel.

Seena Bennettová šla dovnitř. Nechala však dveře otevřené a hleděla ven na jezdce, kteří byli v měsíčním světle dobře vidět.

„Měl bys raději sesednout, Sedgwicku,“ chraplavě řekl Rod Bennett. „V sedle nemáš s koltem moc šancí.“

Mladík přivřel oči a olízl si rty.

Teď měl Bennetta tam, kde ho chtěl mít. Chtěl mu zacpat ústa jednou provždy. Až by byl Bennett v pánu, potřebovala by jeho krásná žena ochranu. Široko daleko nebyl lepší muž, který by to mohl udělat, než on. Byl si jist, že vdova na to rychle přijde.

Pomalu se vyšvihl do sedla. Rod Bennett sešel z verandy.

Sandy Sedgwick plácl pinta dlaní po krku a hodil uzdu Widu Davisovi.

„Sandy…“ zamumlal kovboj, ale Sedgwick ho pohybem ruky umlčel.

Sandy Sedgwick zůstal stát pět kroků před Rodem Bennettem. Pravou ruku měl nad pažbou remingtonu.V jeho světlých očí se odráželo světlo měsíce.

„Tak co, Bennette? Už máš plné kalhoty?“ poznamenal.

Rod Bennett se tiše zasmál.

„Proč bych měl mít, Sedgwicku,“ tiše odpověděl. „Myslíš, že se bojím takové nuly?“

Bennett ho dál provokoval. „Tak dělej, tas! Dávám ti přednost. Doufám, žes cvičil a povede se ti vytáhnout revolver z pouzdra, než tě oddělám.“

Sandy Sedgwick měl zachmuřenou tvář. Ostře vydechl.

Potom tiše vykřikl a přikrčil se. Rukou tleskl o pažbu remingtonu a v obličeji se mu objevil výraz triumfu, když viděl, že Rod Bennett tasil příliš pozdě.

Remington mu vyklouzl z pouzdra a již chtěl zvednout hlaveň, ale v tom okamžiku se u Bennettova boku zablesklo. Sandy ucítil náraz do hrudi. Měl pocit, jako by mu vybuchla hlava a potom už necítil vůbec nic.

Rod Bennett viděl, jak se Sedgwick svalil do písku. Nestačil ani zmáčknout spoušť.

Hlaveň Navy koltu teď mířila na Wida Davise.

Ten měl dlaň na pažbě revolveru, ale rychle ji zvedl.

Kovbojové zbledli.

„Na co čekáte?“ procedil Bennet mezi zuby. „Naložte ho na sedlo jeho pinta. Viděli jste, že tasil jako první. Musel jsem střílet v sebeobraně. Podám si každého z vás, jestli starému Sedgwickovi budete tvrdit opak. Dělejte, pospěšte si. Už vás na svém ranči nechci vidět!“

Wid Davis kývl na oba ostatní. Sesedli a přišli k Sandymu Sedgwoickovi. Cukalo jim ve tvářích, když nakládali mrtvého na jeho pinta. Jeden z nich ho přivázal lasem k sedlu.

Wid Davis upřeně hleděl na Bennetta, který na něho ještě stále mířil svým revolverem.

Žena vyšla na verandu a zůstala stát vedle svého muže. Její tvář vypadala v měsíčním světle jako plátno. Oči měla nepřirozeně velké a vyděšené.

Davis čekal, až oba kovbojové budou znovu sedět v sedlech svých koní. Potom posunul hlavu. Jeho hlas zněl, jako by někdo škrabal hřebíkem po rezavém železe.

„Řekneme Stuartu Sedgwickovi, co se tu stalo, Bennette. Ale podle mého názoru je jedno, jestli první tasil Sandy nebo vy. Boss vás odtud vyžene jak prašivého kojota. A jestli mu padnete do rukou živý, tak vás osobně zlynčuje.“

Obrátil koně, než mu mohl Rod Bennett něco říct. Zatáhl za pintovu uzdu, poněvadž zvíře cítilo krev a chtělo utéct. Davis ho však pevnou rukou přivedl k rozumu.

Koně vyrazili k vrchu na jih od ranče. Po nějaké době zmizeli za hřebenem.

Bennett za nimi hleděl a tiše se zasmál.

„Chtěl to sám,“ zamumlal.

Seena ho chytila za ruku.

„Neslyšels, co ten kovboj řekl!“ zoufale zvolala. „Stuart Sedgwick bude chtít pomstít smrt svého syna a zlikviduje tě!“

Její slova ho probrala. Chvíli na ni hleděl, potom se vrátil do srubu a rozsvítil petrolejovou lampu, zatímco Seena zavřela dveře.

+ + + + +

Seena Bennettová vyrvala svému muži džbán z ruky a vykřikla: „Snad nebudeš pít i teď?!“

Zamračil se na ni.

„Co jsem měl dělat?“ odsekl. „Měl jsem se nechat zastřelit od toho náfuky?“

„Prosila jsem tě, abys nechal kolt doma,“ řekla tiše. „V tomto kraji na neozbrojeného nikdo nevystřelí. Sandy Sedgwick věděl, že by ho za to čekala oprátka. Možná že ti jenom chtěl dát pár do zubů.“

Zašklebil se.

„A ty myslíš, že bych si to nechal? Ten darebák dostal, co si zasloužil!“

Pohlédla na něho a její oči se při tom leskly.

„A co jsi ty, Rode?“ zašeptala.

Ostře vydechl, přišel k ní a vytrhl jí džbán s pálenkou z ruky. Kořalka mu tekla z koutků úst a kapala na košili. V místnosti se rozšířil její ostrý pach.

Seena se posadila a zakryla si tvář dlaněmi.

Rod postavil džbán na stůl.

„Odjedu a schovám se, dokud se neusadí prach,“ prohlásil. „Muži zákona na mě nic nemohou mít, jestli Davis a ti dva další budou mluvit pravdu.“

„A já?“ vzlykla Seena a pohlédla na něj. „Chceš mě tu nechat samotnou?“

„Ty přece věříš v čest lidí v divočině,“ vyhrkl ironicky. „Ženy se nikdo ani nedotkne.“

„A co náš dobytek?“

„Ten už se o sebe postará sám. Nemusíš se o něj starat. Kdyby ho začali krást indiáni, tak se obrať na kavalerii.“

Seena vstala a chytila Roda za ruku.

„Proč nejdeš do Landeru k šerifovi, Rode? Zastřelils Sandyho Sedgwicka v sebeobraně. Já a kovbojové to dosvědčíme.“ Rod se zachmuřil.

„To určitě. A když Blair zjistí, kdo jsem? Nenechala sis přece pro sebe, že pocházíme z Lousiany. Nechtělas, abychom si změnili jména, aby se nás nikdo neptal, kdo jsme a odkud jsme. Jestli Blair zahájí vyšetřování a zjistí, kdo jsem, pak jsme vyřízení! Pochop to! Ne, zůstaneš na ranči. Řekni vojákům, aby ti Grover posílal potraviny. Až napadne sníh, tak se vrátím. Potom už sem nikdo nepojede.“

Nečekal na její odpověď a začal si balit, co potřeboval s sebou. Vzal si tisíc dolarů a nacpal si je do kapsy.

Seena na něho hleděla, jako by byla v transu.

Nemohla uvěřit, že ji tam chce nechat samotnou.

Znovu.

Jako tenkrát, když už věřila, že ho nikdy neuvidí.

Již neměla slzy.

Uslyšela prásknutí dveří a potom si všimla, že ve srubu už nikdo není.

Venku řehtal kůň.

A pak se dveře otevřely. Stál v nich Rod.

„Nechceš mě políbit na rozloučenou?“ chraplavě se zeptal.

Zvedla se a jako náměsíčná šla ke dveřím. Její rty se dotkly jeho úst, ale v srdci necítila nic než prázdnotu.

„Jestli přijede Stuart Sedgwick, tak ho varuj, aby se mě nepokoušel najít!“ zavrčel. „Řekni mu, že skončí jako ten jeho spratek, jestli mě bude chtít oddělat.“

Nečekal na její odpověď a otočil se. Z verandy se ozvaly jeho kroky, pak dusot kopyt a potom se rozhostilo ticho.

Nevěděla, jak dlouho tam stála.

Zavřela dveře, šla zpátky ke stolu a posadila se.

Hleděla před sebe. Vzpomínala na den, kdy jí Rod Bennett začal ničit život…

+ + + + +

Rod se toho dne vrátil z nějaké delší jízdy. Byl nepřirozeně bledý. Ta jízda ho musela značně unavit.

Seena však byla ráda, že konečně viděl něco jiného než saloony a že dělal něco jiného, než že hrál karty. Slíbil jí, že si bude vydělávat počestně.

Než vyjel, řekl jí, že se pokusí v Texasu koupit stádo dobytka, pro něž už měl kupce ve Shreveportu.

Seena byla právě tři týdny vdaná. Znali se jen šest týdnů. Bylo jí jednadvacet a konečně mohla opustit dům, ve kterém pracovala již více než pět let. Přišla o rodiče ve válce a její jedinou příbuznou byla teta ve Shreveportu.

Byla ovšem již mrtvá, když Seena přijela do Shreveportu. Její malý dům byl už dávno prodaný v dražbě. Z výtěžku byl koupen nový zvon pro kostel na Marshall Street, protože o Seeně nikdo nevěděl.

Neměla jinou oporu než Roda Bennetta apřipadalo jíi, že je v sedmém nebi, když jí nabídl, jestli by se nechtěla stát jeho ženou.

Dva týdny po svatbě byly ty nejšťastnější v jejím životě. Vždyť Rod jí slíbil, že si přestane vydělávat kartami.

Rod byl po té jízdě nevrlý. Ani ji neobjal a nespal s ní.

Přičítala to vysílení z té dlouhé jízdy.

Nad ránem se ozvalo bušení na dveře.

Kdosi zvolal: „Otevřete, Bennette, nebo vyrazíme dveře!“

Rod vyskočil z postele a sáhl po svém revolveru. Ozvalo se řinčení skla a náhle ve dveřích a před okny stáli nějací muži. Rod sklonil revolver.

Následující dny byly pro Seenu jedním velkým zlým snem.

Dozvěděla se, že Rod nebyl v Texasu, aby tam koupil dobytek, ale aby přepadl jeden dostavník. Při tom byl zastřelen kočí a jeho ozbrojený spolujezdec. Cestující kočímu nepomohli.

To přepadení se stalo mezi Fort Worth a Dallasem u Johnson’s Station. Muži zákona sledovali stopy dvou koní až do Dallasu.

Majitel nájemní stáje popsal cizince, který vyměnil ztrhaného koně za čerstvého a připlatil sto dolarů. Zvíře, na kterém jel vrah dál, byl ryzák s hvězdovitou skvrnou na čele.

Druhého koně nenašli. Nikdo se však o to nestaral. Chtěli najít nejdřív jednoho banditu a potom druhého.

Dallaský šerif se pustil za ním. Na hranici Louisiany se vlastně měl otočit, ale odepnul si hvězdu a jel dál. Jeho muži našli ryzáka se skvrnou na čele ve stáji jednoho domu na okraji Shreveportu. Šerif o tom dal vědět mužům zákona ve Shreveportu a potom společně pronikli do Bennettova domu a zatkli ho.

Bez větších formalit byl Rod Bennett odvezen do Fort Worth, kde ho čekal soudní proces.

Seena za ním přijela dostavníkem a sledovala líčení.

Zhroutil se pro ni svět, když Rod přiznal, že se účastnil přepadení. Popřel však, že by zabil ty dva muže. A kořist ve výši takřka 50 tisíc dolarů podle něho také vzal jeho kumpán.

Teprve nyní se začal hledat druhý kůň.

Nedokázali ho však najít.

Opět jeli po stopách Roda Bennetta, aby našli místo, kde mohl skrýt lup. Prohledali rovněž jejich dům ve Shreveportu, ale nenašli jediný dolar z kořisti.

Po dvou týdnech byl Rod Bennett odsouzen k dvaceti letům vězení. Šibenici nedostal jen proto, že mu nemohli dokázat vraždu.

Odvezli ho do státního vězení ve Fort Worth.

Seena odjela zpět do Shreveportu. Soud jí otřásl a trvalo dlouho, než se sebrala. Nevydržela pohledy sousedů a odstěhovala se do Fort Worth, aby byla v blízkosti Roda.

Dávala si vinu za to, že se Rod ocitl na šikmé ploše. Kdyby ho neprosila, aby dál nehrál karty, nikdy by se z něj nestal lupič.

Jednou za měsíc ho navštěvovala. Od vedení věznice věděla, že Rodovi možná polovinu trestu odpustí, pokud se bude i nadále chovat tak dobře.

I deset let byla dlouhá doba. Seena však byla rozhodnutá vydržet a čekat na něj.

Nebylo to ani deset let.

Po čtyřech měsících se Rodovi povedlo ze státního vězení utéct. Beze stopy zmizel. Vězeňský marshal ani texaští rangeři nenašli jedinou stopu.

Seena nevěděla, co má dělat. Již neměla žádné peníze. Začala pracovat v jedné restauraci a dřela od rána do večera, jen aby zapomněla.

Uplynuly další dva měsíce, potom ji oslovil nějaký muž a předal jí obálku.

V ní našla tři sta dolarů a dopis, ve kterém stálo: „Jeď vlakem do Denveru. City House, Blake Street.“

Nic víc.

Podpis tam být nemusel. Seena poznala Rodův rukopis.

Byla naprosto zmatená. Celý týden přemýšlela, zda by neměla s těmi třemi sty dolarů raději jet opačným směrem, aby už nikdy o Rodu Bennettovi neslyšela.

Potom se však ozval pocit viny. Namlouvala si, že Rod ji možná potřebuje. Jeho odsouzení pro něj bylo šokem, říkala si, a změní se, když mu pomůžu.

Zničila ten dopis a odjela.

Ve vlaku si všimla, že ji sleduje nějaký muž. Vzpomněla si, že krátce po Rodově útěku z vězení ho viděla v doprovodu vězeňského marshala.

V Denveru se pokusila ho setřást, ale nepodařilo se jí to. Nešla do City House na Blake Street, ale ubytovala se v menším penzionu.

Ten muž ji pořád pozoroval.

Teprve po třech dnech se Seena odvážila jít do City House. Ptala se, zda je pro ni rezervován pokoj. Muž v recepci řekl, že nikoli, ale předal jí obálku, kterou tam pro ni někdo nechal.

Byly v ní peníze. Tisíc dolarů. Seena byla zoufalá.

Kde je Rod? Odkud má tolik peněz?

Vrátila se do penzionu.

Ráno stanul před ní. Nebylo na něm vidět, že jen před několika týdny byl ve vězení.

Měl na sobě elegantní šedý oblek, hedvábnou košili a lakované boty. Kolem boků měl lesknoucí se revolverový opasek.

Seena byla vyděšená.

Řekla mu, že ji sledují.

Objal ji a políbil.

Jeho rty byly podivně chladné.

Seena náhle věděla, že to tak bylo vždycky. Jenom si toho dříve nevšimla.

Před penzionem stál kočár, před kterým byli zapřažení dva krásní koně. Zavazadla byla na malém úložném prostoru.

Rod pomohl Seeně na kozlík kočáru a potom přes South Platte River vyjel na sever.

Seena se neustále ohlížela, ale nikdo za nimi nejel.

Rod Bennett se s tím, jak se zdálo, upokojil. Sliboval Seeně budoucnost v bohatství. Od nějakého muže se dozvěděl, že na Wind River ve Wyomingu se levně prodává vládní půda, a koupil tam rozsáhlé pozemky, na kterých chtěl vybudovat ranč.

Čím více Rod básnil o budoucnosti, tím zamlklejší byla Seena. Chtěla mu položit mnoho otázek, ale neodvážila se. Měla neblahou předtuchu. Rod úplně přešel to, co se stalo. Jako by nikdy nebyl odsouzen ke dvaceti letům ve vězení.

V jednom hotelu v Cheyenne konečně nalezla odvahu se ho zeptat, odkud má ty peníze.

„Myslel jsem, že to víš,“ řekl jen.

Tušila to.

Než Rod uprchl z Texasu, jel si pro ty peníze, které uloupil.

Žádný kumpán nebyl.

Oba muže zabil při přepadení Rod a kořist ukryl při útěku.

Seena byla jako ochromená. Cítila, že v jejím nitru něco odumřelo, a když se jí Rod dotkl, přeběhl jí mráz po zádech.

„Co je s tím mužem, který mě sledoval v Denveru?“ otázala se.

Rozzuřil se.

„Měl jsem se nechat zase zavřít?“ zařval. „Co vlastně chceš? Nabízím ti budoucnost, jakou bys ve Shreveportu nikdy neměla. Nechci o tom, co je za námi,už ani slyšet!“

Odvlekl ji do postele.

Seena rezignovala. Všechny city v ní odumřely.

Rod Bennett byl nemilosrdný zabiják. Měl na svědomí tři lidi a neprojevoval ani náznak výčitek svědomí.

Rod cítil, že ji vyděsilo, jak je krutý.

Nechal ji v posteli, oblékl se a odešel z pokoje.

Uviděla ho až následujícího rána. Zpitého pod obraz.

Věděla, že by bylo lepší odjet, ale neměla na to sílu.

V Landeru slyšela, že pastviny na Beaver Creeku, které Rod koupil, považoval rančer Stuart Sedgwick za svůj majetek. Opět Roda poprosila, aby se té půdy vzdal, ale on trval na svém. Nechal na severním rameni Beaver Creeku postavit dům a vyjel tam se Seenou.

Stuart Sedgwick prodal Rodovi tisíc kusů dobytka.

Šlo to lépe, než si Seena myslela. Jenom Rodovo pití jí dělalo starosti.

Nedělala si však žádné velké naděje.

A pak přišel tento večer.

Rod zastřelil mladého Sandyho Sedgwicka.

Opět byl na útěku.

Tentokrát ho nestíhal zákon, ale mocný muž, který chtěl pomstít svého syna…

Seena zvedla hlavu.

Nevěděla, jak dlouho tam tak seděla.

Knot petrolejové lampy už téměř dohořel. Zhasla světlo a potmě šla do svého pokoje. Lehla si do postele tak, jak byla.

Zavřela oči a vybavil se jí vysoký, světlovlasý muž se snědou tváří a upřímnýma, modrýma očima.

Zatnula pěsti.

Cítila, že toho muže má ráda.

Proč se nevrátil z hor? Proč jí nepomohl? Nedostal zprávu od toho Šošona, který přijel k jejich srubu?

Ve tváři měla slzy.

Schovala obličej do polštáře.

Bylo to poprvé po dlouhé době, co plakala.

+ + + + +

Seena Bennettová dělala to, co každý den.

Pochopila, že nemá význam, jestli tam Rod je, nebo není. Teprve teď si uvědomila, že na ní zatím spočívala veškerá tíha práce na ranči.

Rod většinu dne pobýval na pastvinách, ale tam nebylo co dělat.

Den uplynul a ona byla jako v transu.

Probrala se, teprve když uslyšela dusot kopyt. Bylo již odpoledne.

Chopila se pušky, která visela stěně vedle dveří, a rozběhla se k oknu.

Kavaleristé.

Zbledla, když poznala kaprála Rosse Keenana.

Rychle opřela pušku o stěnu, urovnala si šaty a vyšla na verandu.

Jezdci na dvoře zastavili.

Seena se zhluboka nadechla.

Oddíl vedl poručík Thorne Conway.

Důstojník zasalutoval a řekl: „Dobrý den, paní Bennettová. Váš muž je ještě na pastvině?“

Automaticky přikývla.

Poručík Conway, jak se zdálo, ještě neslyšel o smrti Sandyho Sedgwicka.

„Nechcete jít dovnitř na kávu, poručíku?“ zeptala se a její vlastní hlas ji vyděsil.

Conway se polichoceně usmál, ale potom zavrtěl hlavou.

„Někdy jindy rád, paní Conwayová,“ odpověděl. „Ale moji muži chtějí být co nejdříve v pevnosti. Řekněte vašemu muži, ať hlídá vaše stádo. Se Šošony se něco děje. Říkají, že bude tuhá zima. A ničeho se nebojí víc. Před pěti lety to bylo podobné. Málem se vzbouřili, protože si mysleli, že tu zimu nepřežijí.“

Seena přikývla.

„Můj muž už o tom slyšel, poručíku. Pověděl byste, prosím, panu Groverovi, aby nám poslal zásoby na zimu? Sepsala jsem seznam. Můžete ho Groverovi předat?“

„Ovšemže, paní Bennettová,“ hned řekl poručík.

Seena si všimla jeho chtivého pohledu. Conway jí však strach nenaháněl.

Otočila se a ucítila, že na ni hledí kaprál. Stáhlo se jí hrdlo a zmocňovala se jí panika, ale uklidnila se a přinesla poručíkovi seznam. Conway slezl z koně a přišel na verandu.

Conway si jej vzal a schoval si ho.

„Povězte vašemu muži, že by asi bylo lepší odjet do Landeru, protože zima bude drsná.“

Seena přikývla. „Děkuju, poručíku.“

Conway se otočil, šel ke svému koni, kterého držel za uzdu voják, a nasedl.

Kaprál ji svlékal pohledem.

Seena se vyděsila. Sebrala všechny síly a vydržela stát na verandě, přestože chtěla utéct do domu.

Poručík zavolal, jezdci vyjeli a klusem se vydali k vrchu na jih od ranče.

Seena hleděla za nimi.

Vtom se celá rozechvěla. Měla pocit, že se neudrží na nohou.

Teprve, až skupina vojáků zmizela za hřebenem, se vzpamatovala. Sevřela rty.

Musí si zvyknout na to, že je sama.

Namlouvala si, že Keenan musí poslouchat své důstojníky a nemá příležitost jet sám k severnímu rameni Beaver Creeku.

Otočila se k Fremont Peaku.

Někde tam v horách byl Jack Clinton.

Vybavila se jí jeho snědá tvář. Během toho týdne, co pobýval na ranči, si ji zapamatovala.

Že by se ten Šošon u něho nestavil?

Muselo to tak být.

Byla si jistá, že jinak by přijel, aby Roda přesvědčil, že by se měl s indiány domluvit.

Se skloněnou hlavou se vrátila do domu.

Posadila se ke stolu. Hleděla před sebe.

Uvědomovala si, že v těch dnech myslela víc na Jacka Clintona než na svého muže.

+ + + + +

Jack Clinton to cítil v kostech, už když vstal z postele. Natáhl se a šel ke dveřím. Když je otevřel, oslepila ho bílá zář a zavřel oči.

Přes noc nasněžilo.

Byl to první sníh této zimy.

Zhluboka dýchal ledový ranní vzduch, než se vrátil do chaty a rozdělal oheň v krbu.

Viděl před sebou tvář Seeny Bennettové.

Rozhněvaně zavrtěl hlavou.

Nechtěl už na ni myslet.

Musí na ni prostě zapomenout, pokud v osamění zimních měsíců nechce přijít o rozum.

Bylo načase začít připravovat pasti.

Během posledních tří dnů viděl spoustu lišek a lasiček. Jejich kožešiny byly krásné. Hodně koní měl pravdu. Všechna znamení přírody naznačovala, že bude tuhá zima.

Po tom, co rozdělal oheň a pověsil nad něj hrnec s vodou, šel ven a umyl se v míse, z níž odhodil led.

Slunce už stálo poměrně vysoko na obloze.

Jack věděl, že to je naposledy, co spal tak dlouho. Bude muset vstávat brzy, aby se mohl vydat na cestu ještě před východem slunce.

Vylil vodu a již se chtěl otočit, když v údolí pod sebou spatřil pohyb.

Hned věděl, že to je jezdec. Klidně šel zpět ke srubu, oblékl se, připnul si revolverový opasek a nezapomněl ani na winchestrovku. Dun ve stáji řehtal.

Jack vyšel ven. Ve sněhu byly zřetelně vidět jeho stopy. Zatím sněhu nebylo moc, možná jen tři palce. Údolí vypadalo, jako by bylo poprášené pudrem.

V chladném ranním vzduchu byl jasně slyšet dusot kopyt.

Jack šel ke skupině skal kousek nad chatou.

Odtud viděl na celé údolí a stezku, která vedla k jeho chatě.

Užasl, když poznal, že ten jezdec není indián.

Seděl v sedle přikrčený, klobouk měl omotaný vlněnou šálou, kterou měl svázanou pod bradou. Měl na sobě kostkovaný kabát a na nohavicích chrániče z ovčí kůže.

Jack tiše hvízdl. Tu světlou klisnu poznal. Sám ji tento rok chytil a daroval ji Tullymu Groverovi.

Co hledá obchodník v horách?

Jack přivřel oči.

Okamžitě věděl, že se něco stalo. Měl pocit, že mu něco sevřelo hruď.

Náhle věděl, že Tully Grover by se na tu obtížnou cestu do hor nevydával, kdyby mu nevezl nějakou důležitou zprávu.

Seena Bennettová, pomyslel si Jack.

Stáhlo se mu hrdlo.

Měl ztuhlé nohy, když šel dolů k chatě, k níž se dotrmácel Tully Grover.

Byl přikrčený a vypadalo to, jako by k sedlu přimrzl.

„K čertu!“ klel obchodník. „Kdybych věděl, že bude sněžit, tak bych nevytahoval paty z pokoje.“

Slezl ze hřbetu své klisny.

Jack mu vzal uzdu z ruky a odvedl koně ke stáji, ve které byl dun a oba mezci.

„Běž dovnitř a zahřej se, Tully,“ řekl chraplavým hlasem.

Zavedl klisnu do teplé stáje.

Polovina stáje byla zaplněná senem. To bylo pro duna a mezky. Doufal, že bude stačit.

Odsedlal kobylu a vytřel ji. Dával si načas, jako by chtěl oddálit rozhovor s Tullym Groverem.

Pak odešel ze stáje a přišel do chaty.

Obchodník si již svlékl kabát a pověsil ho na opěradlo. Stál u ohně, v rukou držel plechový hrnek a foukal do něj.

Grover se ohlédl a zamyšleně si Jacka změřil pohledem.

Jack šel k němu, rovněž si vzal hrnek, který visel na hřebíku, a nabral si do něho kávu.

„Posaď se, Tully,“ zamumlal.

Tully Grover si sedl ke stolu.

„Nezajímá tě, proč jsem tady?“ zeptal se.

„Nemyslím, že odjedeš, aniž bys mi to vysvětlil,“ s úsměvem řekl Jack.

„To rozhodně ne. A doufám, že nepojedu sám.“

Jack se zachmuřil.

„Už napadl první sníh, Tully,“ zavrčel. „Nezbývá mi moc času. Bude tvrdá zima.“

Grover přikývl.

„Vykládá se o tom, Jacku. Nebyl u tebe Hodně koní?“

Překvapený Jack na něho pohlédl. „Ano,“ řekl. „Jak to víš?“

Grover otázku ignoroval.

„Neřekl ti, že paní Bennettová tě prosí, aby sis ještě jednou promluvil s jejím mužem, abys ho přesvědčil, že se má dohodnout se Šošony?“

Jack pomalu přikývl. „To ano, Tully. Ale není to moje věc. Rod Bennett musí vědět sám, co dělá.“

„To je pravda, Jacku. Každopádně to byla pravda až do předvčerejška.“

Jack na obchodníka vrhl překvapený pohled.

„Bennett zastřelil Sandyho Sedgwicka,“ zamumlal Tully Grover.

Jack spolkl horkou kávu a zakuckal se. Káva vyšplouchla na stůl, když na něj postavil hrnek.

„Co?“

„Sandy Sedgwick před čtyřmi dny přijel na ranč Beaver Creek. S Widem Davisem a dvěma dalšími kovboji. Chtěl Bennetta vyprovokovat. Rod Bennett byl opilý. Strhla se přestřelka a Sandy to odskákal, i když tasil jako první. Davis tvrdil, že Sandy už měl svůj remington povytáhnutý z pouzdra, než se Bennett vůbec pohnul.“

Jack zbledl.

„Ty to víš od Davise?“

„Ne. Slyšel jsem to v pevnosti. Potom jsem jel k Beaver Creeku, poněvadž paní Bennettová dala poručíku Conwayovi seznam, na kterém byly potraviny a jiné věci, které jsem jí měl přivézt.“

„Conway o té přestřelce nic nevěděl?“

„Ne. Paní Bennettová mu pověděla, že její muž je na pastvině.“

Jack na něho zíral.

„Proč jsi přijel, Tully?“ zeptala se chraplavým hlasem.

Tully Grover na ni pohlédl úkosem.

„To si to nedokážeš domyslet, Jacku? Vyjel jsem s těmi věcmi na Beaver Creek. Paní Bennettová byla na ranči sama. Nejdřív mi nechtěla říct, jak to doopravdy je, ale potom mi vyprávěla, že Rod Bennett odjel. Chtěl se ukrýt, dokud se na to nezapomene. Je na ranči úplně sama. Když jsem jí poradil, aby jela do Landeru a přečkala zimu tam, odmítla. Je na tom špatně, Jacku.“

„Řekla ti, abys jel za mnou do hor?“

„Ne, sakra. Je hrdá. Už jednou jsi nevyslyšel její volání o pomoc. A podruhé tě prosit nechtěla.“

Jack vyskočil ze židle.

„Jak jí můžu pomoct?“ vyhrkl. „Je to Bennettova žena. Stačí, když se bude řídit tvou radou, a nic se jí nestane.“

„Ale to ona neudělá, Jacku.“

„Pak musí nést následky!“

Tully Grover pohlédl navysokého muže. Cítil, co se teď v Jackovi odehrává. Nemohl mu nic předstírat. Jack Clinton strávil na Beaver Creeku týden a za tu dobu se do Seeny Beaverové zamiloval. Tully Grover si tím byl jistý.

„Keenan vede ve Fort Washakie chlapácké řeči,“ tiše řekl. „Chlubí se tím, že je ten pravý muž, který by mohl Seeně Bennettové osladit zimní noci. Až bude mít Keenan volno, stane se neštěstí, Jacku.“

Jack Clinton sevřel rty.

„Co je se Stuartem Sedgwickem? Ten přece nenechá jen tak, že Bennett zabil Sandyho.“

„Jel do Landeru k šerifu Blairovi. Prý tam mezi nimi došlo k velké hádce. Wid Davis a oba další kovbojové Blairovi vypovídali, že Sandy tasil jako první. Sedgwick je všechny tři vyhodil. A Blair rančerovi vysvětlil, že proti Bennettovi nemůže nic podniknout, protože jednal v sebeobraně. Sedgwick teď na Dvojitém S spřádá plány. Určitě už někoho poslal po Bennettových stopách. Od Davise jsem slyšel, že den po tom, co Bennett odkrouhl Sandyho, z Dvojitého S zmizel Flint Wheeler.“

„Co můžu dělat?“ zeptal se Jack přiškrceným hlasem.

„Jeď na Beaver Creek a přesvědč paní Bennettovou, že musí odjet do Landeru. Sama na ranči zůstat nemůže. Podle všeho má dost peněz na to, aby mohla strávit zimu v nějakém slušném hotelu. Mé zboží zaplatila do posledního centu. Zase bych si ty věci vzal.“

Jack chodil sem a tam.

„Za několik dnů napadne sníh, Tully,“ řekl. „Nemůžu nechat mezky samotné dlouho a…“

„Můžeš si je vzít s sebou, Jacku,“ skočil mu Grover do řeči a rovněž vstal. „Nic mi nepředstírej, Jacku. Kdyby se jí něco stalo, tak by sis to celý život vyčítal.“

„Je to Bennettova žena, sakra! Jestli jednal v sebeobraně, tak proč potom zmizel? A proč nechal svou ženu samotnou na Beaver Creeku? Měl ji přinutit, aby odjela do Landeru, pokud si myslel, že pro něho bude lepší, když vezme roha.“

„Bennett neuvažuje tak jako ty, Jacku. Nechci ti nic namlouvat, ale myslím, že ta žena tě má ráda víc, než mi chtěla přiznat.“

Jack přivřel oči.

„Tys s ní o tom mluvil?“

„Ne, není to má věc. Ale mám oči, Jacku. Co teď? Pojedeš se mnou? Bude tě to stát maximálně dva dny. Jestli ji nedokážeš přemluvit, aby jela do Landeru, ani ty, tak jí už není pomoci.“

Jack na něho pohlédl.

Potom se prudce otočil a vyšel ze srubu.

Tully Grover za ním hleděl. Usmíval se.

Viděl reakce Seeny Bennettové. Nebyly o mnoho jiné než reakce Jacka. Věřil, že ti dva jsou si určeni. Doufal, že Jack to nenechá jen tak jenom proto, že je to manželka někoho jiného.

Po půlhodině se Jack vrátil do chaty. Přivedl svého duna i Groverovu klisnu, osedlané. I mezci stáli před chatou. Jejich uzdy Jack přivázal k sedlové hrušce duna.

Jack začal mlčky hasit oheň a zavírat okna. Potom sbalil, co si chtěl vzít s sebou, a oblékl si huňatý kožich, který visel na háčku u dveří.

Tully Grover si povzdechl a vstal.

Myšlenka na to, že musí ven do té zimy, se mu vůbec nelíbila. Neměl však na vybranou, pokud chtěl zpátky do Fort Washakie.

+ + + + +

Seena Bennettová věděla, že ten den musel přijít.

Chvěly se jí ruce. Pohlédla na winchestrovku stojící vedle dveří. Věděla, že by ji měla vzít a naprat do toho muže, který před verandou seskočil ze sedla svého koně, olovo.

Myšlenka na to, že by měla zabít člověka, ji však děsila.

„Haló!“ zvolal kaprál Ross Keenan. Už se stmívalo.

Seena Bennettová se sebrala. Nesmí mu ukázat, že má strach.

Otevřela dveře a vyšla na verandu.

Keenan si sundal kapuci a zazubil se.

„Dobrý večer, madam,“ prohodil. „Mám volno a tak jsem si řekl, že se za vámi podívám. Váš manžel zmizel, co? To udělal dobře. Tvrdí se, že Stuart Sedgwick něco kuje. Měla byste raději jet se mnou do Fort Washakie. Armáda by vás před Sedgwickem mohla ochránit.“

„Nechcete dál, kaprále?“ zeptala se neklidným hlasem. „Po té dlouhé jízdě určitě máte hlad. Připravím vám něco na zub.“

Keenan přikývl. V jeho malých, černých očích se objevil chlípný výraz.

„Odvedu koně do stáje, madam,“ chraplavě řekl.

Otočil se, aniž čekal na Seeninu odpověď.

Seena se vrátila do domu. Chvíli se zády opírala o dveře. Měla při tom zavřené oči. Nedokázala zvládnout třas, který se jí zmocnil.

Můj Bože, pomyslela si, ať po jídle zase odjede!

Celou minutu nebyla schopná se pohnout. Pak se vzpamatovala a šla ke kamnům. Zatopila a začala smažit vejce a slaninu.

Z verandy se ozvaly kroky, chvatné kroky.

Vyděšeně se otočila. Otevřely se dveře a dovnitř vtrhl Keenan.

„Sedgwick jede sem!“ zvolal. „Musíme odtud zmizet, madam!“

Seena se vyděsila.

Keenan přiskočil k ní, chytil ji za ruku a táhl ji ke dveřím.

Na verandě Seena viděla oddíl jezdců, kteří jeli po návrší na jihu. V houstnoucí tmě byly jejich obrysy vidět jenom nezřetelně.

Keenan ji vedl ke stáji, před níž stál jeho hnědák. Chytil ji kolem pasu a zvedl ji do sedla. Potom běžel do stáje, rychle nasadil ohlávku černé klisně a vyšvihl se na její hřbet. Neměl už čas na to, aby ji osedlal.

Sáhl po uzdě svého hnědáka a vedl ho za sebou.

Za srubem chvíli čekal, až budou jezdci v polovině svahu. Potom se ocitli v zákrytu za domem. Toho Keenan využil a vyrazil i s koňmi k Beaver Creeku, kde po několika minutách zmizeli v hustém houští.

Jel svižným tempem půl míle podél řeky, potom vyjel z houštin a vydal se i s koňmi k vršku porostlému několika stromy.

Odtud měli výhled na ranč.

Seena se celá chvěla. Nevěděla, co ji vyděsilo víc, jestli Sedgwick, nebo to, že je sama s Rossem Keenanem.

Tiše vykřikla, když za Beaver Creekem v temnotě vyšlehly plameny.

Keenan sípavě vydechl a zavrčel: „Sedgwick zapálil ranč.“

Mlčky hleděli tím směrem. Plameny byly stále vyšší. V jejich rudožluté záři viděli černé obrysy jezdců.

Několik z nich jelo k Beaver Creeku. Vypadalo to, jako by hledali stopy. Podle toho, že v kamnech bylo zatopeno a podle usmažených vajec se slaninou museli poznat, že Seena Bennettová byla na ranči. Teď ji hledali.

Po chvíli toho nechali, když viděli, že odjela korytem potoka. Vrátili se k hořícímu ranči.

Seena Bennettová náhle ucítila Keenanův dech. Byl cítit žvýkacím tabákem. Hnusilo se jí to a ucukla, když jí ten obtloustlý muž položil ruku na rameno.

„Sedgwick vám všechno bude muset nahradit, madam,“ řekl chraplavým hlasem.

Neodvážila se pohnout.

Přitáhl ji k sobě. Jeho široký obličej s hrubými rysy byl nyní těsně vedle jeho. Sklonil se k ní, aby ji políbil, avšak ona zaklonila hlavu.

„Teď ne, Keenane,“ zavrčela. Třásla se jí ramena a po tvářích jí tekly slzy.

Keenan ji pustil. „Nejdřív se uklidněte, madam. Hlavní je, že se vám nic nestalo.“ V jeho hlase byl chtíč.

Ztráty ranče nelitovala. Každopádně ne v té chvíli. Měla hrůzu z toho, že by ji ten brutální muž mohl něco udělat.

Zmocňovala se jí panika, přestože si říkala, že musí zůstat klidná, aby Keenana ještě víc nevybízela k násilí.

Nejraději by vyskočila na některého z koní a utekla.

Věděla však, že Keenanovi by nikdy neuprchla.

Jezdci v záři ohně vypadali jako malé černé body.

Zdálo se, že se shromažďují k odjezdu.

Vtom třeskl výstřel.

Keenan ji pustil a přistoupil ke stromu.

Neozval sevšak už žádný další výstřel. Jezdci odjeli. Keenan se otočil a pohlédl na ženu.

Ta si dřepla a schovala hlavu do dlaní. Zřásla se jí ramena. Musela Keenanovi předstírat, že je zoufalá. Možná tím vzbudí jeho soucit a přiměje ho, aby jí neublížil.

Keenan šel ke svému hnědákovi a začal ze sedla odvazovat srolovanou deku.

Seena koutkem oka viděla, jak rozepnul oba řemínky a rozprostřel přikrývku na zemi.

Zatajil se jí dech.

„Chvějete se zimou, madam,“ řekl Keenan. „Bude lepší, když si lehnete. Zítra pojedeme do Fort Washakie.“

„Nemůžeme vyrazit hned?“ zašeptala.

Jeho malé černé oči se leskly. Připomínaly oči vlka.

Seena pochopila, že udělala chybu.

Keenan náhle vycítil, že z něho má strach.

„Je příliš nebezpečné jezdit potmě,“ zabručel. „Lehněte si, madam. Doufám, že víte, co je to vděčnost.“

Zatajil se jí dech, když k ní šel.

Sklonil se, chytil ji za ruku a zvedl ji.

Bolelo ji to. Tiše vykřikla.

Náhle byla jeho široká tvář u její. Z jeho dechu se jí dělalo špatně.

„Zena v tomto kraji nemůže žít sama,“ zabručel kaprál. „Bennett se tě vzdal. Proto jsi toho, kdo si tě vezme. A já jsem první, takže patříš mně, Seeno.“

Sklonil se a než mohla zaklonit hlavu, ucítila jeho pracku na krku a jeho rty na ústech.

Kousla ho do rtu.

Vykřikl a odstrčil ji tak prudce od sebe, že ztratila rovnováhu a svalila se na zem. Okamžitě přiskočil k ní, zvedl ji a hodil ji na přikrývku.

„Ještě se naučíš poslouchat svého muže,“ procedil mezi zuby.

Ochromilo ji rozrušení, když viděla, jak si začal odepínat opasek. Pustil jej i se zbraní na zem vedle sebe. Jeho tvář jí připadala jako obličej ďábla, když si začal rozepínat knoflíky svého tlustého kabátu.

+ + + + +

Jack Clinton prudce zatáhl za dunovu uzdu. Za vrchem před sebou viděl zář plamenů. Obloha byla rudá.

Zadýchaný obchodník Tully Grover stál vedle něj.

„Beaver Creek!“ hlesl.

Pobídli koně. Oba mezci řehtali, avšak Jack nepustil jejich uzdy a dál je táhl za sebou.

Za hřebenem hned uviděli, že obě budovy jsou v plamenech. Mezi nimi se pohybovali jezdci.

Jack už to nevydržel. Skloněn ke krku duna cválal k ranči.

Slyšel hlasy, které přehlušovaly prskání a syčení plamenů. Jezdci se sjeli a postavili se před ním do řady.

Jack zastavil teprve deset yardů před jezdci. Dun klouzal ještě několik yardů dál.

„Dej ruku z koltu, Wheelere!“ ostře řekl Jack. Náhle držel v ruce peacemaker a ve tváři předáka Dvojitého S se objevilo překvapení. Wheeler stáhl dlaň z revolveru.

K Jackovi se vydal urostlý, mohutný muž na šedákovi a zastavil dva kroky před ním.

Jack pohlédl do ocelově šedých očí Stuarta Sedgwicka, které měly v záři plamenů narudlý lesk.

„Co tu hledáš, Clintone?“ chraplavě se zeptal rančer.

„Cos provedl s tou ženou, Sedgwicku?“ zasyčel Jack.

V rančerových očích byl číhavý výraz. Zdálo se, že chce poznat, v jakém vztahu je Jack k Bennettovym. Od Sandyho slyšel, že Jack strávil týden na ranči Beaver Creek.

„Nebyla tady,“ řekl po chvíli. „Nejsem zabiják, Clintone. To přece víš. Chci Bennetta. Trpěl jsem ho tady. Teď ho zabiju, tak jako on zabil Sandyho.“

„Na to nemáš právo, Sedgwicku,“ řekl chraplavě Jack. „Bennett zabil tvého syna v sebeobraně. Sandy se pokusil ho podvést nastudeno ocejchovaným dobytkem. Možná řekneš, žes o tom nevěděl. Ale já tě znám, Sedgwicku. Nikdy bys nepřipustil, aby někdo zabral pastviny na Beaver Creeku a odřízl tě od rezervace Wind River.“

Rančer přivřel oči. Jack viděl až na poslední chvíli, že předák se pohnul.

Wheeler pootočil svého koně, takže mu nebylo vidět na pravý bok.

Jack neváhal a vystřelil ze svého peacemakeru.

Směrem k Wheelerovi vyšlehl plamen a kulka mu udělala krvavý šrám na hřbetu ruky. Wheeler tiše vykřikl a pustil kolt na zem.

Hleděl na krvácející hřbet ruky. Potom zvedl hlavu a Jack uviděl v jeho tmavých očích nenávist.

Stuart Sedgwick se v sedle svého šedáka předklonil.

„Budu Bennetta štvát, dokud ho nedostanu na mušku svého revolveru, Clintone!“ zavrčel. „Nikdo mi v tom nezabrání. Ani šerif Blair, ani ty Clintone. Je mi jedno, co máš s Bennettovou ženou. Klidně ji hledej, jestli chceš, a vezmi si ji. Ale jinak se drž zpátky, jestli nechceš skončit s kulkou v hlavě.“

Jack zrudl. Než však mohl rančerovi odpovědět stejným tónem, Stuart Sedgwick obrátil svého koně a pobodl ho ostruhami. Jeho lidé ho hned napodobili.

Flint Wheeler se svezl ze sedla a zvedl svůj kolt.

Jack mu viděl na očích, že si udělal smrtelného nepřítele. Wheelera tolik neponížilo to zranění jako skutečnost, že ho Clinton překonal před očima jeho rančera a mužstva.

Bez jediného slova vyrazil Wheeler cvalem za ostatními.

Jack pobídl duna a objel hořící budovy, z nichž sálal žár.

Kdesi zařehtal kůň. Sedgwickovi kovbojové zřejmě vyhnali zvířata ze stáje, než ji podpálili.

V záři ohně viděl Jack otisky kopyt, které vedly k Beaver Creeku.

Hodil Tullymu Groverovi, který se kabonil v sedle, dlouhé uzdy obou mezků.

Sám nevěděl, proč se ho zmocnil neklid. Pomyslel na Seenu Bennettovou a uvědomil si, že sama by neutekla. Z vlastního popudu by z ranče určitě neodjela.

Vrátil se Rod Bennett a uprchl i s ní, když se objevil Stuart Sedgwick se svými muži?

Ve světle hvězd viděl, že stopy vedou do řeky.

Přebrodil se na druhý břeh a kousek jel po něm. Dun zvedl hlavu a větřil směrem k jednomu kopci na severovýchodě, na kterém rostlo několik stromů. Vítr vanul odtud. Jack hned věděl, že hřebec tam něco cítí.

Pustil se k tomu hřebeni, který byl asi pět set yardů daleko. Měkká tráva tlumila dusot.

Jacka se zmocnil strach.

Nebyl to strach z nepřítele. Pomyslel na Seenu Bennettovou a stáhlo se mu hrdlo.

Tu něco uslyšel a trhl za dunovu uzdu.

Byl to ženský křik.

Seskočil z dunova sedla a přikrčen se rozběhl k tomu vrchu, až se zadýchal.

Ze tmy se před ním vynořily stromy.

Ve světle hvězd viděl, jak se nějaká postava vrhla na zem.

Jack vytáhl z pouzdra peacemaker a vystřelil do vzduchu.

Ze země se zvedl stín a uskočil stranou.

„Ani hnout!“ zabručel Jack.

Vyšlehl proti němu plamen a kulka ho minula tak těsně, že cítil závan u krku.

Vypálil na stín, vedle něhož se zablesklo. Oba výstřely se slily v jeden.

Jack Clinton dostal prudkou ránu do levého ramene.

Náraz ho otočil a Jack ztratil rovnováhu. Ztěžka dopadl do trávy, ale hned se převalil a namířil peacemakerem na místo, na kterém ležel střelec.

Panovalo ticho. Jenom jeden ze dvou koní, jejichž stíny Jack uviděl mezi stromy, řehtal.

Ztěžka oddechující Jack se narovnal.

Viděl, jak se ze země zvedla drobná postava. Dlouhé černé vlasy se ve svitu hvězd zaleskly.

„Jacku?“ Ten hlas se chvěl strachem.

Vrávoravě šel k nehybnému stínu, jenž ležel asi pět yardů od té ženy. V ruce měl ještě pořád kolt.

Koutkem oka viděl, že Seena Bennettová strnula.

Zastavil se u muže ležícího na zemi a sevřel rty. Rozeznal modrou uniformu a došlo mu, koho má před sebou. Mokasínem mu vykopl revolver z ruky.

Potom si klekl a otočil kaprála na záda.

Zatajil se mu dech.

Viděl tmavou skvrnu na levé polovině Keenanovy hrudi. Z rány ještě stále tekla krev. Ten výstřel byl přesný, střela zasáhla srdce.

Seena Bennettová přišla k Jackovi a vytřeštěnýma očima pohlédla na mrtvého Keenana.

Jack viděl, jak obrátila oči v sloup a jenom tak tak že ji zachytil. Levým ramenem mu projela ostrá bolest.

Spatřil před sebou její andělskou tvář a uvědomil si, že Seenu Bennettovou miluje od okamžiku, kdy ji uviděl na verandě srubu jejich ranče.

+ + + + +

Tully Grover byl celý zpocený.

Když uslyšel výstřely, hned se vydal ke kopci za Jackem Clintonem.

Zaklel, když uviděl mrtvého kaprála.

Seena přišla k sobě.

Se slzami v očích vyprávěla, co se stalo.

Jack přišel právě včas. Kdyby se opozdil o jedinou minutu, Keenan by se jí zmocnil.

Jack chtěl s kaprálovým tělem jet do Fort Washakie, ale Tully Grover začal Keenanovi hned kopat hrob.

„Bude lepší, když zmizí beze stopy,“ zamumlal Tully Grover. „Znáš Conwaye, Jacku. Dělal by všechno možné, aby tě za Keenanovu smrt dostal na Šibenici. Vezmu si jeho koně a řeknu, že jsem ho našel, když jsem jel zpátky do pevnosti.“

Jack Clinton neodpověděl. Zatnul zuby, když mu Seena Bennettová rozžhaveným nožem vytáhla kulku z ramene. Potom mu ránu ovázala.

Pověděl jí, ať všechno řekne, aby Tully Grover věděl, co má tvrdit ve Fort Washakie, aby to nebylo v rozporu s výpovědí Stuarta Sedgwicka.

Seena zavrtěla hlavou, když jí Jack řekl, že ji chce odvést do Landeru.

„Nemám peníze,“ přidušeně odpověděla. „Všechno shořelo v domě.“ Nechtěla ani s Tullym Groverem do Fort Washakie.

Úpěnlivě pohlédla na Jacka Clintona a tiše se zeptala: „Nevzal byste mě s sebou do hor, Jacku?“

Po její otázce se rozhostilo ticho.

Tully Grover se zahleděl na zem, aby nemusel pohlédnout Jackovi do očí.

„Nebudu vám na obtíž, Jacku,“ zašeptala Seena. „Budu vám vést domácnost, když budete na lovu, a budu vám vařit.“

Jack zavrtěl hlavou.

„To není nic pro ženu, Seeno,“ hlesl.

Bylo jí jasné, co jí tím chce říct.

V tom okamžiku věděla, že se musí rozhodnout. Byla ochotna se vzdát Roda, kdyby ji Jack Clinton vzal k sobě.

Po několika minutách mlčení promluvil Tully Grover.

„Možná by to bylo nejlepší, Jacku,“ zamumlal.

Jack mu viděl na očích, co tím myslí.

Grover si myslel, že Stuart Sedgwick a Flint Wheeler jednou najdou a zabijí vraha. A pak by Seena Bennettová byla pro Jacka Clintona volná.

„Ne,“ řekl Jack chraplavým hlasem.

„Ve Fort Washakie byste byla v bezpečí, paní Bennettová,“ zamumlal Tully Grover.

Zavrtěla hlavou.

„Mám strach, pane Grovere,“ zašeptala. „Poručík Conway by se mě ptal na Keenana a já nevím, jak dlouho bych dokázala tajit svůj strach z něj.“

Grover pohlédl na Jacka.

„Má pravdu, Jacku,“ řekl.

Jacka Clintona vyděsilo, že by musel zimu strávit v jednom srubu se Seenou Bennettovou. Bylo mu jasné, co by se stalo. Ani jeden z nich by nedokázal dlouho odolávat svým pocitům.

Rod Bennett by však stál mezi nimi jako duch. A kdyby si přiznali svou lásku, ocitl by se Jack jednoho dne před volbou, zda má Roda Bennetta zabít, nebo se má nechat zabít od něj.

Cítil na rameni její ruku.

Pohlédli na sebe.

Miluju tě, Seeno, chtěl říct, ale z úst se mu nevydrala ani hláska.

Tully Grover šel ke Keenanovu hrobu a zametl stopy mezi stromy.

+ + + + +

Z nozder obou koní a mezků stoupala pára.

Seena Bennettová seděla v sedle duna. V Jackově kožichu vypadala jako načepýřený pták. Kolem hlavy měla tlustou šálu, kterou jí nechal Tully Grover.

Jack na sobě měl Keenanův kabát. Chtěl ho spálit, až přijedou do jeho údolí.

Cítil se rozlámaný, protože cestu do hor musel urazit na hřbetě neosedlané klisny.

Vyjeli za rozednění. Hustě sněžilo. V noci prohrabávali spáleniště, aby zjistili, jestli náhodou nezůstalo něco nepoškozeno.

Nenašli však nic. Oheň však spálil všechno, i vůz Tullyho Grovera, který zůstal na ranči, když obchodník jel do hor.

Grover mezitím už dávno dojel do Fort Washakie. Jack Clinton doufal, že poručík Conway mu bude věřit.

Už za svítání byla sněhová pokrývka stopu silná. Sněžení bylo stále hustější. Naštěstí téměř nefoukal vítr, takže mohli jet celkem rychle.

Čím více se blížili údolí, tím byl sníh hlubší.

V horách muselo sněžit celou noc. Koním zapadaly nohy do prašanu.

Celé údolí bylo pod silnou vrstvou sněhu, když Jack a Seena konečně dorazili na rozvodí průsmyku. Za ním sněžení polevilo. Mračna tam byla roztrhaná a sníh se třpytil v paprscích slunce.

Idylický obraz.

Jack se každý rok těšil na první sníh. Tentokrát však pozoroval zasněžené údolí se smíšenými pocity. Otočil se k Seeně Bennettové, z jejíž tváře byla vidět jen červená špička nosu a velké oči.

Zastavil duna vedle ní. Hřebec zafrkal a trhl hlavou. Věděl, jak se zdálo, že brzy bude ve své teplé stáji.

Jack se usmál a kývl na údolí.

„Vidíte ty vysoké jedle vedle té úzké skály, Seeno? Tam je má chata.“

„Nevidím ji, Jacku,“ odpověděla. Její hlas zněl přes tlustou šálu tlumeně.

„Neviděla byste ji, i kdyby nenapadl sníh, Seeno. Je dobře ukrytá.“ Kývl a popustil uzdu malé klisně.

Seena se držela těsně za ním. Oba mezci, které vedl na uzdách přivázaných k sedlové hrušce duna, poslušně šli za nimi.

Jack byl rád, že napadlo tolik sněhu. Takto už nikdo nemohl jet do hor. Nebezpečí, že by ho zaskočil blizard, bylo příliš velké. A ten, kdo se ve Wind River Range nevyznal, by se ve sněhové bouři ztratil.

Dojel na úzkou pěšinu, která pod sněhovým příkrovem nebyla vidět. Jack by ji však našel i se zavázanýma očima.

Slyšel, jak Seena oddechuje. Mezci zneklidněli. Uzdy byly napjaté a Seena jen s obtížemi udržela duna na cestě.

Jack zastavil kobylu a čekal, až Seena přijede k němu.

„Přesedněte si za sedlo, Seeno,“ řekl.

Přelezla přes rozsochu, když předtím vytáhla nohy ze třmenů, a Jack se vyhoupl do sedla před ni. Omotal uzdu klisny kolem hrušky a pobídl duna.

Hřebec poslušně šel. Tiše frkal a stříhal ušima.

„Brzy tam budeme, kamaráde,“ zamumlal a poplácal mu po krku.

Mezci byli i nadále vzpurní. Jack musel několikrát zatahat za uzdy, aby je přivedl k rozumu.

Přestože bylo chladno, měl na čele kapky potu. Zdálo se mu, že přes kabát cítí teplo ženy, která se ho držela zezadu.

Dun vyběhl poslední stoupání. Zpod jeho kopyt se prášil sníh. Poletující krystalky se v paprscích slunce třpytily.

„Hohó!“ zvolal Jack a zatáhl za uzdu koně, jenž s řehtáním trhl hlavou.

Jack přehoupl pravou nohu přes sedlo kolem Seeny.

V tom okamžiku vykřikla hrůzou.

Jack seskočil do hlubokého sněhu a zapadl až po kolena.

Uslyšel její výkřik a sáhl po peacemakeru. Ohlédl se k chatě.

Dveře byly otevřené.

Jackovi se zatajil dech.

Poznal muže, který v nich stál.

Byl to Rod Bennett.

+ + + + +

Bennett měl na sobě jeden z Jackových kožichů. Nerozdělal oheň, aby ho neprozradil stoupající kouř.

Na zarostlé tváři měl úsměv a v pravé ruce držel Navy kolt.

Odstoupil od dveří a vyšel do sněhu. Jeho kroky byly nejisté. Do jeho špinavé tváře dopadly paprsky slunce.

Jack poznal, že Bennett je opilý. Instinktivně sundal ruku z pažby peacemakeru a odstoupil od nervózního duna.

„Sesedněte, Seeno,“ chraplavě řekl.

Slyšel, jak žena seskočila ze hřbetu koně. Dun zafrkal.

Bennett se tiše zachechtal.

„Podívejme se,“ řekl. „Jela s tebou dobrovolně, Jacku?“

Jack skoro tělesně cítil nebezpečí, které ten opilec znamenal. Pomyslel na slova, která mu jednou Bennett řekl. „Zabiju každého, kdo se pokusí mi vzít ženu.“

Pomalu se obrátil a sáhl po dunově uzdě.

„Sedgwick vypálil váš ranč, Rode,“ řekl chladným hlasem.

Viděl, jak sebou Bennett trhl.

„Je to pravda?“ zavrčel a pohlédl na svou ženu.

„Ano, Rode,“ řekla Seena. „Když Sedgwick přijel se svými lidmi, byl u mě právě kaprál Keenan. Odvezl mě, aby mě dostal do bezpečí před Sedgwickem. Potom se mě ale chtěl zmocnit. Jack tomu zabránil. Chtěl se mnou jet do Fort Washakie nebo Landeru, ale já ho prosila, aby mě vzal do hor, protože…“ Selhal jí hlas. Viděla Jackův varovný pohled.

„Protože co?“ zasyčel Bennett. Pohlédl na Jacka a jeho tmavé oči se náhle rozšířily. „Hej, to je přece kavaleristický kabát.“ Na jeho propadlé tváři se objevil úsměv. „Tys Keenana oddělal, že, Jacku?“

Jack na něho pohlédl. Nechtěl, aby se to Bennett dozvěděl. Teď ho měl v hrsti. Jack si v té chvíli přál, aby neposlechl Tullyho Grovera a aby odvezl Keenana do Fort Washakie.

Rod Bennett se rozesmál.

„Tak to si můžeme podat ruce, Jacku,“ zabručel. „Pojď dovnitř. Na to se musíme napít.“

Obrátil se a šel do chaty. Vevnitř náhle zaplál plamínek. Bennett musel zapálit sirku. O něco později ven pronikl svit petrolejové lampy.

Seena Bennettová tam stála jak zkamenělá.

Její velké oči byly upřeny na Jacka. Zračil se v nich strach. Strach z toho, že by si Jack mohl myslet, že věděla, že tam Rod Bennett bude.

Jack byl z toho perplex.

Myšlenka na to, že by musel strávit zimu v malé chatě s Rodem a Seenou Bennettovými, ho děsila. Věděl, že nejpozději do měsíce dojde k násilí.

„Běžte dovnitř,“ chraplavým hlasem řekl Seeně. „Postarám se o koně.“

„Pomůžu vám při tom, Jacku,“ řekla tlumeně.

Zavrtěl hlavou.

„Nedělejte to ještě těžší, než to je, Seeno. Řekněte Rodovi, ať tolik nepije.“

„Jacku,“ tiše řekla, „nevěděla jsem to, přísahám.“

„I kdyby to tak bylo, nemusíte se omlouvat, Seeno,“ odvětil tiše. Obrátil se a odvedl oba koně a i mezky do stáje.

Bylo mu, jako by část z něj odumřela. Náhle věděl, že si dělal naděje. Jsem hlupák, řekl si.

Pohlédl na oba mezky. Musel by je zabít, pokud by v j eho údolí chtěli přezimovat Rod a Seena, protože pro pět zvířat neměl dost krmení.

Odsedlal Duna a vytřel zvířata. Oba mezci se museli uskromnit v jednom boxu.

Pracoval téměř hodinu.Když skončil a šel do chaty, jeho tvář se podobala kamenné masce.

+ + + + +

Jack Clinton tiše zaklel, když na stole uviděl dvě prázdné a jednu zpola vypitou láhev.

Rod Bennett tam mohl být nanejvýš třicet hodin.A celou tu dobu zřejmě pil.

Bennett na něj číhavě hleděl.

Jack poznal, že ten muž je nebezpečný, ačkoli je namol. Sandy Sedgwick si namlouval, že je s koltem rychlý. Jack byl přesvědčen, že by se Sandym neměl problémy, ovšem Groverova slova o tom, že Sandy už měl remington povytáhnutý z pouzdra, než Bennett vůbec reagoval, ho alarmovala.

Seena Bennettová stála u okna vedle dveří a byla ke svému muži obrácena zády. Chvěla se jí ramena, jako by mrzla. Ještě stále na sobě měla Jackův kožich. Bennett nepovažoval za nutné rozdělat oheň v krbu.

Pohádali se, to bylo jasné. Seenina krásná tvář byla bledá a zamračená.

Jack za sebou zavřel dveře, šel ke stolu a vzal nedopitou láhev. Postavil ji na polici u krbu. Nestaral se o Roda Bennetta, který vztekle vrčel, a začal skládat do krbu polena.

Potom rozdělal oheň.

Za nějakou dobu bylo v chatě teplo.

Jack mlčky zavřel obě okenice.

Seena se mu vyhýbala. Stáhla se ke stěně. Pořád jí byla zima.

„Běžte k ohni a zahřejte se, Seeno,“ chraplavě řekl Jack. „Uvařím kávu.“

Zvedla hlavu. Viděl jí na očích, že si dělá starosti.

Měl pocit, že ví, proč. Dobře Roda znala. Podle všeho věděla, že dříve či později mezi oběma muži dojde k rozepři.

Na kterou stranu se postaví?, uvažoval Jack, ale potom tu myšlenku zahnal.

„Já ji uvařím, Jacku,“ přidušeně odpověděla. „Řekněte mi, kde ji máte.“

Šel s ní k polici u krbu a ukázal jí, kde jsou uskladněné potraviny. Přinesl vodu a pověsil nad plameny kotlík.

Rod Bennett se nehýbal.

Jackovi neuniklo, jak rozrušeně oddechuje. Vypadalo to, jako by se v něm hromadila zlost. Neklidně se mu chvěly ruce. Očividně prahl po whisky, ale nechtěl o ni říct Jackovi nebo pro ni jít.

„Připadá mi, jako bych tu byl přebytečný,“ zavrčel.

Jack na něho pohlédl. Šel ke stolu a zůstal stát dva kroky od Bennetta.

„Tak pozor, Rode,“ chraplavě řekl. „Chtěl jsem tuto zimu strávit v údolí jako vždycky. Byl jsem proti tomu, když po mně Seena chtěla, abych ji sem vzal. Neřekla mi, že jste utekl sem, do mého údolí. Teď jste tady oba. Nechci kvůli vám měnit své zvyky. Můžete strávit zimu v mé chatě, jestli chcete. Ale budete se řídit tím, co řeknu já. A budete muset pomáhat, Rode. Nejsem váš sluha.“

„Zaplatím, zatraceně!“ zavrčel Rod Bennett.

„Čím, Rode?“ zeptala se Seena z rohu. „Naše peníze shořely ve srubu.“

Ohlédl se.

Jack viděl, jak mu oči vystouply z důlků. Přišel k ní a brutálně ji chytil za ruku.

„Cože?!“ zavrčel. „Shořely? Pročs je, k čertu, nevzala do bezpečí, než Sedgwick podpálil dům? Tos měla v hlavě něco jiného? Bylas příliš zaneprázdněná s Rossem Keenanem?“ Rozmáchl se a uhodil ji do tváře.

Jack na ně hleděl. Měl sevřené pěsti. Musel vynaložit všechny své síly, aby zůstal stát na svém místě a nedal Bennettovi pěstí do obličeje.

Viděl, že Seeně se zaleskly oči, ale nerozplakala se. Hleděla na něho přes Rodovo rameno a zdálo se, že je ráda, že se nenechal strhnout.

Rod Bennett ji od sebe odstrčil. Přišel k polici a vzal nedopitou láheve. Hleděl při tom na Jacka. Vypadalo to, že jenom čeká, až se Jack pokusí mu láhev vzít.

Jack ho nechal, aby si nalil.

Byl to nehezký pohled, když Bennettovi po vousech tekla lihovina.

Rod postavil láhev na polici a dal do ní zátku.

Jack pomalu přikývl.

„Doufám, že vás to uklidní, Rode,“ řekl klidným hlasem. „Možná je to pro vás tvrdé, když jste přišel o peníze. Pokud byste mohl dokázat, kolik jste měl, Stuart Sedgwick by vám je musel nahradit. Ale dobře mě poslouchejte: už nikdy v mé přítomnosti nebijte svou ženu.“

Obrátil se, aniž čekal na Rodovu odpověď, a šel ke dveřím komory, v níž jindy míval ulovené kožešiny.

Pomalu ji začal uklízet. Byla velmi těsná. Vedle postele bylo místo akorát tak pro úzký stůl a jednu židli.

Jack na tom nemohl nic změnit.

Chata nebyla stavěná na to, aby v ní trávily zimu tři osoby. Rod a Seena se musí spokojit s tím, co jim nabízí. Nebo musí odjet.

Slyšel, jak Rod tiše mluví se svou ženou. Jeho hlas zněl ostře a nenávistně.

Když Jack vešel do velké místnosti,Rod zmlkl a pohlédl na něj.

„Proč se o nás vlastně staráte, Jacku?“ zeptal.

Jack pokrčil rameny.

„Nic jiného mi nezbývá, ne?“

„Nemusel jste se s Tullym Groverem jet zpátky k Beaver Creeku.“

„Ne, to jsem nemusel.“ „Proč jste to udělal?“

„Co chcete slyšet, Rode? Že toužím po vaší ženě?“ Jacka popadla zlost. V tom okamžiku věděl, že to mohl říct jinak, ale nechtěl se nechat od Bennetta ustavičně urážet.

Viděl, že Seena ani nedýchá.

Rod Bennett vtáhl hlavu mezi ramena. Pravou ruku měl položenou na pažbě Navy koltu. V jeho tmavých očích to zajiskřilo.

Pak se zašklebil a začal se usmívat. Zaklonil hlavu a rozřehtal se. Trvalo to dlouho, než se uklidnil.

Ohlédl se na Seenu.

„Co říkáš na to, co řekl?“ zabručel. „Touží po tobě, Seeno. Co na to říkáš? I ty po něm toužíš?“

„Držte zobák, Rode!“ ostře zavrčel Jack. „Už jsem vám řekl na ranči, že si nikdy neberu to, co mi nepatří! To platí i pro vaši ženu.“

Úsměv mu zmizel ze tváře.

„Chcete mě odrovnat,“ řekl.

„Jestli se bojíte, tak proč s vaší ženou neodjedete?“ Rod Bennett na něho hleděl.

„Možná to udělám, Jacku,“ zamumlal. „Asi by to bylo lepší. Jinak by se mohlo stát, že někdo z nás zimu nepřežije.“

Rod Bennett se nesnažil skrýt výhrůžku, který byla v jeho slovech. Přišel ke stolu a posadil se.

„Co na mě tak hledíš!“ vyštěkl na Seenu. „Pusť se konečně do vaření!“

Seena se otočila a vzala z háčku na stěně kus slaniny. Bylo slyšet jen praskání ohně v krbu.

Po chvíli se do ticha ozval Jackův hlas.

„Můžete spát v komůrce,“ řekl. „Je sice těsná, ale jiná možnost není.“

Neodpověděli mu. Jackovi neušlo, jak se Rod Bennett usmívá. Zřejmě ho pobavila myšlenka na to, co bude Jack Clinton říkat, až se v tom malém pokoji bude bavit se svou ženou.

„Podívám se ještě na vaše koně,“ chraplavě řekl Jack. „Asi budeme muset zítra porazit mezky. Krmení stačí jenom pro tři zvířata.“

Šel ke dveřím, otevřel je a vyšel ven. Zůstal stát před srubem a hleděl do temného údolí.

Jeho klid byl ta tam.

A nemyslel ani tak na Roda Bennetta, jako na ženu, co v jeho nitru roznítila vášeň, kterou nebylo možné uhasit.

+ + + + +

Rod Bennett ještě celou minutu hleděl na dveře, které za sebou zavřel Jack Clinton. Byl rozčilený a překypoval nenávistí k muži, který mu chtěl vzít Seenu.

Cítil to velmi dobře.

Jack Clinton to možná myslel upřímně, když říkal, že by Seenu nesvedl.

Clinton však již nebyl pánem své vůle.

Pohledy, které si vyměňovali se Seenou, hovořily jasnou řečí.

Pomalu obrátil hlavu.

Seena stála zády k němu a právě zvedala kotlík z ohně. Byla v něm káva. K nízkému stropu stoupala pára.

Před očima měl poslední měsíce.

Seena přes to všechno stála při něm.

Kdy se jí naposledy dotkl jako ženy? Bylo to tu noc v Cheyenne, když se dozvěděla, že zabil tři muže a kořisti se zmocnil sám. Vrhl se na ni jako zvíře. Chtěl se jí zmocnit proti její vůli.

Dobře věděl, že té noci láska jeho ženy k němu vyhasla a že už ji nikdy nezíská.

Seena se otočila a přinesla plný plechový hrnek ke stolu.

Postavila ho před Roda a chtěla se otočit.

Rod sebou trhl a chytil ji za zápěstí.

Strnula.

Cítil to a rozzlobil se.

„To bolí, Rode,“ tiše řekla.

„Jo,“ vyhrkl. „Nemysli si, že nevím, co se tu děje! Nejsem hlupák, Seeno. Vím velice dobře, co máš v hlavě. Ale jestli chceš, aby Jack Clinton žil, tak se od něho drž dál!“

Pustil ji a Seena ucouvla.

„Je mi tě líto, Rode,“ tiše řekla.

Odsunul hrnek s horkou kávou tak prudce od sebe, že se rozlila na stůl.

„Whisky!“ zavrčel.

„Běž si pro ni sám,“ opáčila Seena a šla zpátky ke krbu.

Rod jí hleděl na záda. Nevstal. Bylo po všem, to teď věděl. Něco takového mu Seena ještě nikdy neřekla. Definitivně ho odepsala.

Za to Jacka Clintona zabiju, pomyslel si.

+ + + + +

V obchodě Tullyho Grovera se tísnilo mnoho mužů.

Většina na sobě měla bizoní kožichy.

Jeden hubený chlapík převyšoval ostatní nejméně o půl hlavy. Rozepnul si svůj kostkovaný kabát a postavil se před kamna, aby si zahřál ruce.

Měl kostnatý obličej, ze kterého trčel dlouhý, špičatý nos, jeho malé oči byly světle modré a jejich pohled byl tvrdý. Zadumaně si prohlížel ostatní, až jeho pohled ulpěl na mohutném rančerovi Stuartovi Sedgwickovi.

„To vám přinese víc potíží, než by vám bylo libo, Sedgwicku,“ chraplavě řekl.

Rančerovi se nahrnula krev do hlavy.

„Vám nezabili syna, Blaire!“ odsekl.

„Vaši muži vypověděli, že Sandy tasil jako první. Co chtěl na Beaver Creeku? Dobytek přihnal několik dnů předtím a neměl důvod tam jezdit. Co bylo mezi vaším synem a Bennettem, Sedgwicku? Šlo o tu ženu?“

Rančer mu neodpověděl.

„Nešlo o tu ženu,“ řekl Tully Grover, který stál za prodejním pultem.

Muži se otočili k němu.

„Proč tedy, Grovere?“ zeptal se Blair.

„Sandy Sedgwick ocejchoval dobytek, který prodal Bennettovi, na studeno. Bennett si toho sám nevšiml. Řekl mu to Jack Clinton, který jel do Wind River Range kolem severního ramene. Clinton ten dobytek přecejchoval. Dostal za to od Bennetta dolar za každý kus. Tyto peníze strhl Sandymu z ceny. Sandyho to prý hodně dopálilo.“

„Od koho to víte, Grovere?“ zeptal se Blair.

„Od paní Bennettové. Vyprávěla mi to, když jsem jí přivezl potraviny.“ „Co to má být, Blaire?“ vyštěkl Sedgwick. „To nehraje žádnou roli. Ten Bennett je zabiják. Mohl Sandyho střelit do ruky. Bennett Sandyho zamordoval a za to bude viset!“

„Nebudete nic dělat, Sedgwicku!“ ostře zabručel Blair. „Tady nebude nikdo nikoho lynčovat. Až se Bennett objeví, bude postaven před soud!“

Stuart Sedgwick mu na to neodpověděl. Vyměnil si krátký pohled se svým předákem Flintem Wheelerem a vydal se ke dveřím.

„Co chcete, Sedgwicku?“ otázal se Blair.

Sedgwick se zastavil.

„Do toho se nepleťte, Blaire,“ zavrčel „Řeknu vám jedno: Nebudu mít klid, dokud Bennetta nenajdu. Jsem přesvědčený, že toho má na svědomí víc. Jinak by to přece nebyl tak rychlý střelec a nerozhazoval by tak kolem sebe peníze. Bennett nemá ponětí ani o té nejlehčí rančerské práci. Měl jste si už dávno zjistit, odkud přijel, Blaire.“

Virgil Blair sevřel své úzké rty.

To už učinil, zatím ovšem všude slyšel, že Bennetta nikdo nezná. Před krátkým časem poslal dotaz i do Colorada, ale odpověď ještě z Denveru nepřišla.

„Kde chcete Bennetta hledat?“ zeptal se.

Sedgwick se usmál.

„Chcete jet s námi, Blaire?“

Než mohl rančer šerifovi odpovědět, dveře obchodu se otevřely. Průvan dovnitř zavál několik sněhových vloček.

Do obchodu vstoupil poručík Thorne Conway a zavřel za sebou. Sundal si z hlavy kožešinovou čepici a oklepal ze sebe sníh.

Letmo pohlédl na rančera a Blaira a šel k pultu.

Tam se zastavil.

Pohlédl svýma nedůvěřivýma očima na Tullyho Grovera.

„Keenan se ještě nevrátil, Grovere,“ řekl. „Nemohl byste mi říct, jestli jste ho nepotkal na Bennettově usedlosti na Beaver Creeku?“

Obchodník zrudl, cítil poručíkovu nedůvěru. Jen s velkými obtížemi zvládal svůj vztek. Conway, jak se zdálo, věděl, že kaprál ten den dojel k Bennettům. Nezastavil ho, třebaže každému ve Fort Washakie bylo jasné, co je Keenan za člověka.

„Nevím o kaprálu Keenanovi,“ odvětil Grover.

Stuart Sedgwick přišel vedle poručíka.

„Podle mě Jack Clinton hraje v celém vašem příběhu jistou roli, poručíku,“ řekl. „Clinton zůstal celý týden na Beaver Creeku. Ta žena tam teď není. Grover sice řekl, že Bennett ji musel vzít s sebou, ale za to bych ruku do ohně nedal. Měli bychom jet za Clintonem do Wind River Range a zeptat se ho.“

Tully Grover polkl.

Poznali, že o všem vím, blesklo obchodníkovi hlavou.

Stuart Sedgwick se otočil k šerifu Blairovi.

„Co vy na to, Blaire? Jedete?“

Šerif pohlédl na rančera. „V horách je daleko víc sněhu než tady dole, Sedgwicku,“ odpověděl chraplavě. „ Chcete riskovat, že vás v horách překvapí blizard?“

Rančer přikývl.

„Musím to udělat i za takových okolností, Blaire,“ zavrčel. „Myšlenka na to, že Bennett a jeho žena se schovali u Clintona a smějí se mi, mě dohání k šílenství.“

Poručík Conway si dal na hlavu kožešinovou čepici.

„Pojedusvámi, Sedgwicku. Musím vědět, co se stalo s kaprálem Keenanem.“

Šerif Blair přikývl.

„Tak dobrá. Pojedu. Grovere, zabalte, co budeme potřebovat na tři týdny. Vezmeme si s sebou mezky. Vyjedeme zrána, při východu slunce.“

Stuart Sedgwick sevřel rty.

Nezamlouvalo se mu, že s nimi chce jet muž zákona. Potom si však řekl, že Bennett není typ, který by se vzdal dobrovolně. Uvažoval, zda bude se šerifem bojovat, nebo vezme roha.

Však nějaká příležitost, jak vpálit Bennettovi kulku do hlavy, už se najde, říkal si.

+ + + + +

Zvířatům a lidem stoupala od úst pára.

Šest mužů v tlustých kožiších stálo vedle koní a dvou soumarů před obchodem.

Poručík Thorne Conway nedůvěřivě pozoroval Grovera.

„Máte nějaký konkrétní důvod, proč chcete jet s námi, Grovere?“

Tully Grover pokrčil rameny.

„Šerif Blair mě o to požádal. Vy snad víte, jak se jede do údolí Jacka Clintona, poručíku?“

Poručík sevřel rty a Tully Grover pochopil, že jeho úsudek je správný. Poručíkovi nejde ani tak o osud Rosse Keenana, jako o to, podat si Jacka. Pravděpodobně Conway nedokázal snést myšlenku na to, že Clinton celou zimu bude trávit s Bennettovou ženou v jedné chatě.

Conway nebyl jediný voják, který jel s ostatními. Plukovník mu přidělil kaprála Lukea Henshawa.

Ostatní muži byli Stuart Sedgwick a jeho předák Flint Wheeler a šerif Virgil Blair.

Tully Grover nasedl na svou světle hnědou klisnu. Opět měl na nohavicích kožešinové chrániče, jež chránily před ostrým větrem. Oblékl si kožich z bizona a na hlavě měl kožešinovou čepici jako ostatní.

Uchopil dlouhé uzdy obou soumarů a počkal, až i ostatní nasedli.

Thorne Conway jel na svém plavém koni kolem stájí. Za ním kaprál Henshaw, Sedgwick a Wheeler.

Šerif chtěl zrovna vyjet na svém strakáči, když vtom uviděl jezdce na cayuseovi, který se objevil mezi prádelnou a jatkami.

Tully Grover pohlédl stejným směrem.

Okamžitě toho muže poznal. Zvířeti visely ze srsti rampouchy.

Byl to zástupce marshala z Landeru. Joe Simpson musel jet celou noc. Zvedl hlavu, když před obchodem spatřil šerifa, a vydal se k němu.

Blair pohlédl na Tullyho Grovera a chraplavě řekl: „Jeďte za ostatními, Grovere. Já vás doženu.“

Obchodník si olízl rty. Rád by věděl, jaké novinky Simpson veze z Landeru. Věděl ale, že Simpson nic neřekne, dokud bude u něj. Pobídl klisnu patami a jel za ostatními.

Virgil Blair se na něj díval, dokud tak jako ostatní nezmizel za stájí.

„Ahoj, Joe,“ řekl zástupci Simpsonovi.

Ten zastavil svého cayusea dva kroky před šerifovým koněm. Kývl směrem na Tullyho Grovera.

„Kam jedou?“ zeptal se chraplavě.

„Do Wind River Range. Conway a Sedgwick si myslí, že Bennett utekl do Clintonova údolí. A Conway se chce zeptat Clintona na kaprála Rosse Keenana.“

Zástupce marshala se mračil.

„Pojď se mnou, Virgu,“ zamumlal.

Blair zvedl obočí. „Bennett?“ tiše poznamenal.

Simpson přikývl.

„Včera odpoledne přišel telegram z Denveru, Virgu. Měl jsi pravdu. Bennett je pěkný lump. V Texasu při přepadení dostavníku zabil dva muže. Odsoudili ho ke dvaceti letům, protože mu nemohli ty vraždy dokázat. Tvrdilo se, že tam byl ještě jeden muž, který s ním uprchl. Bennett utekl z vězení ve Fort Worth, vyzvedl si kořist a slehla se po něm zem. Jeho žena ještě byla ve Fort Worth. Když opustila město, sledoval ji vězeňský marshal. Jela vlakem do Denveru. Tam na ni čekal Bennett. Zavraždil vězeňského marshala a zmizel i se svou ženou. Nikdo nemá tušení, kam utekl. V Texasu na Bennetta čeká oprátka.“

Blair ostře vydechl.

„Jak velká byla kořist?“

„Padesát tisíc – zhruba.“

„Chceš si vzít druhého koně?“

Simpson zavrtěl hlavou.

„Můj cayuse vydrží o několik dnů déle než tvůj strakáč,“ dodal.

Vyjeli.

Brzy před sebou spatřili ostatní jezdce.

Tully Grover se připojil ke Conwayovi a Stuartu Sedgwickovi.

Zastavili svá zvířata, když viděli, že za nimi jedou muži zákona. Počkali, dokud nepřijeli k nim.

„Něco nového?“ chraplavě se zeptal Stuart Sedgwick.

Simpson zavrtěl hlavou.

Na tvářích ostatních viděl, že mu nevěří, ale to mu bylo jedno.

„Jeďme,“ zamumlal Virgil Blair. Jel jako první. Zamyšleně hleděl k horám. Byl si jistý, že Rod Bennett se bude zatčení bránit. Pravděpodobně tušil, že muži zákona zjistí, kdo je. To musel být důvod, proč se po souboji se Sandym Sedgwickem nepřihlásil šerifovi v Landeru.

Vítr, který jim vanul do tváří, byl mrazivý.

Blair žil v tom kraji dost dlouho na to, aby věděl, co to znamená.

Měl sevřené rty.

Tmavé mraky, které pomalu táhly ze severu a ve kterých mizely hory, neznamenaly nic dobrého.

Doufal však, že první blizard na sebe ještě několik dnů nechá čekat.

+ + + + +

Jack Clinton strávil celý den v údolí, kde kladl pasti. Zraněné levé rameno mu v tom téměř nebránilo.

V myšlenkách byl u Seeny Bennettové.

Bylo mu jasné, že brzy se něco přihodí.

Rod Bennett si to s ním chtěl rozdat. Ráno zůstal v komoře a nemínil přiložit ruku k dílu.

Jack už měl napůl hotovou snídani, když z komůrky vyšla Seena. Byla rudá ve tváři. Tiše se omluvila, že vstala tak pozdě.

„Postarám seozvířata,“ zamumlala.

„To už jsem udělal. Od zítřka to bude dělat Rod.“

Pohlédla na něj vytřeštěnýma očima.

Neměla jsem sem s tebou jezdit, řekla mu očima.

Jack se otočil a opustil srub. Naložil na oba mezky pasti a sjel do údolí.

Navečer se vrátil do chaty.

Rod Bennett vypil další láhev whisky. Jestli tak bude pokračovat, za týden už žádnou mít nebude, říkal si Clinton. Proto ho nechal pít.

Seena Bennettová měla zarudlé oči. Museli se pohádat. Jack se jí na to neptal. Mlčky jedl koláče, které Seena upekla. Po jídle vstal.

„Porazíme mezky, Rode,“ chraplavě řekl.

„My?“ Rod Bennett měl číhavý postoj. „Nejsem žádný řezník, Jacku.“

„Co potom jsi, Rode? Nejsi řezník, nejsi rančer, kovboj, stájník ani kuchař. Řekni mi, co jsi.“

Rod Bennett sebou trhl.

„Chceš se hádat, Jacku?“

„Chci vědět, jak si představuješ naše soužití, Rode,“ odvětil Jack klidným hlasem. „Nemysli si, že tu budeš vysedávat, zatímco já budu dělat všechnu práci.“

„Co chceš? Seena přece pracuje.“

„Ty víš, jak to myslím, Rode. Od zítřka se budeš starat o koně. Pomůžeš mi zabít mezky. Jestli to neuděláš, budeš muset pryč.“

Vztekle opustil chatu a šel ke stáji.

Chtěl se zabitím mezků počkat do zítřka.

Bylo možné, že Rod Bennett se Seenou odjedou.

Jack Clinton věděl, že nemají šanci se sami dostat z hor. Přesto by jim nebránil, kdyby se k tomu odhodlali.

+ + + + +

K jeho překvapení Rod Bennett následujícího rána vstal brzy a bez odmlouvání šel do stáje.

Jack slyšel, jak mezci řičí. Bennett jim očividně nedal krmení, protože je stejně chtěli zabít.

Seena Bennettová udělala snídani. Neřekla ani slovo.

Jack se na ni díval. Cítil, že má strach.

„Bude lepší, když odjedete z hor dřív, než vám první blizard znemožní návrat do Landeru, Seeno,“ poznamenal tichým hlasem.

Otočila se a pohlédla na něho svýma velkýma očima. Pomaluzavrtěla hlavou.

„Rod nepojede,“ přidušeně odvětila.

„Každý ví, že Rod jednal v sebeobraně, Seeno. Pokud se budete vyhýbat Sedgwickovi, bude šerif Blair muset být na jeho straně.

„Nepojede, Jacku.“

„Proč ne?“

Sevřela rty. Viděl, že mu to nemůže říct.

Vtom se zvenčí ozvaly kroky. Prudce se otevřely dveře. Jack instinktivně sáhl po peacemakeru.

Do srubu vtrhl Rod Bennett a běžel do komory. O několik vteřin později vyšel ven se svou puškou.

„Jezdci!“ hlesl. „Jedou k chatě!“

Náhle namířil na Jacka. Rodovi se leskly oči, jako by měl horečku.

„Kdo ví o vašem údolí, Jacku?“

Jack pokrčil rameny. Snažil se nedat najevo rozrušení, které se ho zmocnilo.

„Pravděpodobně Šošoni,“ řekl lhostejným hlasem. „Hned se jdu podívat.“

Sel ke stojanu na pušky a vzal z něj winchestrovku. Aniž si všímal Roda Bennetta a zbraně, kterou na něj mířil, opustil chatu a vydal se ke skalám, odkud měl lepší výhled na údolí.

Otočil se, teprve když byl nahoře.

Rod a Seena Bennettovi byli před chatou a hleděli na něj. Náhle se Rod Bennett obrátil a běžel do stáje.

Jack pohlédl do údolí.

Ve sněhu jasně rozeznával jezdce, kteří jeli za sebou. Dvě z devíti zvířat ovšem nenesla jezdce, ale velké náklady.

Jack přivřel oči. Vzduch byl jasný. Dokonce rozeznával i páru, která stoupala zvířatům od huby.

Jezdci byli oděni do tlustých bizoních kožichů. Koně byli bílí, jak je poprášil sníh. Ještě se nedaly rozpoznat tváře jezdců, ale bylo jasné, že to nejsou Šošoni.

Ohlédl se. Slyšel řehtání koně. S údivem sledoval, jak Rod Bennett vyvedl ze stáje svého osedlaného hnědáka. Potom se rozběhl k chatě. Seeny, jež stála vedle dveří, si nevšímal.

Rod vyběhl ven s tlustým kožichem a kožešinovou čepicí na hlavě. Řekl něco Seeně, potom přiběhl ke koni, vyšvihl se do sedla a vydal se dolů po stezce, kterou se plahočili nahoru ti jezdci.

Jack rychle vzal winchestrovku a běžel vysokým sněhem zpět k chatě.

Tušil, co Rod Bennett míní udělat.

Chtěl se pokusit ty muže postřílet ze zálohy.

To Jack nesměl připustit.

Rod Bennett by ho mohl strhnout s sebou až na popraviště.

Seena na něho vyděšeně hleděla.

„Co chce dělat?“ vyhrkl Jack. Neodpověděla mu, ale její mlčení bylo více než výmluvné.

Jack běžel ke stáji. Vzal ze skoby sněžnice a rychle si je připnul na boty.

Neměl na sobě rukavice ani čepici.

Seena stála před chatou. Vůbec se nehýbala.

„Jdi dovnitř!“ zvolal na ni.

Natáhla k němu ruku.

Na okamžik váhal. Když však nic neříkala, obrátil se a zamířil hlubokým sněhem k vysoké skalní jehle, za níž byl strmý svah.

Doufal, že jezdci Bennetta včas uvidí a budou se krýt, než někoho z nich trefí jeho kulka.

+ + + + +

Tully Grover hleděl na špičatou skálu, za kterou musel být srub Jacka Clintona. Klisna, na níž seděl, měla ve sněhu potíže. Nemyslel si, že ve Wind River Range už napadlo tolik sněhu.

Za sebou slyšel frkání ostatních koní.

Otočil se.

Těsně za ním jeli šerif Virgil Blair a zástupce marshala Joe Simpson. Muž z Landeru vedl oba soumary. Za nimi zdolávali svah poručík a kaprál Henshaw. Stuart Sedgwick a Flint Wheeler jeli na konci.

Tully Grover zřetelně viděl sloupec bílého kouře, jenž stoupal nad skalní jehlou.

To znamenalo, že Jack Clinton je doma.

Možná spatřil ty jezdce včas a byl dostatečně rozumný, aby Seenu Bennettovou a jejího koně odvedl pryč, aby je Sedgwick a Conway neviděli.

Obchodník se narovnal v sedle a trhl uzdou klisny.

Zvíře se zastavilo. I ostatní jezdci zastavili své koně.

Tully Grover uviděl pohyb vedle špičaté skály. Rozvířil se tam sníh a v bílém oblaku viděl postavu v kožichu, jež sjížděla ten strmý svah.

Podle jeho krátkých světlých vlasů poznal Jacka.

Stuart Sedgwick vyhekl.

Tully Grover se po něm ohlédl. Rančer vytáhl ze sedlového pouzdra zbraň a namířil ji na Jacka Clintona, který rychle klouzal po svahu.

„To je Clinton!“ zvolal. „Nestřílejte!“

I ostatní muži již měli v rukou zbraně.

Šerif Virgil Blair pobídl svého strakáče a přijel ke Groverovi.

„Co je s Clintonem?“ zamumlal. „Vypadá to, že má zatraceně napilno.“

Tully Grover pokrčil rameny. Viděl, jak Clinton náhle zvedl ruce. V následujícím okamžiku třeskl výstřel. Všichni viděli záblesk před Clintonem.

„Co…“ Víc Blair nestihl říct.

Třeskla druhá rána.

Hned věděli, že byla vypálena odjinud.

Tully Grover uslyšel chraplavý výkřik.

Otočil hlavu a uviděl, jak Stuart Sedgwick zavrávoral a trhl uzdou šedáka, na němž seděl. Hřebec se vzepjal a na úzké stezce se otočil.

Flint Wheeler pobídl svého hnědáka a chtěl chytit šedákovu uzdu.

Sedgwickův kůň divoce řehtal. Stuart Sedgwick se klátil sem a tam. Hřebec kopal předníma nohama do sněhu. Pak náhle vyrazil dopředu, ztratil rovnováhu a s takřka lidským výkřikem se zřítil přes okraj skály.

Tully Grover vyděšeně sledoval, jak šedák klouže po strmém svahu. Zvíře se převalilo na rančera. V lavině sněhu a suti se Stuart Sedgwick se svým koněm řítil do údolí.

„Sesedněte!“ zvolal Virgil Blair.

Simpson a poručík Conway to udělali jako první.

Kaprál Henshaw měl co dělat, aby svého chundelatého cayusea udržel pod kontrolou. Oba mezci na úzké pěšině couvali.

Třeskl další výstřel.

Flint Wheeler vykřikl. Střela ho srazila ze sedla.

Kůň se otočil a uklouzl, ale dokázal se zastavit.

Obchodník seskočil ze sedla své světle hnědé klisny. Viděl, že Jack Clinton se na svahu dostal ke skupině skal a ukryl se za nimi. O pár vteřin později třeskla jeho winchestrovka. Nestřílel však na ně, nýbrž za pěšinu mezi několik zakrslých stromů, jejichž větve byly pokryty sněhem.

„Střílí na toho druhého!“ volal Tully Grover na šerifa Blaira.

Ten se k němu plazil sněhem.

Poručík Conway jako by Groverova slova neslyšel.

Začal střílet, když se Jack Clinton objevil vedle balvanů na svahu a začal je přikrčen přelézat. Kulky se zavrtávaly do sněhu vedle Clintona.

„Přestaňte, Conway!“ vykřikl Blair. „Clinton nestřílel na nás!“

Poručíkova tvář byla zkřivená.

„Je to Bennettův kumpán, Blaire!“ zavrčel zadýchaným hlasem. „Myslíte si, že se od nich nechám odpravit?“

Znovu třeskla puška na druhé straně.

Plavák poručíka Conwaye se s řehtáním vzepjal a skácel se na zem. Tully Grover viděl díru, která mu zela na krku a ze které tryskala krev, jež zbarvovala sníh. Hřebec přepadl přes okraj skály a zřítil se do hlubiny.

Šerif Blair se připlazil k Tullymu Groverovi. Kývl na skály nahoře.

„Dělejte, musíme tam!“ zvolal. „Tam budeme před tím zákeřným střelcem v bezpečí!“

Okamžitě se vydali k těm skalám.

Jedna z kulek proletěla tak těsně kolem Tullyho Grovera, že cítil závan. Ozvalo se při tom hvízdnutí.

Ostatní muži šli za nimi.

Jenom Flint Wheeler tam zůstal ležet. Nehýbal se.

Tully Grover se ztěžka oddechuje vrhl za skály.

Šerif Blair tam dorazil těsně za ním. Oba pohlédli na svah a uviděli, že Jack Clinton ho překonal, dostal se k pěšině a zmizel za balvany.

Z druhé stran se neustále ozývala střelba. Kulky se zavrtávaly mezi muže.

Poručík Conway tiše vykřikl. Rychle se plazil k Blairovi, který ho za kabát přitáhl za skálu.

„Zasáhli vás, Conwayi?“ vyhrkl šerif.

Conway přikývl. Byl bledý. Zvedl levou ruku a Blair se sevřenými rty hleděl na krev, která mu vytékala z rukávu kožichu.

Střelba náhle ustala.

I kaprál Henshaw a Joe Simpson dorazili ke skalám a vrhli se tam do sněhu.

Mezci řičeli. To vyděsilo koně. Henshawův ryzák se na stezce otočil a běžel dolů. Ostatní zvířata se pustila za ním.

Virgil Blair tiše zaklel.

Teď byli v pasti.

Nemohli dopředu ani zpátky, protože by se vystavovali kulkám zákeřného střelce.

Blair měl ztrhaný obličej.

Stuart Sedgwick a patrně také Flint Wheeler byli mrtví.

Jejich jedinou nadějí byl Jack Clinton.

Zdálo se, že Clinton je před zákeřným střelcem chtěl varovat.

Co chce dělat teď?

Pokusí se zneškodnit toho zákeřného střelce, což nemůže být nikdo jiný než Rod Bennett? Nebo se bude držet zpátky a klidně přihlížet, jak je Bennett jednoho po druhém postřílí?

Virgil Blair cítil, jak mu po krku stéká pot.

+ + + + +

Jack Clinton zachytil pohyb na protilehlém svahu a hned věděl, že to je Rod Bennett. Ten si instinktivně vybral přesně to místo, ze kterého mohl ostřelovat stezku, aniž by sám byl ohrožen.

Jack vykřikl a zvedl winchestrovku. Vystřelil, aby muže varoval.

Poznal již, že v čele té skupiny jede Tully Grover.

Rod Bennett střílel z protilehlého svahu. Jack to viděl koutkem oka.

Jezdec na šedákovi zavrávoral v sedle a ztratil rovnováhu. Zvíře se vzepjalo a s pronikavým řehtáním se i s jezdcem zřítilo ze svahu.

Jack Clinton šedáka poznal. Byl to kůň Stuarta Sedgwicka.

Za ním jel Flint Wheeler.

Několik z nich se vrhlo ze sedel.

Ozvala se další rána. Teď to koupil Wheeler. Předák Dvojitého S se svalil ze sedla. Jeho hnědák se otočil a běžel po stezce dolů, jen mu odletoval prach od kopyt.

Jack přiběhl k několika skalám, jež mu poskytly úkryt. Přitiskl se k jedné z nich, hned zvedl winchestrovku a několikrát vystřelil na zakrslé stromy naproti, kde byl Rod.

To dalo mužům dole na stezce čas se dostat do bezpečí.

Jack okamžitě zase vyskočil.

Musel na protější svah, aby se dostal Bennettovi do zad a zabránil mu v dalším zabíjení.

Na stezce třeskly výstřely. Těsně vedle něj vytryskl sněhový gejzír. Tiše zaklel. Kdosi zařval chraplavým hlasem a střelba utichla.

Rod Bennett znovu začal pálit. Jeden plavák se zhroutil na zem a sklouzl přes okraj svahu. Jack se domníval, že to bylo zvíře Thornea Conwaye.

Bennett teď střílel bez ustání. Muži na stezce se chvatně plazili ke skalám.

Jack nemohl pálit, protože musel naproti. Roda Bennetta ještě naštěstí nenapadlo střílet na něho.

Jack dorazil ke skalám za stezkou. Dole řehtali koně. Splašili se, otočili se a běželi za hnědákem, který už byl daleko dole.

Jack se teď už nemusel obávat ostřelování. Ani jezdci na stezce, ani Rod Bennett na něho nemohli střílet. Přikrčen běžel se sněžnicemi prachovým sněhem. Na rukou a ve tváři cítil chlad.

Tu se šikmo nad ním něco pohnulo.

Trhl sebou, protože si v první chvíli myslel, že to je Rod Bennett, který se vydal k chatě.

Potom poznal Seenu Bennettovou, jež seděla na své malé klisně. Vítr jí cuchal vlasy.

Chtěl na ni zavolat, ale věděl, že by ho neslyšela.

Z plošinky měl výhled na stezku.

Dole u skal, za kterými se kryli ti muži, se nyní střílelo. Pálili na Roda Bennetta.

Zpoza skal vyběhla hubená postava a běžela sněhem. Vrhla se za skalní výčnělek, ale po chvíli vyskočila a běžela dál.

Rod Bennett střílel, ale musel se krýt, když ho znovu ostřelovali.

Jack se plížil k zakrslým stromům.

Doufal, že Seena Bennettová nezamíří tam, to ale byla iluze, protože stopy Rodova koně musely být zřetelně vidět.

Sípavě oddechoval.

Přestože mrzlo, měl na čele pot. Uslyšel řehtání koně a Seenin hlas.

„Přestaň na ně střílet, Rode!“ zvolala. „Takto je to jenom ještě horší!“

Jack se zašklebil.

Věděl, že Rod musí mít důvod, proč tak bez jakýchkoli zábran střílí.

Pod sebou viděl mezi kmeny několika stromů postavu. Muž zvedl hlavu a Jack spatřil kostnatou tvář šerifa Blaira, který měl na hlavě kožešinovou čepici.

Chtěl Blaira varovat, aby nelezl dál, ale tím by se prozradil.

Celý zadýchaný šel dál.

Zakrslé stromy nyní byly jenom asi padesát yardů od něj.

Tu se zarazil, když uviděl kobylku Seeny Bennettové. Seena seskočila z jejího neosedlaného hřbetu, přičemž se zabořila hluboko do sněhu.

„Rode! „vykřikla.

Ozval se výstřel.

Jack měl pocit, že se mu zastavilo srdce, když viděl, jak Seena strnula, jako by ji zastavila kulka. Neskácela se však do sněhu.

„Drž se zpátky, sakra!“ zařval Rod Bennett. „Kde je Clinton?“

Seena neodpověděla.

Pod místem, kde se ukrýval Bennett, se objevil šerif Blair.

Muži na pěšině začali střílet. Kulky proletěly mezi větvemi stromů.

Blair měl pocit, že přišla jeho chvíle. Vyskočil a s winchestrovkou v obou rukou běžel ke skalám.

Asi dvacet yardů před ním byl stín.

Bennett vyšel zpoza skály.

Blair ho nemohl vidět. Šerif se levou rukou opíral o sníh. Když se opět zvedl, pohlédl do ústí hlavně Bennettova koltu.

Blairova kostnatá tvář byla bledá. „Schovej ten revolver, Bennette!“ zavrčel. „Nemáš šanci.“

„Jenom šanci tě poslat k čertu, Blaire.“

Jack viděl, jak přitlačil prst ke spoušti Navy koltu. Již neváhal.

Z hlavně jeho winchestrovky vyšlehl plamen. Kulka trefila Roda Bennetta do boku a odhodila ho na skálu.

Zabiják instinktivně zmáčkl spoušť Navy koltu. Před jeho botami vytryskla fontánka sněhu. Potom se skácel a než ho mohl strnulý šerif Virgil Blair chytit, zřítil se Rod Bennett ze svahu. Strhl s sebou lavinu.

Jack slyšel výkřik.

Viděl, že Seena Bennettová klečí ve sněhu jenom deset yardů od něj. Rozrušeně hleděla za Rodem Bennettem, jehož tělo se řítilo dolů stále rychleji. Po chvíli již v oblaku zvířeného prachu ani nebylo vidět.

S tichým výkřikem omdlela.

Jack Clinton si vyměnil krátký pohled s Virgilem Blairem a vydal se k ní. Vzal ji do náruče a odnesl ji k Bennettovu hnědákovi.

+ + + + +

Seena Bennettová byla ještě stále bledá, když podruhé v životě uviděla Jackovo údolí.

Od přestřelky uplynuly dva týdny.

Obrátila se k Jacku Clintonovi, jež zastavil svého duna vedle ní a pokusil se přemoci svou skepsi úsměvem.

Byl proti tomu, aby jela do jeho údolí, ale ona na tom trvala.

Teprve když řekla, že na jaře, až sjede ze svých hor, by už možná v Landeru nebyla, souhlasil.

Milovala toho vysokého, silného a tichého muže.

Věděla to už toho dne, kdy se objevil na ranči na Beaver Creeku.

„Je tu takový klid, Jacku,“ zamumlala.

Přikývl.

Předtím ten klid narušily smrtící výstřely.

Stuart Sedgwick a Rod Bennett za to museli zaplatit životem.

Flinta Wheelera s kulkou v hrudi odvezli do Landeru, kde ho doktor s velkou dávkou štěstí zachránil.

Poručík Thorne Conway utrpěl jenom šrám na ruce.

Jack Clinton pověděl šerifu Blairovi pravdu o kaprálu Rossu Keenanovi. Vykopali jeho ostatky a odvezli je do Fort Washakie. Conway usiloval o to, aby Jacka obvinili z vraždy, ale díky výpovědím Tullyho Grovera a Seeny Bennettové musel plukovník Jacka Clintona zprostit obžaloby.

Jack byl rozhodnutý opustit Wind River Range. Jen to nechtěl udělat v zimě.

Opětoval Seenin úsměv.

Čekalo je několik dlouhých, osamělých měsíců.

Během nich poznal i on, že k sobě patří.

V srdci však věděl už dnes, že Seenu nikdy nenechá odjet…