John Kirby

Colorado western 148. Když promluví kolty

V ulicích a domech Douglasu vládl strach. Zraky všech byly upřeny na vězení, ve kterém byl vrah městského marshala Foy Loomis. Zástupci Ben Hamish a Charly Sheridan byli odhodláni přivést vraha svého přítele Slima Meekera před soudce, který by ho odsoudil na šibenici. Jenže Foy Loomis byl bratr obávaného vůdce banditů Jesse Loomise. Každý věděl, že přijede do Douglasu, aby svého bratra osvobodil. A že potom ve městě vypukne peklo. Hamish a Sheridan neočekávali, že jim město pomůže. Byl zde však tajemný cizinec, lovec lidí…

Z cely se ozvalo:

„Hamishi?“

„Ano?“

„Teď jsme sami.“

„Ano.“

„Co myslíš, jak dlouho mé tu budeš držet?“

„Dost dlouho.“

„Dost dlouho na co?“

„Aby tě pověsili.“

Ben Hamish hleděl přes svůj psací stůl na dlouhou mřížovou stěnu velké cely.

„Dost dlouho na to, aby tě pověsili, Loomisi,“ pomalu opakoval.

Viděl nejasnou siluetu muže, který stál za zamřížovanými dveřmi a obě ruce měl položené na tyčích mříže, mezi něž tiskl obličej. Za ním toho v šeru z cely moc vidět nebylo. Všechno, co viděl, byla tvář osvětlená svitem petrolejky, kolem které poletovali moli vrhající velké stíny na zdi. Vždycky se dostali do plamene a potom spadli dolů.

Ben Hamish sepnul ruce a položil na ně bradu, přičemž se díval na muže za lesknoucí se mříží.

„Ano, pověsí tě, Loomisi,“ poznamenal.

Muž v cele se tiše zasmál.

„Kdy?“ zeptal se.

„Až tu bude soudce, Loomisi.“

„Ano? A kdy to bude?“

„Proč bych ti to neřekl,“ odvětil Ben Hamish. „Přijede z Phoenixu za tři dny.“ Vězeň se pustil mříží, o krok couvl a dal si ruce v bok. Zasmál se a zaklonil hlavu.

„A podle tebe tu ještě budu?“ zeptal se muže zákona.

„Ano.“

Muž v cele šel k tvrdé, nepohodlné pryčně a posadil se na ni.

„Jsi blbec, Hamishi. Soudce přijede za tři dny, že? A za dva dny jsi mrtvý.“

„Poslouchej, Charly.“

Charles Sheridan, který seděl ve velkém houpacím křesle vedle vstupních dveří, zvedl hlavu od novin. Byl štíhlý a jeho úzké, propadlé tváře se ve světle čadící petrolejové lampy leskly. Měl tmavé, rozcuchané vlasy, velká, široká ústa a v podstatě byl všechno jen ne fešák. Nechal noviny klesnout na kolena a vrhl na Bena Hamishe tázavý pohled.

„Cos říkal, Bene?“

„Jdu se najíst,“ odvětil Ben Hamish.

„Vezmeš mi něco?“

„Ne, můžeš si tam zajít potom.“

„Jak dlouho tam budeš, Bene?“

„Jenom rychle něco zhltnu a vrátím se. Od dnešního rána jsem nic nejedl.“

Zvedl se, odsunul židli a vyšel zpoza psacího stolu. Zatímco na něho Sheridan zaujatě, byť mlčky hleděl, šel k užší stěně kanceláře, kde byl stojan s puškami. Vytáhl řetěz, provlečený lučíky spouští, vzal jednu winchestrovku, zase řetěz zamkl a položil pušku Sheridanovi na klín.

„Co je?“ otázal se Sheridan a pohlédl na něho.

„Pro všechny případy,“ odpověděl Ben Hamish.

„Ty si myslíš, že by…“

„Jeden nikdy neví.“

„No dobrá,“ řekl Sheridan. Odložil noviny a vzal winchestrovku.

„Je nabitá?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčil Ben Hamish. „Za půl hodiny budu zpátky.“

Vyšel ze dveří, seskočil z chodníku na prašnou ulici, po níž noční vítr hnal malé písečné víry, sklonil se pod zábradlím, u kterého přes den stáli koně, a rychle přešel ulici.

Po ulici jel osamělý jezdec. Projel kolem Bena Hamishe, aniž by vzhlédl. Měl kolem ramen plášť, který nadouval vítr, a hlavu měl skloněnou. Když na něho Ben Hamish pohlédl, všiml si, že Sheridan ještě pořád stojí před úřadovnou a hledí za ním.

Šel dál, a když dorazil k saloonu , od dveří se otočil, ale Sheridan už tam nebyl. Jeho stín se pohyboval vevnitř před malým osvětleným, zamřížovaným oknem, jediným z ulice.

Hamish otevřel dveře a vešel do velkého saloonu, který byl v té pozdní hodině téměř prázdný. Za dlouhým výčepním pultem s mosazným pažením stál barman a čistil sklenice. V jednom rohu saloonu seděl starý muž se zakloněnou hlavou. Nahlas chrápal a jeho špičatá šedivá brada trčela do vzduchu.

Ben Hamish uviděl oba muže, kteří seděli u okna a vzhlédli, když vešel dovnitř.

Jeden z nich, který na sobě měl městský oblek, na něj mávl rukou.

„Dobrý den, Hamishi,“ řekl hlubokým, bručivýrn hlasem.

Ben Hamish přišel k jejich stolu a odsunul si stetson z čela. Venku byla zima, ale on se potil.

„Dobrý den, pane Aldingtone,“ řekl.

Aldington pokynul rukou na židli. „Posaďte se.“

Ben Hamish si sundal stetson a poposedl si, přičemž se letmo usmál na druhého muže, jenž seděl u stolu.

„Jak se vám daří, seňore Condroo?“

„Dobře, amigo.“

Ben Hamish se posadil a barman mu přinesl sklenici.

„Ne,“ řekl Ben Hamish. „Něco k jídlu.

„Ale napít byste se měl taky,“ podotkl Condroa se španělským přízvukem.

„Co chcete jíst?“ zeptal se barman. „Máme steak s fazolemi, fazole se slaninou nebo vejce se šunkou.“

„Dal bych si fazole se slaninou,“ odpověděl Ben Hamish.

„Bude to ale chvíli trvat, než se to ohřeje.“

„Jak dlouho?“

„Deset minut.“

„O.K.“

Ben Hamish viděl, jak se Condroa sklonil ke stolu, vzal láhev a nalil mu whisky.

Potom, když ji zase postavil na stůl, přisunul sklenici k němu a prohodil: „Napijte se! K jídlu se má člověk vždycky napít!“

Ben Hamish vzal sklenici a začal jí točit mezi dlaněmi. Nechtěl Condrou urazit, ale ani nechtěl pít.

„Slyšel jsem, že soudce McCallum má z Phoenixu přijet za tři dny, Hamishi,“ poznamenal Aldington.

„Ano.“

„Pak bude Loomis viset.“

Ben Hamish postavil sklenici na stůl.

„K čertu s tou popravou,“ trpce řekl.

„Cože?“ otázal se ho Aldington.

Ben Hamish na něj pohlédl přivřenýma očima. „Řekl jsem k čertu s tou popravou.“

Aldington zavrtěl hlavou.

„Chcete tím říct, že vám je Loomise líto?“

Ben Hamish na něho několik okamžiků hleděl, potom zvedl sklenici ke rtům a vypil ji.

„Ne,“ zamumlal, zatímco ji postavil na stůl a přihlížel, jak mu jej Condroa znovu nalévá. „Ne. Chtěl jsem… mohl bych ho pověsit sám, Aldingtone. Vy při tom budete jako starosta Douglasu také, co? Ne, to jsem tím nemyslel. Ale Slim je mrtvy, a i kdybychom Loomise pověsili stokrát, život mu tím nevrátíme. To je to, co jsem myslel.“

Aldington hleděl za něj. „Takže to nebylo tak myšleno,“ řekl. „Vím, co pro vás a pro Charlyho Sheridana Slim Meeker znamenal. Opravdu.“

Ben Hamish na něj vrhl ironický pohled. „Opravdu? Co vy víte o tom, jak je teď na tom Charlie? Ztratil ve Slimovi otce. Co víte o tom, kolik úsilí ho stojí nejít do vězení a prostě Loomise neodprásknout v jeho cele. Mohl by to udělat. Já bych ho oddělal bez sebemenších výčitek svědomí. Ale ne, musíme čekat, až přijede soudce. A musíme se každou hodinu stokrát dívat do ksichtu lumpovi, který se na nás šklebí zpoza mříží a je si jistý, že jeho bratr Jesse přijede z Cananey a zachrání mu krk.“

Aldington se zasmušil a vrásky mezi jeho obočími se prohloubily a ztvrdly.

„A vy to považujete za možné? Myslím tím, jestli by se mohlo stát, že Jesse Loomis opravdu přijede z Mexika, aby svého bratra osvobodil z vězení?“

„To není jenom možné, ale i jisté,“ přisvědčil Ben Hamish. „Jesse Loomis nikdy nepřipustí, abychom Foye postavili před soud, protože ví, že bychom ho oběsili. Proto se pokusí procesu zabránit všemi prostředky. Máme teď Foye ve vězení den, ale on nepřijel do Douglasu sám, ale měl s sebou jednoho muže, nějakého Mosbyho, který nám utekl. Pojede co nejrychleji do Cananey a vrátí se odtamtud s Jessem Loomisem.“

Aldington si zapálil doutník a vydechl kouř.

„Kdy by tu jeho bratr mohl být?“

„Brzy.“

„Kdy, Hamishi, kdy?“

„Do dvou dnů.“

Aldington si vytáhl doutník z úst.

„I kdyby,“ zabručel a pokrčil rameny. „I kdyby se ten Mosby vrátil s ním, co by ti dva mohli udělat? Postavíte oddíl, Hamishi, a až Jesse Loomis přijede, pověsíme ho vedle jeho bratra.“

Ben Hamish pronikavě hleděl na Aldingtona, potom se obrátil ke Condroovi a spatřil v jeho tmavých očích jiskry, které říkaly, že ho, byť s jistou nedůvěrou, chápe.

„Nepřijede sám,“ řekl. „Loomisova banda má nejméně tucet členů. Možná dokonce i víc.“

Aldington položil doutník na stůl.

„A co bychom podle vás měli dělat?“ zeptal se.

„Cekat.“

„Čekat? Na co?“

„Na Jesse Loomise.“

Aldington zrudl. „Ano a nic víc? Co budete dělat do té doby?“

„Nic,“ odpověděl Ben Hamish.

Barman přinesl talíř s jeho jídlem. Aldington byl příliš rozrušený na to, aby si všiml jeho přítomnosti. Zamáčkl doutník.

„Proč nesestavíte oddíl?“ otázal se předkloněn a pohlédl marshalovi do tváře.

„Už jsem to zkusil, ale nikdo do něho nechtěl vstoupit.“

„V Douglasu je dost mužů.“

„Mužů?“

„Jo, k čertu, mužů!“ zaklel Aldington a potom bouchl pěstí do stolu. „Jestli víte, že Loomis přijede z Cananey, tak na to musíte být připravený. Nebo požádejte o pomoc kavalerii z Tucsonu, Hamishi, ale udělejte aspoň něco!“

„Udělat?“ Ben Hamish hleděl na fazole se slaninou, z nichž stoupal kouř. Pomalu se otočil, až byl zcela obrácen k Aldingtonovi. „Proč něco neuděláte vy?“ chladně se zeptal. „Udělejte něco, Aldingtone! Běžte ven a povězte svým spoluobčanům, co mají udělat. Jeden nebo dva, když zaklepete, možná nepošlou před dveře ženy, aby vám tvrdily, že jejich muži nejsou doma. Udělejte přece něco! Vylezte na kazatelnu a promluvte ke spoluobčanům. Řekněte: „Milí přátelé, máte pravdu, zůstaneme doma a zabarikádujeme dveře, až přijede Jesse Loomis. Ať proti tomu naši zástupcové marshala něco udělají, přece je platíme. A koneckonců, přátelé, jsme my Foye Loomise nezatkli, takže nám do toho nic není. Co bychom tím dosáhli? Ale pomůžeme našim mužům zákona, nejsme nelidové. Až uslyšíte, přátelé, že se venku střílí, tak poklekněte a proste Boha o pomoc a milost.“

„Poslyšte…,“ zabručel Aldington.

„Nebudu poslouchat,“ opáčil Ben Hamish. „Už nebudu poslouchat! Mezi vašimi počestnými spoluobčany se nenašel jediný, kdo by doprovodil Meekera, když šel do saloonu, aby tam zatkl Foye Loomise, protože zbil jednoho muže. Kdyby tam byl jen jeden z vás, tak by mu Foy Loomis nemohl vypálit do zad. A kdybychom tam na poslední chvíli nepřišli já a Charly Sheridan, tak by teď Foy seděl v Cananey, popíjel tequilu a v celém městě by nikdo nehnul ani prstem, abychom ho odtud dostali. A nikdo nevidí nic zvláštního na tom, že ten muž, který za vás stokrát nasadil svůj život, byl podle zavražděn.“

Odmlčel se a zahleděl se do stolu.

Panovalo ticho.

Zavrzaly dveře a ozvaly se ťapkavé kroky bosých nohou.

Někdo řekl: „Dolar, prosím! Dolar!“

Ben Hamish koutkem oka spatřil tenkou, kostnatou ruku, držící roztřepený slaměný klobouk.

„Zmiz,“ prohodil.

„Dolar, prosím!“ opakoval ten hlas. „Dolar, prosím!“

A potom, naléhavěji, zafňukal a hrál na soucit: „Por favor, seňores! Prosím, jeden dolar!“

Ben Hamish se opřel oběma lokty o hranu stolu a položil si hlavu do dlaní. Měl pocit prázdnoty, ze kterého se mu dělalo téměř špatně. Vůně jídla to nijak nezlepšila. Odsunul talíř.

Condroa, který už z dálky vypadal jako Mexičan, i když se oblékal jako Američan, sebou trhl, když si všiml, že si ho Ben Hamish nevšímá. Jeho pohled byl zamyšlený a lehce zastřený. Dvěma prsty si uhladil knírek a otočil se k žebrajícímu Mexičanovi, který mu hleděl do očí. S gestem, které vypadalo, jako by odháněl hladového žebrajícího psa, hodil muži dolar. Nepohlédl na něho, protože se cítil od té doby, co žil v Arizoně, jako Američan a nerad se stýkal se svými krajany, hlavně s tak zpustlými a zavšivenými cabrones.

Potom řekl: „Anda! Anda!“ a pokusil se ho odehnat panovačným pohybem ruky.

Ben Hamish to všechno neviděl. Měl zavřené oči a nestaral se o ně.

Pak však uslyšel nějaký jiný zvuk.

Na okamžik to považoval za mámení smyslů, ale ten zvuk byl stále silnější.

Byl to zvuk zvonečku.

Ben Hamish pomalu vzhlédl.

Barman tiše stál za výčepním pultem a naslouchal s nakloněnou hlavou.

Ben Hamish pohlédl na Aldingtona.

„Co je to?“ zeptal se.

„Aj,“ řekl ten otrhaný, sešlý žebrák. „Aj, el angelo del muerto.“ Vzal minci, již mu hodil Condroa, z klobouku, dal si ho na hlavu a vyběhl ven. Do ticha se ozývalo vrzání křídel dveří. Ben Hamish pohlédl na Aldingtona a pak na Condrou, který se na něj podivně usmál, jako by tím úsměvem chtěl zakrýt svou nejistotu.

„Co to říkal?“

Condroa na něj neklidně pohlédl.

„El angelo del muerto,“ opakoval. „Řekl, že to je anděl smrti.“

Ben Hamish naslouchal tomu tichému zvonění, které se pomalu blížilo.

„Co to je?“ zeptal se. Poodsunul si židli, jako by chtěl vstát, a poznamenal: „Půjdu se na to podívat!“ Pravou dlaň měl na tmavém, koženém revolverovém pouzdře.

Cinkání už znělo těsně před saloonem. Náhle se odmlčelo.

V saloonu bylo ticho jak v kostele, takže bylo slyšet tiché, unavené frkání koně, načež se ozvaly dunivé kroky doprovázené cinkáním ostruh.

Ben Hamish byl čím dál tím napjatější. Seděl tak, že mezi Aldingtonem a Condroou viděl na vstupní dveře, a jelikož věděl, že ti dva na ty dveře zírají, zvedl pravou ruku, palcem odepnul bezpečnostní chlopeň pouzdra a položil dlaň na chladnou, rýhovanou pažbu revolveru. Ukazováček přitlačil na lučík spouště. Pomalu se mu napjaly šlachy na hřbetě ruky.

Kroky se před dveřmi zastavily a Ben Hamish nezřetelně uviděl stín postavy. Potom se dveře rozletěily a ze tmy vešel dovnitř urostlý muž. U dveří na chvíli zůstal stát a rozhlížel se.

Benu Hamishovi se zdálo, jako by ten neznámý všechno, co se nacházelo v sále, zaregistroval jediným pohledem. Poněkud šouravým a unaveným krokem došel k pultu. Tiché cinkání stříbrných ostruh durango bylo jediným zvukem, než barman až příliš hlasitě postavil na pult sklenici. „Whisky?“ otázal se.

„Ano,“ vyčerpaně a velmi tiše odpověděl muž.

„Skotskou?“

„Prosím!“

Barman nalil sklenici a posunul ji přes stůl zručným pohybem. Potom zase zavřel láhev.

Muž se chopil sklenice a napil se. Ben Hamish, který ho nespouštěl z očí, uslyšel, jak říká: „Poslali mě sem, protože tu prý je marshal.“

Měl tichý, příjemný hlas, jenž nyní zněl velmi, velmi unaveně.

„Ano,“ řekl barman, „je tady, tam.“ Kývl ke stolu, u kterého seděli tři muži.

Ben Hamish viděl, že muž, kterého neznal, se na ně dívá ve velkém zrcadle, jež viselo za barem na stěně, a slyšel ho, jak říká: „Který z nich to je?“

„Ten uprostřed.“

„Děkuji,“ zdvořile poznamenal ten člověk. Postavil svou sklenici na barový pult, otočil se a šel ke stolu.

„Vy jste marshal Douglasu?“ zeptal se.

„Jsem zástupce marshala,“ odvětil Ben Hamish. „Hvězdu mám v kapse. Chcete ji vidět?“

„Ne,“ řekl muž. „Když to říkáte, tak je to pravda. Ale chci mluvit s marshalem.“

„To nemůžete,“ odpověděl Ben Hamish.

„Ne? On tu není?“ Muž zvedl obočí.

„Je mrtvý,“ odvětil Ben Hamish. „Zastupuji ho. Co jste po něm chtěl?“

Teď, když muž stál u stolu a tento stůl bylo to jediné, co ho oddělovalo od Bena Hamishe, vypadal v záři mnoha lamp hubeně. Měl na sobě tmavý, městský oděv, hedvábnou vestu a bílou košili, na límci už ne úplně čistou. Jeho stetson s úzkým okrajem byl světle šedý a měl plochou, nízkou korunu, kolem níž byla stříbrná stužka. Podle způsobu, jak nosil zbraňový opasek, z kterého nyní byly viditelná jen velká stříbrná přezka a dva palce lesknoucí se kůže, poznal Ben Hamish, že pod svým zaprášeným kabátem má pouze jeden kolt.

Tváře cizince, ve kterých světlo petrolejových lamp nakreslilo ostré stíny, byly propadlé, ale pečlivě oholené. Pod úzkými obočími měl oči neurčité barvy, mezi kterými byl úzký nos. Jeho ústa měla poněkud trpký výraz. Když mluvil, takřka nerozevřel rty. Jeho hlas byl tichý.

„Musím s vámi mluvit, zástupce,“ spustil.

„Teď?“ zeptal se Ben Hamish. „Vidíte, že jím. Nepočká to?“

„Chtěl bych vám ušetřit jednu cestu,“ dodal cizinec. „Chtěl bych vám venku něco ukázat. Kdybyste mě doprovodil…“

„Nevím, kdo jste,“ odpověděl Ben Hamish. „Odkud jste? Z Mexika?“

„Jsem ze severu,“ podotkl. „Z posledních výběžků White Mountains.“

„A jak se jmenujete, pane?“ Ben držel pod stolem ruku na pažbě koltu.

„Clayburne,“ představil se ten neznámý.

Ben Hamish zavrtěl hlavou. „To jsem nikdy neslyšel.“

Condroa se neklidně pohnul na židli.

„Clayburne?“ ostře se zeptal. „John Clayburne, lékař z Albuquerque?“

Oslovený se k němu otočil a přikývl.

„Jsem John Clayburne, pane…“

Condroa neodpověděl.

Ben viděl, jak sáhl do kapsy, vytáhl stříbrný dolar a hodil ho na stůl, kde s cinkotem zůstal ležet mezi dvěma sklenicemi. Pak sáhl po klobouku, který ležel vedle něho na židli.

Aniž na cizince pohlédl, obrátil se k Benu Hamishovi a Aldingtonovi, kteří na něho udiveně hleděli.

„Dobrou noc, pánové,“ zamumlal. „Zatím.“

Potom šel rychle ven.

„Kdo to je?“ nechápavě se otázal Aldington. Cizinec, který si říkal Clayburne, se díval na Condrou a pak se obrátil k Benu Hamishovi.

„Rád bych věděl, jak se ten člověk jmenuje,“ řekl. „Neřekl své jméno.“

„Jmenuje se José Antonio Condroa. Zdá se, že vás zná,“ odpověděl Ben Hamish. „Přitom bych přísahal, že Condroa nikdy v Albuquerque nebyl. Opravdu ho neznáte?“ Ani se nesnažil potlačit nedůvěru ve svém hlasu.

„Ne, neměl jsem to potěšení ho poznat,“ odvětil cizinec. „Nechtěl byste teď jít se mnou, marshale?“

Ben Hamish rychle pohlédl na Aldingtona, pak odsunul svou židli, přikývl a vstal.

„Jdeme!“

Muž, který si říkal Clayburne, o krok ucouvl, aby mu udělal místo.

Ben Hamish se okamžitě zarazil a tleskl dlaní o pažbu revolveru. „Vy půjdete přede mnou.“

Cizinec se tvářil tak, jako by to nechápal, ale souhlasil. Prudce se otočil a šel těžkým krokem člověka, který má za sebou dlouhou jízdu, ke dveřím; Ben Hamish ho následoval. Cizinec vyšel ven, udělal ještě několik kroků a potom zůstal stát na okraji chodníku. Otočil se k Benu Hamishovi. Sundal si stetson, vytáhl z kapsy šátek a utřel si pot z čela, načež s kloboukem v ruce ukázal na dva koně, kteří byli přivázáni k zábradlí.

Noc byla chladná a oba koně tam stáli se svěšenými hlavami unavení a zpocení, zatímco noční vítr pohazoval jejich hřívami. Jeden z nich byl velký, dobře stavěný ryzák se skvrnou ve tvaru hvězdy na čele. Druhý kůň byl strakatý pinto, poněkud menší a štíhlejší než ryzák, a nesl na sedle podlouhlý předmět zakrytý plachtou.

„No a?“ řekl Ben Hamish.

Šel za cizincem, který seskočil z chodníku, podlezl pod zábradlím a šel k pintovi. Poplácal ho po jeho svalnatém krku, aby ho uklidnil.

Potom prudce, aniž něco řekl, odhrnul z pintova hřbetu plachtu.

Na sedle toho koně ležel muž.

Ben Hamish přivřel oči. „Kdo to je?“ zeptal se.

Clayburne nechal plachtu spadnout na zem, sáhl si do vnitřní kapsy svého tmavého kabátu a vytáhl list papíru. Rozložil jej a podal ho Benu Hamishovi, který ho nedůvěřivě vzal levou rukou a ve slabém světle, které pronikalo ven ze saloonu, si jej přečetl. Byl to zatykač.

HLEDÁN PRO VRAŽDU BRIAN MCCALL ŽIVÝ ČI MRTVÝ ODMĚNA 500 $

Ben Hamish mu zatykač vrátil, aniž ho složil.

„Zvedněte mu hlavu,“ podotkl, „abych mu viděl do tváře.“

Clayburne chytil onoho muže za vlasy, zvedl jeho hlavu a pootočil ji.

Ben Hamish cítil, jak se mu stáhlo hrdlo, když uviděl tvář toho muže. Kulka, jež po sobě zanechala pouze nepatrnou dírku, ho musela zasáhnout nad levé oko, černý pruh zaschlé krve změnil jeho bílý obličej k nepoznání.

„Nemůžu říct, že to je on,“ řekl Hamish. „Podle obličeje se to nedá poznat.“

Clayburne pustil hlavu. „Je to on,“ řekl. „Nečetl jste v zatykači, že mu chybí malíček pravé ruky, marshale?“

„Ale ano, četl jsem to,“ přisvědčil Hamish. Předklonil se a uviděl, že mu skutečně chybí prst. Tam, kde býval, nebylo nic než křídově bílá, napnutá jizva.

„A co dál?“ zeptal se.

Clayburne složil zatykač.

„Telegrafní stanice tu je, ne?“

„Ano.“

„Odešlete tedy zprávu, že jsem dostali McCalla. Hledají ho v Tucsonu.

Odtud by měli poslat příkaz bance v Douglasu, aby vyplatila odměnu. Potřebuju k tomu váš podpis, marshale.“

Ben Hamish přikývl.

„Vy jste lovec lidí, že?“ zeptal se. Nijak neskrýval své zhnusení.

Clayburne vzal plachtu a přehodil ji pintovi přes hřbet.

„Ano,“ řekl.

Ben Hamish na něho zachmuřeně hleděl. „Teď už vím,“ podotkl, „proč Condroa odešel, když jste se objevil.“

Clayburne odvázal oba koně od zábradlí a vzal do obou rukou uzdy.

Aniž na Bena Hamishe pohlédl, řekl: „Půjdeme teď do vaší kanceláře, abychom tam sepsali zprávu, marshale?“

Ben Hamish přikývl. „Půjdeme,“ řekl. „Aspoň budete brzy moci jet dál.“

„Nemíním se tady zdržovat déle, než je nezbytně nutné,“ opáčil Clayburne.

Vedle sebe šli po ulici, ale již po dvou krocích se Ben Hamish zastavil a rychle se otočil. Těsně za jeho zády se ozval onen vysoký zvuk, který již předtím slyšel před saloonem.

Jen nezřetelně viděl ve tmě stříbrný zvonek, přivázaný koženým řemínkem k rozsoše stříbrem pobitého sedla McClellan. Slyšel ten pochmurný zvuk, při kterém mu přeběhl mráz po zádech, když vedle něj tiše a smutně promluvil Clayburne.

„Líbí se vám můj zvonek, marshale? Nezní hezky? Je to talisman, rozumíte?“

Ben Hamish cítil i potmě Clayburneův pohled, tak ostrý a chladný jako jeho hlas. Chvíli nevěděl, co mu nahání větší hrůzu, zda hlas toho muže nebo cinkání zvonku.

Bezděky zrychlil, až dorazili k marshalově úřadovně, zastavili a cinkání rázem ustalo. Nevšímal si Clayburnea,

Šel ke dveřím a zabušil na ně. Netrvalo to ani vteřinu a zevnitř se ozvaly kroky, jež se blížily ke dveřím. Potom se ozval hlas: „Bene?“

„Ano,“ netrpělivě odpověděl Hamish. „To jsem já, otevři!“

Vevnitř se odsunula závora a dveře se otevřely. Ven proniklo tlumené teplé světlo. Sheridan s winchestrovkou pod paží vyšel ven a pohlédl za Bena Hamishe.

Když uviděl Clayburnea, který stál mezi oběma zvířaty, řekl tichým hlasem: „Takže on té našel. Kdo to je?“

Ben Hamish se zachmuřil a zavrtěl hlavou. „Všechno ti vysvětlím později,“ rychle řekl. „Pojď, dej mi pušku a zmiz. Můžeš se jít najíst, ale za půl hodiny zase přijdi sem. Na nic se mě neptej, Charly. Nemůžu ti nic říct. Zmiz!“

„Neměl bych radši zůstat tady?“ nejistě se zeptal Sheridan a zkoumavě pohlédl Benu Hamishovi do tváře.

„Ne, to není nutné. Jestli mi chceš udělat laskavost, tak teď zmiz, Charly. Běž se najíst.“

Vzal mu z ruky pušku a vešel do kanceláře. Panovalo tam teplo, i když se v kamnech netopilo. Šel k psacímu stolu, opřel o něj winchestrovku a posadil se. Hodil klobouk na zem a vytáhl ze šuplíku list papíru. Potom uslyšel, jak se zavřely dveře, letmo vzhlédl a uviděl, že Clayburne pomalu došel k němu, přitáhl si druhou židli a posadil se na ni.

V tom samém okamžiku se ze zamřížované části místnosti ozvalo: „Ale, máme návštěvu?“

Ben Hamish se ohlédl a spatřil Foye Loomise, jak stojí u mříže.

Clayburne nehybně seděl na židli, klobouk na kolenou, nohu přes nohu a pozoroval temné obrysy postavy za mřížemi svýma chladnýma bezcitnýma očima, které připomínaly oči ještěra.

„Kdo to je, marshale?“ zeptal se, aniž na Bena Hamishe pohlédl.

Foy Loomis se zasmál. „Jsem Foy Loomis,“ řekl. „Jedeš z Mexika, kamaráde?“

Clayburne vstal a pomalu šel k cele. Zůstal stát dva yardy před ní a pohlédl muži v ní do očí.

„Loomisi, konečně tě někdo chytil? Zástupce, to byl on, kdo zastřelil vašeho bosse?“

Loomis mu odpověděl sám. „Jasně! A ještě jsme se při tom výborně bavili, že Hamishi?“

Clayburne se vrátil k psacímu stolu. „Dostal jste i jeho bratra Jesseho?“ zeptal se.

Ben Hamish hleděl do stolu. „Ne.“

„To bude psina, až chlapci přijedou z Cananey,“ řekl Loomis. „Jenom počkej, Hamishi, až přijede Jesse! Nezůstane tu kámen na kameni a vás si necháme na konec! Uvidíte, že Foye Loomise nikdo beztrestně zavírat do vězení nebude!“

Clayburne lhostejně hleděl na Loomise. „Znals Briana McCalla?“ zeptal se po nějaké době. „McCalla se čtyřmi prsty? Ano? Leží venku na koni, Loomisi. Dostal jsem ho a jednoho dne dostanu i tvého bratra Jesseho a ostatní. Zatím jsem to do Cananey měl daleko. Ale možná tu na ně počkám.“ Ben Hamish, který poslouchal jedním uchem a psal, rychle vzhlédl.

„To ne,“ řekl polohlasně tak, aby to Loomis nemohl slyšet. „Jakmile opustíte Tucson a vyinkasujete odměnu, opustíte Douglas.“

Clayburne na něho mlčky pohlédl. Ben Hamish vstal a dal mu list papíru, na kterém byl jeho podpis.

„Tady,“ řekl. „Běžte s tím na telegrafní úřad a nechte to poslat do Tucsonu.“

„Díky,“ řekl Clayburne. „Jsem vám velmi zavázán, marshale.“

Se sotva znatelným potměšilým úsměvem vzal papír, sáhl si na okraj klobouku a šel ven. Cinkání ostruh postupně utichalo.

Ben Hamish vytáhl zásuvku, vzal láhev whisky, ještě zpola plnou, kterou koupil Slim Meeker tři dny před svou smrtí, otevřel ji a napil se, než ji postavil zpět. Pak se ohlédl na Loomise, protože cítil jeho pohled.

Vězeň stál u zamřížovaných dveří a tiskl tvář mezi tyče mříže. Pohyboval se mu ohryzek a olizoval si rty.

„Dáte mi loka?“ zeptal se. Znělo to, jako by na tu whisky měl velkou chuť.

Ben Hamish zavřel zásuvku a uslyšel, jak Loomis tlumeně zaklel. Potom se zeptal: „Kdo byl ten chlápek, co se tak chvástal, že odpravil Briana McCalla?“

„Clayburne,“ odpověděl Ben Hamish, zatímco kráčel ke dveřím.

Uslyšel zvuk, jenž ho přinutil se otočit. Loomis couvl od zamřížovaných dveří.

„Doktor Clayburne?“ zamumlal. „Ten zatracený lovec lidí?“

„Ano.“

„Viděl jste McCalla zblízka, Hamishi?“

„Ano.“

„Tak je to on.“ Loomis si olízl rty. „Mělo mě to napadnout,“ řekl a pokoušel se skrýt obavy, jež se ho zmocnily. „Mělo mě to napadnout, když jsem slyšel ten zatracený zvonek.“

Ben Hamish se obrátil a vyšel před dveře.

Ve tmě, v níž zpočátku nic neviděl, se klidně pohybovaly stíny obou koní. Tiše cinkaly ostruhy, potom zavrzala kůže sedla a jeden z koní tiše a měkce zafrkal. Ben spatřil Clayburneův stín. Doktor seděl v sedle. Oběma rukama se opíral o hrušku sedla a hleděl na něho. Vítr povíval cípy jeho kabátu.

„Takže vy jste chytil Foye Loomise, zástupce,“ řekl Clayburne tichým, klidným hlasem. „Napadlo vás, že jste tím píchl do vosího hnízda, chlapče? Někdy si člověk myslí, že musí něco udělat, ale potom vůbec není dobře, když to udělá. Jesse Loomis přijede se svou bandou z Cananey. Znám Jesseho Loomise z Demingu, kde jsem ho na chvíli viděl. Mohl jsem ho tenkrát odkrouhnout. Ale neviděl jsem mu do tváře, jenom záda. Barman mi pak řekl, kdo to byl. Mohl jsem ho oddělat a chtít vysokou odměnu, která je vypsaná za jeho hlavu, ale za to by mě ti čtyři ostatní, kteří tam byli s ním, sejmuli. Někdy člověk musí umět čekat.“

„Já nechci čekat,“ poznamenal Ben Hamish. „Nevím, co tím myslíte. Ale Foy Loomis bude viset a jeho bratr Jesse na tom nic nezmění.“

Clayburne se ještě víc vyklonil ze sedla.

„Podceňujete Loomisovu bandu.“

„Ne.“

„Ale ano, chlapče. Chcete snad ty bandity zastavit sám? Kolik vám je? Osmadvacet? Ne? Takže šestadvacet? Dobrá! Chcete v šestadvaceti zemřít kulkou?“

Ben Hamish podlezl pod zábradlím a přišel ke Clayburneovu ryzákovi.

Položil mu ruku na krk, pohlédl na Clayburnea a řekl: „Loomis odpravil muže, díky kterému jsem se dožil tolika let. Bez něho bych tu už nebyl.“

„Byl to váš přítel?“

Ben Hamish přikývl.

„Ale nijak mu nepomůžete, když se necháte pro nic za nic oddělat.“

„To někdo, jako jste vy, může těžko pochopit,“ odsekl Ben.

Clayburne pokrčil rameny.

„Co to s vámi je?“ otázal se. „Dobrá rada nad zlato.“

Ben Hamish o krok ucouvl a zvedl ruce.

„Nechte toho a raději jeďte! Jeďte a rychle!“

Clayburne si sáhl na okraj klobouku.

„Uvidíme se zítra,“ podotkl klidným hlasem, otočil koně a vydal se i s pintem nesoucím McCalla pryč.

Ben Hamish za ním hleděl s trpkým úsměvem. Zmetek, pomyslel si. Jaký je vlastně rozdíl mezi Loomisem a Clayburnem? Jen ten, že jeden svým vraždám propůjčuje zdání legality, když si je nechává posvětit od nejbližšího marshala.

Pomalu se otočil a šel do tepla kanceláře.

+ + + + +

„Všechno v klidu?“

„Vypadá to tak.“

Ben Hamish slyšel Sheridanovy kroky, jež se blížily po prkenném chodníku, a vstal. Poznal by Sheridanovy kroky mezi tisíci podle toho, jak za sebou táhl levou nohu. Slim Meeker je učil, že mají už na sto yardů poznat, když jde někdo z nich.

Teď oba stáli přede dveřmi a hleděli přes prázdnou Main Street k výjezdu z města. Bylo ticho. Za několika okny a v saloonech a barech se svítilo a světlo dopadalo na prašnou ulici.

„Kdo byl ten chlápek se zvonkem na sedle?“ zeptal se Sheridan a uválel dvě cigarety, jednu pro Bena Hamishe a druhou pro sebe.

„Lovec lidí,“ poznamenal Ben Hamish. „Jeden z těch, kterým Slim nikdy nevěřil.“

„Asi někoho oddělal, že? Kdo to byl?“

„Chlápek jménem McCall.“

„A jak se jmenuje ten, co ho přivezl?“ otázal se Sheridan a škrtl sirkou o stěnu. Na několik vteřin osvětlila jeho úzkou tvář narudlá zář vycházející z jeho dlaně nad plamínkem.

„Clayburne,“ řekl Ben Hamish. „John Clayburne, myslím, říká si doktor Clayburne.“

Sheridan mu zapálil cigaretu, načež sfoukl zápalku.

„Už jsem o něm slyšel,“ podotkl.

„Vážně?“

„Jo, říká se, že je šílený. Je to pravda?“

„Všichni tito chlápci jsou šílení.“

„Nevím,“ odvětil Sheridan. „Když jsem ho viděl, vypadal jenom velmi unaveně.“

Ben Hamish vyfoukl šedý dým a pozoroval, jak ho vítr odnáší pryč.

„Nevím, proč o tom vůbec mluvíme,“ poznamenal. „Jenom čeká na svou odměnu. Až přijde odpověď z Tucsonu, musí zase zmizet.“

Sheridan se krátce a hořce zasmál a Ben Hamish na něj pohlédl.

„Proč se směješ?“ otázal se.

„Napadla mě taková bláznivá věc,“ odpověděl Sheridan.

Ben Hamish zavrtěl hlavou.

„Tak si ji nech pro sebe,“ poznamenal. „Dnes ji už nechci slyšet. Jdu se podívat po městě, můžeš se na hodinu vyspat, pak se vrátím. Ale zamkni dveře zevnitř a nespi moc tvrdě.“ Chtěl se otočit, ale Sheridan ho chytil za ruku. Držel ho pevně.

„Musím ti něco říct,“ prohodil. „Možná je to šílené, ale je to pravda. Ten Clayburne – když přišel do kanceláře a já uviděl jeho oči, připomněly mi Slimovy oči.“

„Dej si kávu, pak ti to bude lépe myslet,“ odvětil Ben Hamish a zavrtěl hlavou. „Konvice je na kamnech.“

„Ale je to pravda,“ řekl Sheridan. „I když to možná zní divně. Ten lovec lidí je podobný Slimovi.“

„Co ještě?“ poznamenal Ben Hamish. Upravil si zbraňový opasek a utáhl si ho. „Teď jdu, za hodinu jsem zase zpátky.“

Odhodlaně se k Sheridanovi obrátil zády, sešel na ulici, kde jeho kroky nebylo v prachu slyšet, a kolem zábradlí šel dál. Slyšel, jak se za ním zavřely dveře.

Pomalu kráčel ve stínu po ulici, jeho kroky a vítr byly jediný zvuk, který ho doprovázel. Už téměř byla půlnoc a většina světel byla zhasnutá.

Ben Hamish prošel kolem domů, odbočil do postranní ulice a šel dál. Povytáhl ramena, byla mu zima.

Slim Meeker je učil chodit při obchůzkách pokaždé jinudy, aby nikdo nemohl vědět, v kterou hodinu se objeví na kterém místě.

Ben Hamish dorazil ke kraji Douglasu, k velkým ohradám a stodolám, do kterých zaháněli stáda dobytka z okolních rančů, když do Douglasu přijížděli nákupčí dobytka.

Teď bylo všechno prázdné. Rozlehlé výběhy byly opuštěné. Svit měsíce se namodrale leskl na prašné zemi. Vítr takřka neslyšně hvízdal mezi kůly ohrady a žlaby, ve kterých se teď usazoval prach. Zatímco Ben Hamish šel pomalu dál, vynořil se ze tmy velký pták a neslyšně letěl dál.

Ben Hamish se ohlédl za ním. Možná právě tento pohyb mu zachránil život.

Cítil prudký náraz do širokého okraje svého stetsonu s plochou korunou a v tom samém okamžiku uslyšel ostrý třesk výstřelu.

Na okamžik se od kůlů, vedle nichž se právě nacházel, odrazila žlutá záře, pak se vrhl na zem, odvalil se a zůstal půl yardu za vysokým žlabem.

Winchestrovka střelce skrytého ve tmě třeskla ještě jednou.

Ben Hamish s revolverem v rukou slyšel, jak se kulka s tlumeným zvukem zaryla do práchnivého dřeva žlabu. Přitiskl se k zemi, posunul se, aby vyhlédl zpoza žlabu, ale další střela se zaryla před něj a vrhla mu do tváře písek.

Naslepo dvakrát vystřelil, ale už o vteřinu později za ním zaduněl výstřel a on ucítil bolest jako po ráně bičem mezi lopatkami. Odvalil se a uviděl, že necelých padesát yardů šikmo za ním se na druhé straně ohrady zablesklo. Nad jeho hlavou se do žlabu zarývaly kulky. Doplazil se ke čtyřem kůlům, jež stály vedle sebe, vyskočil a přikrčeně se rozběhl k dalšímu žlabu. Tam se vrhl na zem, zatímco nad ním přeletěla odražená kulka.

Srdce mu divoce bušilo, cítil každý jeho úder, jako by se mu měl roztrhnout hrudník.

Z obou stran se do žlabů zavrtávaly kulky střelců, jež neviděl. Ben Hamish se přitiskl ke žlabu a natáhl se tak, aby byl co nejmenším terčem.

Dostal se do léčky! Kdo ji na něho nastražil? Nebylo pochyb: Jesse Loomis. Ale jak se tam ti chlápci tak rychle dostali?

Hekavě oddechoval. Ve svitu měsíce odhadoval vzdálenost k nejbližšímu prázdnému žlabu, ale zároveň věděl, že tam nikdy nedorazí. Jeho jediná šance byla zůstat za tím žlabem, za kterým se skrýval.

A potom se náhle ozval ještě jeden zvuk.

V třesku pušek rozeznal velkorážní kolt, který střílel z místa, kam Ben Hamish nemohl vidět.

Charly! pomyslel si.

Střelba z pušek, nezaměnitelné vysoké práskání, náhle utichla.

Revolver pálil dál v pravidelných odstupech.

Potom přestal střílet i on a celou minutu bylo ticho.

Ben Hamish, který se zbraněmi ležel na zemi, měl lehce přikrčené nohy a opíral se o stěnu dřevěného žlabu, aby se mohl kdykoli odrazit, náhle uslyšel tiché, rychlé kroky blížící se ke žlabu, za kterým ležel.

Přitiskl se zády k hnilobou páchnoucímu dřevu a zvedl ruce.

Padl na něho stín.

Ben Hamish zvedl kolt.

„Nestřílejte!“ zašeptal čísi tichý hlas.

V následujícím okamžiku ležel muž vedle něj v prachu a on mohl slyšet jeho tiché oddechování.

„Clayburne?“ řekl nevěřícně a překvapeně.

Muž se převalil na bok a Ben před sebou ve svitu měsíce zřetelně uviděl rysy, jež už znal.

Na prostranství panovalo ticho, dokud se Clayburne nezvedl na kolena a nerozhlédl se kolem. Potom vstal, zastrčil revolver zpátky do pouzdra a sundal si stetson, aby si jím oklepal prach z šatů.

„Můžete vstát, pane Hamishi,“ řekl. „Ti chlápci jsou pryč. Víte, kdo to byl?“

„Loomis?“

Ano.“ Ben Hamish se zvedl z prachu a potěžkal v rukou oba pattersony.

„Jak jste se sem dostal?“ zeptal se. „Myslel jsem, že to bude někdo jiný.“

Clayburne si rukávem očistil krempu klobouku a pak si jej nasadil.

„Seděl jsem před hotelem,“ řekl.

„A já jsem vás neviděl.“

„Vy jste neviděl vůbec nic, Hamishi, ani ty dva, co vás sledovali od hotelu White Mountains.“

Ben Hamish sevřel rty a mlčky pohlédl na Clayburnea.

„Sel jsem za nimi a za vámi,“ podotkl Clayburne a ukázal na revolvery v zástupcových rukou. „Můžete je zase schovat.“

Ben Hamish ty těžké zbraně dal do pouzder. „Díky!“ řekl.

„Bylo by vám milejší, kdyby vás z toho dostal někdo jiný, co?“

„Poděkoval jsem vám přece,“ stroze řekl Ben Hamish.

„A já to slyšel.“

Potmě na sebe pohlédli.

„Ti chlápci se vrátí,“ poznamenal Clayburne po chvíli.

„S tím počítám.“

„Ale pak nebudou dva, ale bude jich desetkrát tolik.“

Ben Hamish pokrčil rameny.

Clayburne na něho pohlédl a dodal: „Jste jako sebevrah.“

„Copak jsem mohl tušit, že Loomis už přijel?“ odsekl Ben Hamish.

„Musíte počítat se vším,“ odpověděl Clayburne.

„Ale Loomis to být nemohl.“

„A přece je tady.“

„To není možné.“

„Nic není nemožné, Hamishi,“ opáčil Clayburne. „Kdysi mi kdosi říkal to samé. Myslíte, že mezi Cananeou a Douglasem je nějaká vesnice?“

„Nikdy jsem za hranicí nebyl,“ odpověděl Ben. „Nevím to.“

„Asi ano,“ řekl Clayburne. Šli vedle sebe mezi ohradami k městu, kde teď svítilo více světel než předtím.

„Patrně tam nějaká být musí,“ poznamenal Clayburne. „Loomis si podle všeho vybudoval jakési přepřahací stanice. Po několika mílích mění koně, a tak na ujetí určité vzdálenosti potřebují jen poloviční čas. Chápete? Proto přijedou tehdy, když je ještě nikdo nečeká.“

Clayburne tam stál a položil Benu Hamishovi ruku na rameno. „Chlapče,“ řekl. „Jsem skoro jednou tak starý jako vy. Poslechněte mě. Ocitl jste se v nebezpečí, na které nemáte. Nemůžete se vzpírat bandě zabijáků, kteří by neváhali ani na okamžik vás odkrouhnout. Kolik hodin vydržíte, než přijede Jesse Loomis se svou bandou, Hamishi? Jak dlouho chcete vydržet, když na vás bude mířit deset pušek? Jak dlouho můžete vydržet, aniž byste se dopustil chyby, když budete muset myslet na to, že každý krok může být poslední?“

Ben Hamish to slyšel a nic na to neřekl. Teprve po chvíli pomalu a zdůrazňuje každé slovo opáčil: „Tři dny, Clayburne. Přesně tři dny to vydržím. Pak přijede soudce z Tucsonu a já nepochybuju o tom, že Foye Loomise odsoudí. Ráno čtvrtého dne bude Foy Loomis pověšen. A když to bude muset být, tak ho pověsím v jeho cele. Do té doby vydržím!“

Clayburne na něho dlouho hleděl, aniž by řekl jediné slovo.

Potom vážným hlasem řekl: „Rozhodl jste se zemřít, Hamishi. Ale způsob, jakým to děláte, mi imponuje. Ten Slim Meeker pro vás musel hodně znamenat. Závidím mu jeho přátele. Dobrou noc, marshale!“

Zmizel v temnotě.

+ + + + +

„Bene, krucinál!“

Sheridan ho chytil za ramena a zatřásl jím.

„Myslel jsem si, žes to koupil,“ dodal, když Bena Hamishe pustil. „Když jsem slyšel výstřel, řekl jsem si, že tě dostali. Co se stalo?“

Ben Hamish si sundal stetson a prohlédl si na prst dlouhou trhlinu po kulce.

„Bylo dobře, žes nepřišel,“ řekl. „Chvíli jsem se bál, že Loomise necháš samotného.“

„Málem jsem už běžel za tebou,“ odpověděl Sheridan. „Byl jsem jak na trní, když jsem věděl, že by tě mohli oddělat, ale potom ty výstřely naráz utichly a já si pomyslel, že už by bylo zbytečné tam jít a že bych Loomise neměl nechat samotného.“

Přinesl z kamen konvici s kávou a postavil na psací stůl dva plechové hrnky.

„Dáš si?“ zeptal se Bena.

„Jo.“ „Tos to zvládl sám? Kolik jich bylo?“

„Dva, předpokládám. Aspoň to říkal.“

„Kdo?“

Zeptal se Sheridan, zatímco nalil kávu a pak se chytil za ušní lalůček. „Kdo?“

„Clayburne!“

„Clayburne?“ Ten hlas se ozval z cely.

Ben Hamish se obrátil a s hrnkem v ruce pohlédl na desperada.

„Jo, Clayburne,“ řekl a pomalu šel k němu. „Slyšels dobře, Loomisi. Čeká na tvého bratra a vsadím se, že ho dostane.“

Pak se otočil a šel ke stolu, kde stál Sheridan a nevěřícně hleděl na něj.

Úplně tiše se zeptal: „Ty chceš Clayburneovi dovolit, aby zůstal ve městě?“

Ben Hamish hleděl na svého přítele přes okraj hrnku a pak stejně tiše, takže to Loomis, který měl tvář vtisknutou mezi tyčemi mříže, nemohl slyšet, řekl: „Ne, myslím, že mi pomohl jenom proto, aby mohl zůstat ve městě. Je možné, že chce Jesseho Loomise oddělat, ale nevím to, jenom jsem blufoval před Foyem. Ne, nechci ve městě žádného lovce lidí. Ani Slim je tu nikdy nechtěl.“

V tom okamžiku někdo venku zmáčkl kliku, ale dveře se neotevřely, protože byly zamčené.

Ben Hamish se otočil, v jedné ruce plechový hrnek, ve druhé revolver. Jeho dlouhá hlaveň byla namířena na dveře.

Několik vteřin panovalo naprosté ticho, aby se potom Sheridan zeptal: „Kdo je to?“

„To jsem já, Charly,“ řekl venku někdo vysokým hlasem. „Je Ben u tebe vevnitř?“

Ben Hamish šel ke dveřím, odemknul je a vyšel do noci.

Proti světlé obloze viděl štíhlou postavu v široké sukni, která stála na kraji chodníku. Rychle za sebou zavřel dveře a přistoupil k ní.

„Dobrý večer, Brendo,“ řekl.

„Och, Bene!“ Obrátila se a zvedla ruce, jako kdyby ho chtěla obejmouti, ale potom je zase svěsila. Namísto toho řekla: „Slyšela jsem střelbu.“

Přišel až k ní, sehnul se k ní a krátce ji políbil na čelo.

„Ne,“ zamumlala. „Pověz mi, co se stalo.“

Ben Hamish zvedl její ruku a vzal ji do dlaní.

„To byl jenom nějaký opilec, který střílel do vzduchu,“ řekl. „Není nutné, abys měla starost…“

„Lžeš,“ skočila mu do řeči a vytrhla se mu. „Bene, pověz mi pravdu! Chci vědět, co se stalo. Řekni mi to!“

Neodpověděl jí hned.

„Oni stříleli na tebe, že?“ řekla.

„Já…“

„Mám pravdu?“ skočila mu do řeči.

„No dobrá, Brendo, máš pravdu. A co chceš dělat teď?“

Vteřinu na něj hleděla, pak se otočila a opřela se ramenem o sloup nesoucí střechu nad chodníkem. Ve svitu hvězd byly zřetelně vidět tvary jejího těla pod šaty. Její obličej svítil jak cár mlhy. Náhle se obrátila a chytila ho za levou ruku.

„Bene! Pojeďme pryč!“

Vzal ji za ruku a ona se mu ji už nevytrhla. „Myslím, že jsme o tom mluvili dost často,“ řekl.

„Ale Bene,“ řekla naléhavě. „Já nechci, abys skončil jako Slim Meeker.“

Náhle jí pustil ruku a ona si příliš pozdě uvědomila, že řekla něco, co se měla raději nechat pro sebe. Cítila, jak od ní ucukl.

„Vím, co pro tebe znamenal,“ řekla. „Ale vím taky, co pro mě znamenáš ty, a vím, že nechci…“

„Brendo,“ řekl. „Přestaň! Už jsi mi dost často říkala, co nechceš, ale pomyslelas někdy na to, co musím udělat?“

„Oni tě zavraždí, Bene,“ řekla a její hlas teď zněl naprosto chladně. „Po tom, cos mi řekl, to vím, a ty to víš taky. Přijedou a zamordují tě. Co z toho budeš mít? Copak tím svému příteli vrátíš život? Řekni mi, myslíš, že můžeš něco změnit na tom, co se stalo?“

Přitiskl ji k sobě a políbil ji. Cítil, jak se k němu přitiskla, jako by mohl přijít někdo, kdo by jí ho vzal. Věděl ale, že ho nikdy nepochopí. Tomu, co teď musel udělat, by nikdy nemohla rozumét. Pustil ji, lehce ji odstrčil, pohlédl jí do očí a svěsil ruce. Ne, musí to tak být. Nechtěl to, ale musí to dovést do konce. Slim Meeker by nejednal jinak, ani on by se nezastavil.

„Běž domů,“ řekl. „Zítra si o tom promluvíme, dobrou noc.“

+ + + + +

Bylo to ještě brzo ráno, když Ben Hamish přišel do jídelny Brendy Carterové.

Spal špatně a opustil úřadovnu s pocitem blížícího se neštěstí.

Zatímco kráčel po ulici zalité vlídným ranním sluncem, myslel na to, co se stalo v noci.

Jesse Loomis byl tady a možná i část jeho bandy.

Ale ať už to bylo jakkoli, musel být nyní připraven na to, že se každou chvíli může něco stát.

Dorazil k jídelně, otevřel branku zahrádky a šel po úzké pěšině k domu, ze dvou stran porostlému purpurově zbarvenými nocenkami.

Dům, který Brenda Carterová zdědila po jednom vzdáleném příbuzném a který přebudovala na jídelnu, aby mohla uživit sebe a svého osmiletého bratra, působil vlídným dojmem. Ben Hamish před několika měsíci pomáhal při jeho opravě. Všude byla vidět ženská ruka. Přední stěna domu s velkou zastřešenou verandou, která zabírala celou stěnu, byla nalíčená bíle a na slunci svítila. Se zelenou zahrádkou před ní to byl pěkný pohled.

Ben Hamish vyšel na verandu a pohlédl na Brendina bratra Tommyho, který seděl v rohu a něco vyřezával z kusu dřeva.

„Buď zdráv, Tommy!“ řekl. „Je Brenda doma?“

„Ahoj, Bene!“ Chlapec mu pokynul. „Brenda je v kuchyni.“

„Co to děláš?“ Ben Hamish se posadil vedle něho.

Chlapec ukázal na hromádku větviček, která ležela vedle něj. „Bude to past na králíky. Chytím si králíka, Bene, nějakého malého. Pomůžeš mi při tom?“

„Jistě,“ přisvědčil Ben. „Chytíme nějakého parádního králíka.“

„Jdeš k Brendě?“ chtěl vědět špunt.

„Ano. Mám hlad. Půjdeš se se mnou najíst?“

„Ne. Dneska s ní není řeč, víš?“

„Co se stalo?“

„Ále, špatně se vyspala.“ Hoch s pihovatou tváří a nosem nahoru se usmíval.

„Kamaráde,“ poznamenal Ben Hamish. „Kamaráde…“

„Jenomběž dovnitř,“ řekl chlapec. „Brenda se už na tebe ptala.“

Ben vstal a šel do domu. U dveří byl věšák na kabáty, klobouky a opasky. Ben Hamish na něj pověsil svůj stetson a odepnul si těžký zbraňový opasek, ale vtom strnul.

Na věšáku totiž visel i tmavý stetson s plochou korunou, stříbrnou stužkou a pod ním prostý, široký černý revolverový opasek s jedním pouzdrem, které bylo nepřiměřeně dlouhé a z něhož trčela pažba těžkého koltu. To pouzdro bylo velmi vykrojené, takže bylo vidět celý lučík spouště…

Ben Hamish pomalu pověsil na věšák své věci a šel ke dveřím, které vedly do jídelny a v nichž visel sametový závěs.

Odhrnul ho, vešel dovnitř a zůstal.

„Zdravím, Clayburne,“ řekl.

Clayburne, jenž seděl u stolu u okna, vzhlédl a usmál se na něho.

„Dobré ráno, marshale,“ zdvořile řekl. „Dneska jste si přivstal.“

Ben Hamish pomalu přišel k němu.

Clayburne kývl na židli u svého stolu, byl to tou dobou jediný host, a řekl: „Nechcete si přisednout?“ Viděl, jak Ben Hamish váhá.

„Rád bych se k vám posadil,“ odpověděl Ben. „Ale nejdřív si musím jít umýt ruce.“

Clayburne položil svůj příbor na talíř. „Poslyšte,“ poznamenal, „hodně jsem přemýšlel o tom, o čem jsme mluvili včera večer. Nezměnil jste své rozhodnutí?“

„Ne.“

„Co už,“ povzdechl si Clayburne. „Mám vám říct něco, co by vás mohlo zajímat, marshale? Dnes ráno, když jsem opustil hotel, jsem na ulici viděl tvář, která mi byla povědomá.“

„Někdo z Loomisových lidí?“

„Ano. Jistě připustíte, že k tomu, aby se tu někdo, kdo pracuje pro Loomise, procházel za bílého dne, patří velká dávka drzosti. To může znamenat jen to, že celá banda už je v Douglasu, nebo přinejmenším někde poblíž města.“

Ben Hamish na lovce lidí zamyšleně pohlédl. Bylo to, jako by, podvědomě ovlivněn Sheridanovými slovy, hledal v Clayburneových očích podobu se Slimem Meekerem. Potom se ale rychle otočil a řekl: „Hned jsem zpátky.“

„Počkám,“ odvětil lovec lidí.

Ben Hamish vyšel ven a na chodbě se srazil s Brendou Carterovou, která odstoupila od závěsu.

„Ahoj, Bene,“ řekla.

Vrhl na ni nedůvěřivý pohled.

„Slyšela jsem, o čem jste mluvili,“ řekla. „Slyšela jsem, co říkal. Má pravdu.“ Ben ji chytil za paži a přitáhl ji k sobě. „Brendo, nevíš o čem mluvíš,“ odtušil. „Chováš se jako malé dítě, které poslouchá u dveří. Víš ty vůbec, co je to za člověka, Brendo?“ Viděl jí na očích, že nechápe, a dodal: „To je lovec lidí. Člověk, který kvůli penězům honí druhé, člověk, který se vydá po něčí stopě a sleduje ji, dokud toho chudáka nedostihne a nezastřelí. Potom jde k nejbližšímu marshalovi a nechá si vyplatit odměnu.“

Vytrhla se mu. „Já nevím, kdo to je,“ opáčila. „Vím jenom, že řekl pravdu, když se tě pokoušel přesvědčit, abys upustil od svého plánu.“

„To vůbec nechce. Ty tomu nerozumíš a já ti to nechci vysvětlovat.“

Rozzlobeně se otočil a nechal ji tam stát.

Brenda Carterová hleděla za ním, když šel po dlouhé chodbě. Byla to žena a uvažovala a jednala jako žena. Bylo jí jedno, kdo je ten, kdo jí může pomoci. Věděla jen, že Ben Hamish je v nebezpečí a že ten muž tam vevnitř, o kterém Ben hovořil jako o lovci lidí, se pokoušel ho přemluvit, aby se nevrhl tomu nebezpečí vstříc.

Odhrnula závěs a vešla do velké jídelny, aby uklidila stůl. Krátce se usmála na muže v tmavém oděvu. Cítila při tom, že se na ni dívá. Byl to zvláštní pohled, připadalo jí to, jako by se jí takřka tělesně dotýkal. Ještě nikdy se na ni nikdo tak nedíval.

„Mohu vám přinést ještě něco?“ zeptala se.

Clayburne si ji okamžik mlčky prohlížel svýma zapadlýma, šedýma očima, které měly podivně malé panenky.

„Na něco bych se vás cntěi zeptat,“ řekl. „Prosím o prominutí, slečno, že jsem vyslechl váš rozhovor s Benem Hamishem. Nebylo to mým úmyslem, ale mluvila jste poměrně nahlas…“

Všiml si, jak se začervenala, a rychle řekl: „Slyšel jsem, co o mně tvrdil marshal, ale on to tak nemyslel.“

„To jistě ne,“ přisvědčila.

Clayburneovi se na tváři objevil náznak úsměvu, ale už v následujícím okamžiku zmizel.

„Musím se vás na něco zeptat,“ poznamenal. „Předpokládám, že marshala znáte lépe než já. Víte také, že se vydal na velmi nebezpečnou cestu. Chci, aby v ní nepokračoval. Ben Hamish je rozhodnut postavit se bandě hrdlořezů, na které nemá. Nebudou váhat ho odpravit.“

Brenda Carterová na něho hleděla vytřeštěnýma očima, když mluvil. Jeho klidná, lhostejně znějící slova jí otřásla víc než Benovo rozčilení.

„Pokoušela jsem se ho přemluvit,“ řekla. „Nepodařilo se mi to. Myslím, že bych vám měla říct, že jistý Slim Meeker, který byl před dvěma dny zastřelen, k sobě kdysi vzal dva mladé muže, kteří měli být pověšeni kvůli krádeži koní.“

„Hamishe a jeho přítele?“

„Ano, ale prosím, Ben se nesmí dozvědět, že jsem vám to řekla já. Vlastně ani nevím proč, ale chci, abyste to věděl. Ben Hamish a Charly Sheridan se tenkrát toulali po Arizoně a Novém Mexiku. Na severu ukradli dva koně a chtěli jet na jih. Ben měl tenkrát dvacet, Sheridan osmnáct. Už měli na krku smyčku, když je Slim Meeker vytáhl z davu rozzuřených lidí. Nebýt ho, tak je tenkrát pověsili. Meeker je vzal sem a udělal z nich muže. Naučil je všechno, co potřebují do života. Naučil je střílet a jezdit a slušně se chovat. Můj Bože, když sem přijeli, ani nevěděli, jak se používá nůž a vidlička. Později z nich Meeker udělal své zástupce. Strčili by za něj ruku do ohně. Nikdy jsem neviděla lepší přátele, než byli ti tři. Potom se objevil Foy Loomis a ze zálohy zastřelil Meekera v saloonu Apache. Ben a Charly přišli příliš pozdě. Teď ho chtějí vidět viset. Můj Bože, rozumím tomu, ale mám o Bena takový strach a vždycky, když se střílí – och, můj Bože!“

„Chápu,“ řekl Clayburne. „Myslel jsem si, že to bude nějak tak.“

„Nemohl byste mi nějak pomoct?“

„Já?“ Svraštil čelo. „Váš přítel si nechce nechat pomoct, madam.“ „A nemohl byste stát po jeho boku, až…?“

Clayburne pomalu zavrtěl hlavou.

„Musím z Douglasu odjet,“ řekl. „Můžu tu zůstat jenom do té doby, než přijde odpověď z Tucsonu.“

Z chodby se ozvaly kroky.

„Váš přítel, slečno,“ řekl Clayburne.

Začala rychle uklízet nádobí.

V následující chvíli se odhrnul závěs a dovnitř vešel Ben Hamish.

Přišel ke Clayburneovu stolu a nedůvěřivě pohlédl nejprve na muže a potom na dívku.

„Hned ti přinesu jídlo, Bene,“ zamumlala Brenda Carterová, aniž na něho pohlédla.

„Počkám,“ odvětil. „Nespěchá to.“

Díval se za ní, když odcházela.

„Mluvili jsme o počasí,“ poznamenal Clayburne.

Ben Hamish nepřeslechl jízlivý tón jeho slov. Sáhl si do kapsy, vytáhl váček s tabákem, indiánskou vyšívanou práci, a začal si balit cigaretu.

„Považoval bych od vás za velmi vstřícné, kdybyste se šel najíst někam jinam,“ řekl. „V saloonu Apache se vaří slušně.“

„Proč?“ Clayburne si ho klidně prohlížel.

Ben Hamish si dal cigaretu do úst. „Protože nechci, aby s vámi mluvila slečna Carterová.“

„K tomu už sotva bude mít příležitost,“ podotkl Clayburne. „Dnes večer přece musím opustit město…“ V jeho slovech byla mlčenlivá, nevyslovená otázka.

Ben Hamish se rozhodl, že na ni neodpoví.

„Mohl byste pro mě něco udělat,“ dodal po chvíli lovec lidí.

„A to?“

„Dnes v noci jsem vám pomohl a teď byste zas mohl prokázat laskavost vy mně.“

„A to jakou?“ Ben Hamish škrtl sirkou o nohu stolu.

Nyní i Clayburne vytáhl svůj váček s tabákem.

„Prodlužte můj pobyt ve městě,“ řekl.

„Ne.“

„Ale potřebujete pomoc.“

„Ne od vás.“

Clayburne tam seděl a držel v ruce papír, na který už nasypal tabák.

„Nerad pomáhám druhým,“ podotkl. „Většinou dávám přednost tomu, být sám. A ještě nikdy jsem nikomu svou pomoc nevnucoval, ale v tomto…“

„Ne,“ zavrčel Ben Hamish.

Clayburne se předklonil a jeho už tak malé zorničky jako by se ještě zmenšily. Vypadaly teď jako hlavičky špendlíků.

„Proč nechcete, abych zůstal?“ zeptal se. „Protože by to Slim Meeker také nechtěl? Je to ten skutečný důvod? Vidím vám to na očích. Už se nesmíte dál nechat řídit duchem, mladíku. Vím, že Meeker byl váš přítel, ale teď je mrtvý. Musíte vzít život do svých rukou, byť to pro vás není příjemné.“

Ben Hamish vyskočil, bouchl pěstí do stolu a rozmačkal cigaretu. Stál tam lehce skloněný a hleděl na Clayburnea přivřenýma očima. Jeho dech byl rozčilený a nepravidelný.

„Mluvil jste s Brendou?“ vyhrkl.

„Ano,“ řekl Clayburne. „Mluvil jsem s ní. Možná jenom kvůli slečně Carterové bych se pokusil vám pomoct. Připomíná mi jednoho člověka, který pro mě znamenal hodně.“

„Ale?“ pobaveně řekl Ben. „Pro vás někdo něco znamenal?“

Clayburneův obličej se náhle změnil v bledou, nehybnou masku. Jeden okamžik to vypadalo, jako by se chtěl na zástupce vrhnout, ale pak jeho šlachovité tělo strnulo. Opřel se o židli.

Potom tiše, takřka neslyšitelně řekl: „Ano, je to tak. Byla to má žena.“

Ben Hamish poznal, že přestřelil. Toporně se posadil, sklonil hlavu a zahleděl se na stůl.

„Je mi to líto,“ řekl. „Je mi to – je mi to moc líto!“

Vtom si všiml, jak se Clayburne pohnul.

Ozvala se rána a řinčení skla.

Zvedl hlavu.

Střepy dopadly na stůl mezi něj a Clayburnea, zatímco kulka se zavrtala do stěny naproti. Z ulice se ozývala střelba a dusot kopyt. Lidé křičeli, opět se kdesi rozbilo okno. Střepy vletěly do místnosti.

Ben Hamish viděl, jak ti jezdci projeli kolem, a automaticky sáhl po koltech. Nenahmatal je však, visely na věšáku. Střelba, výkřiky a dusot cválajících koní se slily do děsivé kakofonie, načež horda odjela dál.

Ben vyskočil ze židle tak prudce, že spadla. Clayburne se taky zvedl a běžel za ním tak rychle, jak jen mohl.

Nezdržovali se zapínáním opasků a chopili se pouze zbraní. Clayburne kopnutím rozrazil dveře na verandu a vyběhl ven. Na ulici se ozýval řev a střelba jezdců, kteří o něco dál, u marshalovy úřadovny zastavili a stříleli kolem sebe.

Ben Hamish viděl malého Tommyho, který stál u plotu zahrádky a natahoval se zvědavě, aby všechno lépe viděl.

„Lehni si!“ zvolal na něj. Potom skočili z verandy na ulici a rozběhli se k jezdcům.

Clayburne za běhu dvakrát vystřelil na bandity. Jeho revolver měl tlumený zvuk. Ben Hamish pálil obouruč a běžel přikrčen vedle Clayburnea k marshalové úřadovně. Potom se před ně zavrtaly dvě nebo tři kulky a oni se ukryli za hromadou sudů. Kulky bušily do prázdných sudů.

Ben Hamish se odplazil o něco dál a vystřelil mezi dvěma sudy, když uviděl, jak několik jezdců seskočilo ze sedel a běželo k marshalové úřadovně.

Z malého, zamřížovaného okna se vysunula hlaveň pušky, načež třeskl výstřel. Jeden z banditů rozhodil rukama a skácel se na zem.

Clayburne, jenž se opíral o lokty a střílel ze svého dlouhohlavňového revolveru, zvolal: „To je Loomis, Hamishi! Střílejte!“

Zasáhnout jezdce na tančících koních však nebylo jednoduché. Winchestrovka v okně opět vystřelila a potom Ben Hamish uviděl, jak oba muži, kteří přiběhli ke zdi, a tak se dostali do mrtvého úhlu, náhle vyskočili, rozběhli se ke svým koním, vyšvihli se do sedel a jeli pryč.

Ben Hamish vyskočil.

„Prchají!“

„Ne! K zemi!“ Clayburne se vrhl k němu, chytil ho za nohy a podtrhl ho.

V tom okamžiku se ozval výbuch a země se zachvěla. Ben Hamish, který ležel na břiše, nemohl nic vidět, jenom slyšel tu explozi a cítil, jak se zatřásla zem. Potom, ještě když se chvěla země, začaly sudy padat dolů.

Přeletěla nad ním tlaková vlna a pak chvění země ustalo. V uších měl ještě tu explozi. Clayburne ležel napůl nad ním a oba byli zasypáni prachem a kamínky. Kolem se válely sudy. Zvedl tvář a uviděl, že celá přední stěna marshalovy úřadovny je zahalena šedým mrakem, za kterým nebylo nic vidět.

Tam, kde stála úřadovna, byla mezi žlutou cestou a modrou oblohou jen stěna z šedého prachu. Z jedné boční ulice vyjeli jezdci a zamířili k místu, kde vybuchly trhaviny. Ben Hamish se vyplazil za sudy a chopil se revolverů, které ztratil, když mu Clayburne podtrhl nohy. Kolem něj hvízdaly kulky.

Lovec lidí ležel mezi sudy a střílel na jezdce. Jeden, který se zničehonic vynořil z prachu, vykřikl, když dostal zásah. Spadl ze sedla, zůstal viset za nohu ve třmeni a kůň ho několik yardů smýkal po zemi, než se noha uvolnila a on se zřítil se na zem.

Za stěnou z prachu se střílelo.

Ben Hamish se zvedl na kolena, začal střílet a třetí ranou zasáhl jednoho jezdce.

Vtom se za prašnou stěnou rozhostilo ticho. Ben cítil, jak mu strachem vyschlo v hrdle.

A pak – náhle, se z prachu vynořil houf jezdců a vyrazil směrem, odkud přijel.

Ben Hamish viděl mohutného muže v jejich čele, jel na plavém koni s bílým ocasem a hřívou. Ten jezdec neměl klobouk, jeho tvář byla široká a rudá, měl ústa svědčící o brutalitě a bílou, téměř palec širokou jizvu, jež se mu táhla od pravé strany čela, mezi očima přes levou lícní kost až k bradě. Ben Hamish si v tom zlomku vteřiny vryl tento obraz do paměti. Potom, když se odvalil stranou, aby se kryl za sudy před kulkami projíždějících jezdců, uviděl, jak se Clayburne zvedl a pohlédl na toho muže, zatímco se jeho ústa otevřela k tichému výkřiku.

Chytil Clayburnea a přitiskl ho k zemi. Kolem nich duněla kopyta.

Clayburne se pod ním začal svíjet a zběsile se snažil odvalit zpod něj.

„Loomis!“ vykřikl. „Loomis! Jeff Loomis!“ Potom se obrátil k Benu Hamishovi. „Pusť mě, ty hlupáku. Musím ho dostat, musím ho dostat!“ Jeho tvář byla zkřivena nenávistí.

Ben, jenž ležel na něm a tlačil ho vahou svého těla k zemi, viděl, jak se při jeho zvolání poslední jezdec obrátil v sedle a zvedl kolt.

Foy Loomis!

Ben Hamish zmáčkl spoušť a uviděl, jak se kůň se zařehtáním skácel k zemi.

Jezdci cvalem zmizeli za zatáčkou.

Ben pustil Clayburnea a lovec lidí se pomalu zvedl.

Rozhlédl se. „Uprchl,“ poznamenal a jeho hlas zněl tak, jako by patřil někomu jinému.

„Ne, máme ho,“ řekl Ben Hamish a pohlédl na Foye Loomise, který ležel vedle svého koně. „Pomozte mi ven!“ ozvalo se náhle.

Ben Hamish viděl v oblaku prachu postavu, která ležela na zemi, obě nohy měla až k bokům pod hromadou suti, a opírala se o lokty. Ten muž ze sebe začal odhrabávat trosky stěny. Byl to Sheridan.

Ben Hamish si k němu klekl a pomohl mu vysvobodit se zpod suti a vstát. Sheridan byl od hlavy až po paty od bílé omítky, když vstal.

Zadýchán řekl: „Pryč! Rychle pryč odtud.“

Rozkašlal se a chytil se Bena Hamishe.

Vrávoravě opustili úřadovnu, vlastně ale její ruiny. Celá přední stěna se při výbuchu dynamitu zřítila. Všude ležely trosky. Z omítky trčely trámy. Mříže někdejší cely byly zkroucené. V oblaku prachu bylo vidět jen na tři kroky.

Ben Hamish viděl přes slzy, jak se Foy Loomis, který se probral, snaží vylézt zpod koně, který mu celou svou vahou ležel na levé noze. Rukama se zapíral o zem, ale nedařilo se mu nohu vytáhnout. Vedle něho stál Clayburne. Dlouhý revolver a zbraň Foye Loomise měl za opaskem a přihlížel zoufalým snahám desperada.

Sheridan se posadil na kraj chodníku a oběma rukama si utřel tvář.

„To je Foy?“ zeptal se.

Ben Hamish, jenž ztěžka oddechuje stále vedle něj, přikývl.

„To je dobře,“ řekl Sheridan.

Ben mu vzal z opasku okovy a hodil je Clayburneovi. Lovec lidí se sehnul, zaklapl náramek kolem Loomisova zápěstí a pomohl mu zpod koně. Celou tu dobu mlčel a Ben Hamish viděl, že jeho tvář má popelavou barvu.

„Jste raněný, Clayburne?“ zeptal se ho.

Clayburne zavrtěl hlavou. Sheridan vrávoravě vstal, pohlédl Loomisovi do očí a křečovitě se usmál.

„Vidíš?“ poznamenal.

Loomis na něho hleděl s nenávistným výrazem v očích. Při pádu si rozbil rty a krev mu stékala po bradě.

„Jesse a chlapci zase přijedou,“ zavrčel. „A pak vás všechny dostanou.“

Ben Hamish poslouchal jen na půl ucha, jeho pozornost byla upřena na Clayburnea, který stál za Loomisem. Jeho tvář byla šedá jako ranní mlha, jeho rty, které byly pevně sevřené, se chvěly a pod kůží na krku se mu pohybovaly šlachy. Ruce měl bezmocně svěšené, pouze v očích měl plameny. Při slovech Foye Loomise z nich šlehaly blesky.

„Bene! Bene!“

Ten ženský hlas ho přiměl se otočit. Viděl, jak Brenda Carterová běží s vlajícími sukněmi po ulici k nim. V její tváři se zračilo rozrušení, její hnědé, vlnité vlasy vlály za ní.

„Bene…“

„Co se stalo, Brendo?“

„Tommy…“ Víc nedokázala říct.

Chytil ji za ramena.

„Co je s Tommym?“

„Bene, Bene, on zemře. Pomoz mi, Bene!“

„Co?“

„Pojď, rychle!“

Brenda ho chytila za ruku a utíkala s ním přes ulici k jídelně, kde chlapce viděl naposledy. Nezdržoval se tím, že by šel k brance, nýbrž přeskočil plot.

Tom Carter ležel v nocenkách. Košile na jeho úzké, malé hrudi byla červená od krve, prsty měl křečovitě zaryté do hlíny. Měl zavřené oči, dech byl nezřetelný. Ben Hamish si k němu klekl a roztrhl mu košili. Kulka hocha zasáhla poblíž srdce.

Ben opatrně dal ruce pod jeho tělo a zvedl ho. Pak se narovnal a šel k brance.

„Musíme ho odnést k doktoru Cohanovi,“ podotkl. „Otevři branku, Brendo! Rychle!“

Aniž se staral o tři muže, jež stáli o něco dál, rychle a opatrně, jak to jenom bylo možné, šel po ulici. Brenda Carterová se snažila s ním udržet krok. Chlapec bezvládně ležel v Benově náruči.

Cohanův dům nebyl daleko a Ben Hamish otevřel zahradní branku kopnutím. Brenda Carterová zatahala za šňůrku zvonku. Museli minutu čekat, než se ozvaly pomalé kroky. V zámku zašramotil klíč a dveře se s vrzáním otevřely dovnitř. Stála v nich žena v brýlích a s šátkem s třásněmi kolem ramen. Měla řídké, šedivé vlasy a vrásčitý obličej. Krátkozrace mžourala.

„Ano?“ řekla.

Ben Hamish ji odstrčil a vstoupil do dlouhé chodby tonoucí v šeru.

„Přiveďte doktora Cohana,“ vyhrkl. „Honem!“

Přikulhala k němu.

„Jenže doktor tu není.“

„Kde je?“ „To – to nevím.“

„Kdy se vrátí?“

„Neříkal…“

Ben Hamish cítil, jak mu Brenda Carterová sevřela paži.

„Musíme toho chlapce někam uložit,“ podotkl. „Kam ho můžeme dát?“

„Pojďte!“

Prošli chodbou, načež vstoupili do ordinace starého lékaře. Ben Hamish položil chlapce který dýchal už jen slabě, na stůl, vzal přikrývku a podsunul mu ji pod hlavu, načež vstal a pohlédl na Brendu Carterovou, jež jeho pohled opětovala. Měla strach. Stará žena přikulhala k oknu a otevřela ho, aby tam bylo víc světla.

Ben Hamish ji zastavil, když chtěla jít kolem něj.

„Musíme sehnat doktora,“ řekl. „Jde o život. Kde je?“

„To já nevím. Opravdu…“

„Kde je?“ vykřikl na ni Ben Hamish.

„Nevím.“ Brenda Carterová přikročila k němu.

„Bene, jestli nenajdeme doktora, co pak?“

V tom okamžiku se ozvalo klepání na dveře.

„Kdo to je?“ otázala se stará žena. „Jste to vy, doktore Cohane?“

Dveře se otevřely a oni spatřili Clayburnea.

„To jsem já,“ tiše řekl. „Viděl jsem, jak jste ho nesl sem, marshale. Jak je na tom ten hoch?“

Ben Hamish na něho pohlédl a potřásl hlavou.

„Doktor tu není,“ zamumlal. „Nemáme tušení, kde bychom ho mohli sehnat.“

Clayburne vešel dovnitř, pečlivě za sebou zavřel dveře a přišel ke stolu. Zůstal stát vedle Bena Hamishe, pohlédl na bledý, propadlý obličej chlapce, načež mu položil špičku palce na krční tepnu, sklonil se a nadzvedl mu víčko, aby se podíval na oko.

Potom řekl: „Máte pravdu, marshale. Lékař sem musí co nejdřív.“

„Je to – je to moc vážné?“ zeptala se Brenda Carterová hlasem, který byl tak tichý, že jej téměř nebylo slyšet.

Claybume hmatal tep a potom přikývl, aniž by na někoho pohlédl.

„Je to vážné,“ poznamenal. „Mohl bych vám lhát, slečno Carterová, ale neudělám to.“ Několik vteřin mlčel, aby potom dodal. „Jestli lékař během deseti minut tu kulku nevytáhne, pak zůstane v jeho srdci.“

„Ne,“ zasténala a její oči se rozšířily ještě víc. „Ne.“ Dala si dlaně přes ústa.

„Nikdo neví, kde doktora najít,“ řekl Ben Hamish. „Než ho najdeme, může být pozdě, ne, bude pozdě.“

Ben Hamish a Clayburne na sebe přes chlapce pohlédli. Brenda Carterová se rozplakala.

„Tak mu pomozte vy,“ řekl Ben Hamish.

Brenda Carterová přestala plakat. Ben viděl, jak Clayburne sebou při jeho slovech trhl. Pak začal těkat pohledem, ustoupil od stolu a pohlédl na Brendu Carterovou, jež na něho hleděla se slzami v očích. Olízl si úzké, bledé rty.

Položil si ruce na hruď a řekl: „Já?“

„Jste přece lékař,“ prohodil Ben. „Že ano, doktore Clayburne? Jste přece lékař, takže mu můžete pomoct, že ano?“

„Já jemu?“ Clayburne zavrtěl hlavou. „Já jemu?“ opakoval. „Vy nevíte, co říkáte, Hamishi!“

„Vím, že jste jediný, kdo nám teď může pomoct,“ řekl Ben. Rychle přistoupil ke Clayburneovi a chytil ho za ramena.

„Už pět let jsem nedržel lékařský nástroj v ruce,“ vyhrkl Clayburne.

„Tak ho do rukou vezmete teď!“ tvrdě řekl Ben.

Clayburne se prudce vytrhl, udělal krok zpátky a natáhl k Benu Hamishovi pravou ruku.

„Chvěje se,“ řekl. „Nevidíte to?“ Pohlédl na svou ruku.

Ben Hamish viděl, že se chvěje. Řekl však: „Ne, nechvěje se. Nechvěla se, když jste držel revolver, a nebude se chvět ani teď, když budete operovat. Do toho!“

Clayburne o krok ucouvl. „Co chcete?“ zeptal se zadýchaným hlasem. „Chcete, abych toho kluka zabil? Nemůžu nic dělat. Nemůžu mu pomoct.“

„Chcete přihlížet, jak zemře?“

V tom okamžiku se zvenčí ozvaly zvuky. Dveře se se skřípáním otevřely a potom se zase zavřely. Ben Hamish se obrátil. V šeru viděl dvě postavy. Clayburne se jako by v záchvatu slabosti opřel o stěnu a otevřel dveře na chodbu.

„Pane Cohane!“ zvolal Ben. „Doktore !“ přiskočil k těm dvěma, co tam právě přišli.

„Vás mi posílá samo nebe, doktore! Pojďte, rychle. Jde o minuty. Pojďte se mnou!“

Lékař se obrátil. Stál tam široce rozkročen a podepírala ho ta stará žena. Díval se na Bena Hamishe zarudlýma očima, přičemž jeho ruka nejistě hmatala po zábradlí schodů. Vrávoral a musel se opřít.

„Co?“ otázal se a Ben Hamish cítil, jak z něho táhne.

„Copak nevidíte, že doktor je přepracovaný?“ vyčítavě řekla stará žena.

„Opilý je!“ zvolal Ben Hamish, chytil Cohana za límec a přitáhl ho k sobě. Chvíli hleděl do zrudlého obličeje s tučnou bradou a jemnými modrými žilkami na spáncích, slintajícími ústy a neupraveným, ježatým knírem pod nosem, který měl téměř měděnou barvu. Potom ho odstrčil, lékař narazil do stěny a Ben Hamish se vrátil do ordinace a zavřel za sebou dveře. Stál otočen zády k nim a hleděl na Clayburnea, jenž seděl na židli u okna, skloněný, unavený a osamělý, děsivě osamělý.

„Je to beznadějné,“ řekl Ben Hamish. „Bylo by zbytečné pokoušet se ho probrat. V takovém stavu by nemohl ošetřit ani krávu, ne tak člověka. Clayburne…“ Pomalu přišel k lovci lidí a uviděl, jak Clayburne zvedl hlavu. „Podívejte se na toho chlapce. Jste jeho jediná naděje. Má zemřít jen proto, že jeho lékař byl zbabělec?“

„Co je s doktorem?“ zeptal se Clayburne unaveným hlasem.

„Je opilý. Tak opilý, že se neudrží na nohou.“

Clayburne pomalu vstal a unaveně přišel ke stolu.

„Kulka je blízko srdce,“ zamumlal. „Tak blízko, že nemůžu říct, jestli…“ Vytáhl oba revolvery zpoza opasku kalhot a položil je na parapet, pak si svlékl kabát, pověsil ho na opěradlo židle a začal si vyhrnovat rukávy košile. Přistoupil ke stolu a ohmatal okolí rány. Aniž vzhlédl, řekl: „Potřebuju vodu, horkou vodu. Tolik horké vody, kolik bude možné. Slečno Carterová, zeptejte se té staré paní, kde má doktor Cohan své nástroje.“

Brenda Carterová sevřela pěsti.

„Nemůžu – nemůžu toho udělat víc?“ zeptala se.

Clayburne na ni pohlédl zastřenýma očima.

„Ano,“ přitakal. „Jestli chcete něco udělat, modlete se!“

+ + + + +

Ben Hamish, který se opíral o stěnu vedle dveří, hleděl na Brendu Carterovou, jež neklidně chodila po malé místnosti sem a tam. Mohla udělat jenom pět kroků a pak se musela otočit. Její rty se neustále tiše pohybovaly.

„Jenom klid, Brendo,“ řekl. „Určitě to dopadne dobře.“

Zastavila se a obrátila se k němu. Sluneční paprsky se odrážely od jejích tmavých, zvlněných vlasů.

„A zítra?“ hlesla. „Co bude zítra? To tu mám zítra stát a třást se strachy, až budeš ležet tam, kde teď leží Tommy?“

Přistoupil k ní a objal ji kolem ramen, ale ona ucouvla.

„Nedotýkej se mě, prosím tě, A neříkej zas, že všechno dobře dopadne.

Kdo z nás ví, jak to dopadne? Ty to víš, Bene? Kdybys mě poslechl, tak by teď Tommy nemusel…“ Odmlčela se, jako by si uvědomila, že toho řekla příliš.

„Viníš mě z toho, co se stalo?“ otázal se. „Kdybys mě poslechl…“ „Byla to nešťastná náhoda!“ „A kolik se toho ještě musí stát, než pochopíš…“

Ben ji chytila za obě ramena. „Brendo,“ řekl vážným tónem. „Byl spáchán zločin, zákeřná vražda mého nejlepšího přítele. A já jsem mu tolik zavázán. Pochop to přece, Brendo, zavraždili Slima a jeho vrah za to musí být potrestán. Musí! Proč, myslíš, že nosím hvězdu?“ „Tak ji odlož.“

„To by bylo to nejhorší, co bych pro Slima mohl udělat.“

„Kdo pro tebe znamená víc, mrtvý Slim nebo já?“ „Byl to můj nejlepší přítel.“ „Bene, musíš se rozhodnout. Slim nebo já!“ „Jsou to už jenom dva dny.“ „Dva dny mohou znamenat peklo!“ Ben se nadechl k odpovědi, ale tu uviděl, že Brenda Carterová hledí za něj a její oči se rozšířily strachem. Rychle se otočil a spatřil ve dveřích Clayburnea.

Stál tam s vlasy na zpoceném čele. Celou tvář měl posetou krůpějemi potu a jeho oči jako by byly ještě propadlejší než jindy. Vestu měl rozepnutou a na bílé košili několik kapek krve. Ruce měl od krve. V jedné držel skalpel, v druhé kleště. Pohlédl na ně a zdálo se, že chce něco říct, ale z jeho úst se nevydrala ani hláska.

„Nu?“ zeptal se Ben Hamish.

Clayburne na něho mlčky pohlédl a prošel kolem něj ke stolu, načež se posadil na židli, položil obě ruce se zakrvácenými nástroji před sebe na stůl a pohlédl na ně.

Ben Hamish se sklonil nad stůl. „Jak to vypadá?“ zeptal se naléhavým hlasem.

Clayburne vzhlédl a na jeho bledé tváři se objevil ztrhaný úsměv.

„Žije,“ řekl.

+ + + + +

Foy Loomis seděl na kraji postele. Kolem boků měl ještě zbraňový opasek, ale pouzdro bylo prázdné. Na zápěstích měl lesknoucí se kovové náramky a jejich řetěz, který byl připnutý k noze postele, byl tak krátký, že se skoro nemohl pohnout. Jeho tvář byla špinavá a zakrvácená po tom těžkém pádu, jeden rukáv měl roztržený a kalhoty na obou kolenou od krve.

Ben Hamish zavřel dveře a rozhlédl se, hledaje Sheridana. Uviděl ho na parapetu okna pokoje v patře jídelny Brendy Carterové. Pušku měl na klíně a nohou se opíral o trám. I on byl ještě zaprášený. Na levém spánku měl tržnou ránu, na níž byla zaschlá krev.

„Jsi zraněný,“ řekl Ben Hamish. „Pojď k doktorovi.“

„Vidíš, co je z našeho hradu?“ řekl Sheridan.

Ben Hamish přistoupil k oknu a pohlédl na úřadovnu. Shromáždil se tam dav. Prach zmizel a z ulice byl vidět interiér úřadovny. Budova, postavená před dvěma desetiletími z nepálených cihel, byla téměř zřícená.

„Měl jsem strach,“ poznamenal Sheridan. „Můj Bože, já jsem měl takový strach, když přijeli. A když to vybuchlo a spadla na mě zeď, myslel jsem si, že jsem vyřízený.“

„Ještě si strachu užijete víc,“ řekl Loomis. Očividně se mu s rozbitými rty hovořilo těžce, ale nenávist ho přiměla to vyslovit.

„Neříkal jsem ti, že budeš viset?“ odsekl Sheridan.

„A já ti říkám, že budeš pod drnem přede mnou,“ odpověděl Loomis. „Máme pár chlapců, kteří vědí, jak se zachází s takovými, jako jste vy.“

Sheridan se usmál. „Neslibuj to, co nemůžeš splnit,“ řekl.

Loomis si olízl rty a odplivl si.

„Jesse mě tu nenechá,“ řekl. „Toho se nebojím. Ale vy budete mít spoustu trablů.“

„Je možné, že ti tvůj bratr bude dělat společnost,“ odvětil Sheridan. „Na šibenici!“

Loomis se rozesmál.

„Vsadíme se, že zítra večer budu na svobodě? Ale na vás dva nezapomenu. Vrátím se do Arizony a najdu si vás. Můžete odjet, kam chcete. Toto vám nezapomenu. I kdybyste jeli na konec světa, tak po vás půjdu. Pořád!“ Ještě jednou se rozesmál a dodal: „Neblázněte. Proč mě vlastně chcete vidět viset? Kdyby se se mnou ten starý trouba nezačal v saloonu hádat, tak by se mu nic nestalo. Takové hrdiny nemůžu vystát, hlavně, když se schovávají za plechovou hvězdu.“

Ben Hamish slyšel, jak Sheridan vedle něj seskočil z parapetu.

„Ne,“ prohodil a položil Charlymu ruku na rameno. „Ještě ho potřebujeme.“ Obrátil se k Loomisovi a dodal: „A ty šetři s dechem, budeš ho potřebovat, až pod tebou podkopnou bednu.“

„To bys určitě nejraději udělal osobně, že, Hamishi?“ zazubil se Loomis. „Ale ten starý hlupák nestojí za to, aby se kvůli němu někdo z vás obětoval.“

Ben Hamish přišel k němu, chytil ho za límec, zvedl ho a dal mu ránu pěstí. Loomis zasténal a spadl vedle postele.

„Kéž by tu už byl soudce McCallum,“ řekl Ben Hamish a přistoupil k oknu. „Dokud Jesse Loomis bude vidět šanci odtud Foye vytáhnout, nebudeme ani na vteřinu v bezpečí. Teprve, až bude viset.“

+ + + + +

„Nevěděl jsem, že ty ruce to ještě dokážou!“

Clayburne seděl za stolem, opíral se o něj lokty a prohlížel si své ruce.

„Zabily příliš mnoho lidí,“ dodal.

„A kdyby s tím přestaly?“

Clayburne vzhlédl od svých rukou a vrhl užaslý pohled na Brendu Carterovou. „Kdyby s tím přestaly?“ opakoval. „Nemohou přestat, slečno Carterová. Tyto ruce se naučily zabíjet. Myslel jsem si, že se odnaučily zachraňovat lidské životy, slečno Carterová. Často byly od krve, ale nyní to bylo poprvé po dlouhé době, co ta krev je z rány, kterou jsem nezpůsobil tímto.“ Kývl na svůj revolver.

„Ale teď víte, že to ještě umíte,“ poznamenala. „Teď se mnohé, ba všechno změní. Můj Bože, nikdy nezapomenu, když jsem vás uviděla poprvé. Něco mi napovídalo, že nejste takový jako vaše pověst.“

Clayburne na ni pohlédl, aniž by se usmál. Jeho bledý, úzký obličej byl strnulý.

„Nevěřte tomu, co teď vidíte, slečno Carterová,“ řekl. „Věřte jen tomu, co víte. Zachránil jsem vašeho bratra, ano, ale nejsem víc doktor, než je váš přítel marshal. Podívejte se na mé ruce. Zabily osmnáct lidí a nebylo to pro ně moc těžké. Je to zvláštní. Když na někoho vystřelím, abych ho zabil, tak se ty ruce nikdy nechvějí, ale když někoho operuju, abych mu zachránil život, tak se třesou tak, že je nedokážu zklidnit. Ještě nikdy v životě jsem neměl takový strach.“

„A dokázal jste ho přemoci,“ poznamenala.

„Ano, protože jsem věděl, že Hamish by mé zastřelil, kdybych to nezvládl.“ Měl to být vtip, ale znělo to rezignovaně a beznadějně.

„A co budete dělat teď?“ otázala se Brenda Carterová.

„Pojedu dál,“ řekl Clayburne. Jeho obličej přestal být strnulý, ale jen proto, aby se na něm objevil úsměv, který nebyl opravdový.

„Proč tu nezůstanete?“ zeptala se Brenda Carterová. „Ještě pořád jste dobrý lékař. Mohl byste být úspěšný. Proč to nezkusit?1’ Pohlédla mu do očí a náhle jí selhal hlas.

„Mohl bych vám něco vyprávět,“ podotkl Clayburne a pohlédl na své ruce, na nichž krev pomalu zasychala. „Ale nerad tím otravuju druhé.“

„Možná by bylo lepší, kdybyste mi to pověděl.“

„Nerad o tom mluvím,“ řekl a uhnul jejímu pohledu. „Ale když to chcete slyšet… Mám k vám důvěru, slečno Carterová. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že ještě někdy budu moct pociťovat k druhým důvěru, ale někdy se stávají věci, kterým by se člověk neodvažoval věřit.“

Položil dlaně na stůl tak, že se prsty dotýkal pažeb obou koltů, a vzhlédl k ní.

„Dobrá, budu vám to vyprávět,“ řekl. „Byl jsem lékař v Novém Mexiku, v Albuquerque. To je velké a hezké město. Oženil jsem se a měl jsem útulný dům. Kousek za městem. Byla to velká doba desperados v Novém Mexiku. Jednoho dne…,“ zadrhl se a ona viděla, jak sepnul ruce, „…jednoho dne jsem musel v noci na jeden ranč v okolí. Jel jsem tenkrát v bryčce a ta cesta trvala dlouho. A potom jsem se vrátil.“

Několik vteřin mlčel a tak tlačil prsty k sobě, že mu vystoupily klouby na hřbetech rukou.

„Pak jsem se vrátil,“ opakoval. „Byla ještě tma, ale hvězdy už začínaly blednout. Jel jsem k domu ze západu. Stál přibližně sto yardů od města a kolem rostly stromy a byla tam zahrada. Viděl jsem, že před zahradou stojí koně. Dveře domu byly otevřené. Vypadalo to, jako by tam nikdo nebyl. Ani jsem nepřivazoval koně a hned jsem šel do domu. Vypadalo to tam strašně. Někdo rozbil všechny skříně a okna. Vyběhl jsem po schodech do patra. Všechny dveře tam byly zamčené, až na jedny. Tam jsem našel svou ženu. Ještě žila,“ řekl chvějícím se hlasem. „Ano, ještě žila, když jsem ji našel. Bylo to – bylo to…“

Zakoktal se a dlouho to trvalo, než mohl mluvit dál.

„Hned jsem ji uviděl, když jsem tam vešel. Někdo vyrazil dveře a vtrhl dovnitř. Ležela mezi stolem a skříní a měla dvě střelné rány na prsou. Šaty byly celé od krve. Zvedl jsem ji a položil ji na postel. Sténala. Jsem lékař a vím, kdy je veškerá pomoc marná. A toto byl ten případ. Otevřela oči, pohlédla na mě a pak pohnula rty a já řekl: „Nesmíš mluvit, lásko!“ Přesto jsem věděl, že všechno je zbytečné.“

Opět se na okamžik odmlčel. Viděla, jak ztěžka polkl.

„Řekla mi jedno jméno a že to byli čtyři muži. Čtyři! Vím, že jsem pak chodil s lampou po domě, nevěděl jsem, co mám dělat. Potom jsem se posadil a mluvil s June, která mlčky a se zavřenýma očima ležela na posteli. Mluvil jsem a mluvil, až kdosi přišel. Už nevím, co se dělo pak. Vůbec si na to nevzpomínám. A potom jsem se vydal na lov. Už skoro bylo pozdě. V Demingu tři z nich chytili a ti čekali na popravu. Jeden z nich se jmenoval Sloan, to bylo to jméno, které mi zašeptala June. V noci před popravou jsem šel do marshalovy úřadovny, byl tam jenom zástupce marshala, mladík, který mě neznal. Omráčil jsem ho pažbou revolveru a vyvedl ty tři z vězení. Každý z nich měl na rukou želízka a nevěděli, co s nimi chci udělat. Mysleli si, že mě poslal chlápek, který se jmenoval Donnegan, abych je vysvobodil. Teď vím, že to jméno bylo falešné. Jel jsem s těmi muži do hor k Elephant Butte Lake a tam jsem je zastřelil. Věděl jsem, že už nikdy nenajdu klid. Pět let jsem bloudil po světě. Za tu dobu jsem odkrouhl hodně lidí a každý z nich mohl být ten čtvrtý, kterého jsem po celé ty roky hledal.“

Pohlédl na Brendu a ona uviděla, jak se pomalu uklidňuje.

„Teď, slečno Carterová, víte, proč honím lidi. Nikdy jsem nepřestal doufat, že toho Donnegana, nebo jak se ve skutečnosti jmenoval, jednou dostanu tam, kam patří. Něco jsem se dozvěděl od těch mužů, které jsem zastřelil v lese u Elephant Butte Lake. Ten zabiják má jizvu na tváři, jizvu, která jeho obličej dělí na dvě poloviny.“ Odmlčel se.

„Ale nikdy ho nenajdete a…“

„Ne?“ Clayburne vstal a vzal svůj velký kolt s dlouhou hlavní do ruky.

„Už jsem ho našel, slečno Carterová. Našel jsem ho tady. Je to Jesse Loomis!“

+ + + + +

Ben Hamish ještě pořád stál u okna. Oběma rukama se opíral o parapet a hleděl na ulici. Zahrádku před jídelnou zkrášlovaly nocenky.

Viděl, že Brenda Carterová vyšla po Clayburneově boku z Cohanova domu. Clayburne si zrovna nasadil stetson. Na slunci vypadal vysoký a snědý. Zůstali stát před domem na kraji ulice a mluvili spolu. Náhle se Brenda Carterová narovnala, položila Clayburneovi ruce na ramena a rychle ho políbila.

Ben Hamish cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Rychle pohlédl na Sheridana, jestli si toho všiml, ale Sheridan, který dokouřil cigaretu, se právě snažil zapálit si další.

Pak vzhlédl a řekl: „Hej, tam jdou Brenda a náš přítel. Co myslíš, povedlo se mu to?“

„Jistě,“ odsekl Ben.

„Děje se něco?“

„Mělo by se něco dít?“

„Tak pojď!“ Sheridan mu dal ruku na rameno. „Půjdeme dolů, ne?“

Přešli ulici a vydali se ke Clayburneovi a Brendě Carterové. Ben Hamish zůstal před nimi stát. Cítil na zádech slunce, jak teplo proniká koženým kabátem a košilí a jak se Brenda Carterová usmívá, šťastně a uvolněně. Clayburne působil napjatě. Ve tváři mu nervózně cukalo a v očích měl podivný výraz.

„Je všechno v pořádku, Brendo?“ zeptal se Ben Hamish.

+ + + + +

„Tommy spí.“

Ben Hamish se otočil ke Clayburneovi. „Tak se vám to tedy podařilo,“ poznamenal. Jsem vám velmi zavázán.“

„Udělal jsem to pro slečnu Carterovou,“ odvětil Clayburne. „Nechcete mi teď udělat laskavost? Prodlužte mi pobyt.“

„Můžete zůstat.“

„Vím, že nejste zrovna nadšený,“ řekl Clayburne. „Chápu vás. Musím si jen jít pro své věci a hned jsem zpátky.“

Ben Hamish na něho hleděl přivřenýma očima, když Clayburne, doprovázený Sheridanem, šel přes ulici.

„Chováš se jako hlupák, Bene,“ řekla Brenda Carterová. „Ten muž zachránil Tommymu život, copak to nechápeš? Neměl bys mu dávat tak najevo své nepřátelství.“

„Chápu jenom jedno,“ trpce poznamenal Ben. „Chápu, že chce zůstat v Douglasu, aby tu dokončil svou práci. Je to lovec lidí a větří kořist.“

Brenda Carterová na něj pohlédla se sevřenými rty. Byla velmi bledá.

„Bene, co je s tebou?“ hlesla.

„Nic,“ řekl, aniž na ni pohlédl.

„Ale ano, něco se děje! Řekneš mi, co?“

„Nic to není,“ odvětil. „Vím jenom, že hledá Jesseho Loomise a chce naše město využít k tomu, aby ho dostal. Nechápeš? Při všem, co dělá, je to pořád lovec lidí. Lákají ho odměny.“

Pohlédla na něj, jako by ho v té chvíli potkala poprvé v životě. Potom zavrtěla hlavou a řekla: „Víš, proč hledá Jesseho Loomise? Protože před mnoha lety zabil jeho ženu. Nevíš o něm nic a odsuzuješ ho. Chováš se jako dítě.“

„Ale Clayburne je muž, že ano?“

„Ano, to je.“

„Dobrá,“ řekl, „aspoň si rozumíme.

Nechal ji tam stát, otočil se a šel po ulici k troskám úřadovny. Stáhlo se mu hrdlo. Když stál před troskami, viděl, že toho moc nezůstalo. Kamna, psací stůl, cela, židle, všechno bylo rozmlácené. Přečkaly to pouze pušky ve stojanu. Jen je museli pořádně očistit.

Vytáhl z trosek Slimovo houpací křeslo, přešel po hromadě suti a vzal ze stojanu pět pušek. Byly to tři winchestrovky a dvě krátkohlavňové brokovnice s velkými rážemi. Potom hledal v troskách psacího stolu náboje. Ty, co našel, si nacpal do kapes kabátu a šel zpátky na ulici. Lidé, kteří tam stáli, mlčeli. Rozestoupili se před ním a on mezi nimi prošel, aniž na někoho z nich pohlédl.

Zpod stříšky chodníku vyšel podsaditý Aldington a namířil si to po sluncem zalité ulici k němu. Tentokrát neměl v ústech doutník, zato měl v ruce kapesník, jímž si otíral zpocené čelo. Když spatřil pušku, kterou Ben Hamish držel pod paží, svraštil čelo.

„Co s ní chcete dělat?“ otázal se. „Pustit se do války?“

„Ne, vyhrát ji,“ sarkasticky odvětil Ben Hamish.

„Máte tím na mysli Loomise?“

„Koho jiného.“

Aldington si odsunul šedý stetson z čela a otřel si pot kapesníkem.

„Právě proto s vámi chci mluvit, Hamishi. Vy, jako zástupce marshala…“

„Proč tak úřední tón, starosto?“

„Poslouchejte, Hamishi, v zájmu města..“

Ben Hamish přivřel oči, protože ho oslepovalo slunce. „Město nemá právo se naparovat.“

Aldington zrudl, ale Ben Hamish ho nepustil ke slovu. „Město? Kdo je město?“ otázal se. „Váš břich, Aldingtone, to je vaše město. Ne, nemusíte nic říkat. Všechno už vím. Co můžete dělat? Odepnout mi hvězdu? Jen to zkuste a praštím vás hlavní. Tuto hvězdu mi dal Slim Meeker a jen on by měl právo mi ji odepnout. Hrdí občané Douglasu zalezli, když byl Slim zastřelen, takže zůstaňte zalezlí i teď.“

Všiml si, že to přehnal.

„Omlouvám se,“ řekl. „Nemyslel jsem to tak, Aldingtone. Kde je Condroa?“

„Jel pryč,“ tiše odpověděl Aldington. „Hned za svítání…“

Krysy opouštějí potápějící se loď, pomyslel si Ben „Pokoušel jste se ho přemluvit, aby zůstal?“ zeptal se.

„Po té noční přestřelce?“ řekl Aldington a otřel si čelo. „Já bych věděl, co by pro město bylo prospěšné…“

„Ano,“ povzdechl si Ben. „Ano, ano. I já to vím, Aldingtone.“

Nechal ho tam stát a šel dál.

+ + + + +

V chodbě jídelny narazil na Clayburnea, který si právě připínal opasek. Stál tam skloněný a přivazoval si pouzdro svého dlouhohlavňového revolveru ke stehnu, když tu se v otevřených dveřích objevil Ben Hamish.

„Pokud vás to zajímá, marshale, dostal jsem z Tucsonu odpověď na telegram.“

„Je mi úplně lhostejné, co uděláte, nebo neuděláte,“ poznamenal Ben Hamish. „Jděte mi z cesty.“

Viděl, že Brenda Carterová jde ze schodů.

Řekla: „Ahoj,“ a prošla kolem něj. Zůstal stát nahoře a slyšel, jak dole říká Clayburneovi: „Váš pokoj je připraven, pane Clayburne. Jestli chcete, můžu teď nechat vaše věci přinést z hotelu sem.“

Pak uslyšel, jak Clayburne odpověděl: „Mnohokrát děkuji, slečno Carterová. Přinesu si sem své věci sám.“

Víc se nedozvěděl, protože šel k pokoji, ve kterém nechali Foye Loomise. Otevřel dveře.

„Už jsi zpátky?“ zeptal se Charly Sheridan.

Ben Hamish hodil pušky na stůl. Viděl, že Loomis sedí na posteli a nenávistně na něj hledí.

„Přinesl jsem pušky,“ řekl. „Slyšíš, Loomisi? A kulky jsou ulity pro tvého bratra.“

+ + + + +

„Budeme teď dělat obchůzky jen ve dvou,“ řekl Ben Hamish. „Bylo by příliš riskantní teď chodit sám.“

Seděli v pokoji v patře domu Brendy Carterová. Závěsy byly stažené a svítila tam lampa.

Ben seděl vedle Brendy Carterové na posteli, naproti nim seděl na parapetu okna Sheridan a na jediné židli v rohu Clayburne. V ústech měl tenký černý doutník, ruce v klíně a stetson měl odsunutý na temeni.

„Dobře,“ poznamenal a doutník se mu zhoupl v ústech. „Jeden z nás může spát, zatímco další dva půjdou na obchůzku.“

„Chcete snad jít do toho s námi?“ otázal se oa okna Sheridan.

„Proč ne?“

„Nemusíte to dělat,“ řekl Ben Hamish, aniž by na Clayburnea pohlédl. Zaváhal a potom dodal: „Pokud nechcete.“

„Dva muži nemůžou zůstat vzhůru celou noc,“ opáčil Clayburne a vytáhl si doutník z úst. „Neměli bychom ani na okamžik pochybovat o tom, že Jesse Loomis už ví, kde je jeho bratr. Nemůže na dům zaútočit jako na úřadovnu, to by pro něho bylo nevýhodné. Pokusí se vyřídit jednoho po druhém, proto musíme chodit po dvou. Každý ale na jiné straně ulice.“

„A třetí zůstane tady a bude hlídat Foye Loomise,“ dodal od okna Sheridan.

„Ano.“

„Ten plán je dobrý.“

„Je to ten nejlepší, který v této chvíli máme.“

„Uděláme to tak,“ poznamenal Ben Hamish. Vstal, vzal zbraňový opasek, který visel na noze postele a připnul si ho kolem boků. Nechtěl se dívat na Brendu Carterovou a Clayburneův pohled mu byl nepříjemný.

„Kdo půjde první?“ otázal se.

„My dva,“ řekl Clayburne, který na něho upřeně hleděl.

+ + + + +

Ze severu vanul studený vítr a hnal po ulici prašné víry, které se pohybovaly jako duchové.

Svítilo se už jen v saloonech, které stály na Main Street.

Těžké mraky na obloze Ben Hamish považoval za znamení blížící se bouře. Nad střechami domů se blýskalo a bylo slyšet vzdálené hřmění.

Oblékl si kabát a zvedl si límec. Na rukou měl rukavice. Přesto mu byla zima.

S winchestrovkou pod paží kráčel po své straně ulice ke kraji města, kde začínaly rozlehlé ohrady, v nichž ho v noci ostřelovali. Tam zůstal stát a rychle pohlédl na druhou stranu ulice, kde se v neproniknutelné temnotě pohyboval Clayburne.

Neslyšel žádný zvuk. Pokud se tam lovec lidí nacházel, se musel plížit tiše jako kočka. Odložil své stříbrné ostruhy, než vyšel z domu, v zahradě zamáčkl doutník a zmizel ve stínu. Nyní ho Ben Hamish viděl, jak se vynořil ze tmy a přešel ulici. I on měl zvednutý límec kabátu a klobouk měl stažený do tváře. Šouravými kroky šel k Benu Hamishovi.

„Půjdeme dál?“

„Kam?“ Clayburneův hlas zněl chraplavě.

„Ohradami.“

„Tam?“ Hlavní pušky kývl na siluety výběhů.

„Myslel jsem si…“

„Zapomněl jste na minulou noc?“

„Ne,“ rozzlobeně řekl Ben Hamish. „Ty ohrady nejsou tak prázdné, jak vidíte,“ podotkl Clayburne. „Připadá mi, že Jesse Loomis tam někde nechal jednoho nebo dva své muže, kteří jsou proti nám ve výhodě. Tak tiše, abychom je oklamali, tam přijít nemůžeme.“

„Potom ale nemá smysl jít dál,“ řekl Ben Hamish.

„Měli bychom se někde napít kávy,“ odvětil Clayburne.

Šli vedle sebe po zaprášených prknech chodníku. Vítr hvízdal a prašné víry na ulici byly vyšší a rychlejší. V dáli viděli žlutou zář blesků.

Peng!

V třesku výstřelu se ozval Clayburneův výkřik. Ben Hamish koutkem oka viděl, že Clayburne se vrhl na zem.

O několik vteřin později skočil k němu, vypálil z winchestrovky do tmy, posunul další náboj do komory a znovu vystřelil naslep.

„Ne,“ řekl vedle něho Clayburne. „Mohl by vidět záblesk.“

„Jste zraněný?“ otázal se Ben Hamish.

„Ech,“ řekl Clayburne. „To je jenom škrábnutí.“

„Víte, kde číhá?“

„Někde tam vepředu.“ Clayburne ukázal pravou rukou do temnoty.

„Vidím ho,“ prohodil Ben Hamish. V tom samém okamžiku, kdy uviděl, jak se za jedním kůlem vztyčila postava, ta zase zmizela. Chvíli byly slyšet kroky, potom se rozhostilo ticho.

Ben Hamish vyskočil a rozběhl se k místu, kde viděl ten stín. Vedla odtud úzká ulička.

Slyšel, jak na něj volá Clayburne, ale nerozuměl mu. Vydal se mezi stěny domů a běžel uličkou. Kdesi daleko vepředu, se ozývalo dupání, které se vzdalovalo. Zadýchán běžel dál a pak se náhle ocitl na dvoře. Zel prázdnotou. Neslyšel žádné zvuky, jen meluzínu a hřmění. Potom se však zablesklo a on tak mohl vidět harampádí, které tam leželo. Vítr zvedl starý papír a odnesl ho na zadní stěnu jednoho domu. Zablesklo se.

Ben Hamish stál se zatajeným dechem u stěny a srdce mu divoce bušilo. Pušku držel v ruce, ukazováček měl přiložen na spoušti. Cekal, jestli neuslyší zvuk, který by mu napověděl, kde ten muž je, ale nic neslyšel. Sklonil se, zvedl kámen a hodil ho na prázdný sud. Zadunělo to.

Nic se nedělo.

Pomalu se vydal zpět.

Měl zlost. Ten chlápek unikl, o tom nebylo pochyb.

Začalo pršet.

Dorazil ke konci úzké uličky a rozhlédl se. Nebylo nic vidět. Náhle se někdo dotkl jeho ramene. Obrátil se a zvedl pušku.

„To jsem já,“ ozval se Clayburneův hlas. Ben Hamish viděl ve tmě jeho bílou košili a došlo mu, že si svlékl kabát.

„Kam tě trefil?“ zeptal se.

„Je to jenom škrábnutí,“ odvětil Clayburne. „Tady!“ Chytil ho za levou ruku. „Uvažte mi kolem ní kapesník. Ne, ne tak pevně! Ano, tak!“

Opět si oblékl kabát.

Ben Hamish si sáhl do kapsy kalhot, vytáhl dva náboje z winchestrovky a nabil ji. „Utekl,“ zavrčel. „Měl příliš velký náskok.“

Clayburne si nechal kabát rozepnutý a sáhl po pušce opřené o zeď domu. Vzal ji do levé ruky.

„Pěkně jste ho prohnal,“ řekl. „Nemusíme spěchat. Ten nám neunikne.“

Zástupce marshala vzhlédl od pušky. „Vy víte, kde je?“ vyhrkl.

„Sedívsaloonu Apache,“ odpověděl Clayburne. „Ne. Nemusíte spěchat. Šel tam oklikou, a poněvadž mě nemohl vidět, myslí si, že jsme ho pronásledovali oba. Tak brzy se na ulici neodváží.“

Vydali se zpátky k saloonu Apache, jenž stál na té samé straně ulice. Ze dveří se ozývalo piano.

Clayburne přišel ke křídlům dveří a rychle nahlédl do saloonu. Ben stál vedle něho.

Bylo tam jen sedm lidí. Dva stáli u baru a mluvili spolu, ostatní seděli u stolů. Byli to tři občané Douglasu, kteří hráli poker a jeden který seděl sám a hleděl na zpola plnou sklenici. Opíral se lokty o stůl a bradu měl v dlani. Oba muži u pultu na sobě měli kovbojské šaty a Ben si vzpomínal, že už je někdy viděl. Byli to jezdci zjednoho ze vzdálených rančů.

Docela vzadu v rohu seděl nějaký muž, a Ben Hamish, který koutkem oka pozoroval Clayburnea, si všiml, že pohled toho chlápka je upřen na něj.

Byl to Mexičan. Zdálo se, že se od ostatních drží opodál, seděl sám u kulatého stolku, opíral se o opěradlo židle a před sebou měl sklenici whisky. Byl oblečený do černého charra se stříbrnými třásněmi. Pod opaskem měl okolo boků přivázanou širokou červenou šerpu. Vedle něho leželo sombrero, černé, vyšívané a se stříbrnou stužkou. Vypadalo to, že není ozbrojený. Neměl za opaskem ani revolver ani nůž.

„To je jeden z Loomisových ničemů,“ procedil Clayburne mezi zuby. „Juan Casanueva. Znám jeho tvář ze zatykače. Hledají ho v Novém Mexiku kvůli nějakým věcem. Ale co vím, tak to není vrah.“ „Jdeme dovnitř,“ řekl Ben Hamish.

Clayburne ho zadržel. „Připněte si svou hvězdu, chlapče,“ řekl. „Zatknout ho musíte vy. Ale budu vám krýt záda.“

„Není ozbrojený,“ namítl Ben Hamish.

„Není?“

„Nevidím, že by měl nějakou zbraň.“ „Přesto buďte opatrný.“

„Jistě, budu.“

Ben Hamish rozrazil dveře a vešel dovnitř. Viděl, jak se k němu na chvíli všichni otočili, ale potom, jako by ztratili zájem, se zase věnovali svému. Pouze Mexičan na něho zdánlivě lhostejně hleděl svýma černýma očima.

Ben Hamish si sáhl do kapsy a vytáhl marshalskou hvězdu. Všiml si, že v očích muže v charru se zajiskřilo. Pomalu šel mezi prázdnými stoly k Mexičanovi, který zvedl ruku, prohrábl si bradku a sáhl po sklenici. Napil se a při tom pozoroval Bena Hamishe, který zůstal stát před jeho stolem.

Potom sklenici postavil na stůl a zeptal se: „Que es, seňor?“

Ben Hamish řekl: „Pojďte se mnou, Juane Casanuevo! Jste zatčen.“

Muž se na něho usmál, načež v bezmocném gestu zvedl pravou ruku k uchu, pokrčil rameny a poznamenal: „No puedo comprender, seňor. No hablo su lengua.“

V tom okamžiku se od dveří ozval Clayburneův ostrý hlas: „Rozumíš velice dobře, Juane! Vstaň a pojď s marshalem!“

Ben Hamish viděl, jak se snědý muž přestal usmívat.

„Porque?“ zeptal se. „Proč? Proč já být zatčen? Proč?“

Clayburne přišel k jeho stolu.

„To ty víš velice dobře, Sunny,“ podotkl. „Musíš se naučit líp střílet, jestli se chceš vyhnout takovým komplikacím.“

„Que complicaciones?“ řekl Mexičan. „Já jsem nestřílel. Čím bych střílel? He? Hubou?“

„Neslyšels, Juane?“ tiše opáčil Clayburne. „Jsi zatčen. Takže pojď!“

„Vaya!“ řekl muž. „Vaya! Nechte mě na pokoji. Zmizte! Pronto! Nechte mě vypít mou whisky. Chci se jen napít whisky a pak jít.“

„Můžeš jít hned,“ řekl Clayburne.

„Déjame!“

Mexičan vstal, chopil se své sklenice a postrčil ji doprostřed stolu.

Ben Hamish si ani nevšiml pohybu vedle sebe, když vedle něj třeskl výstřel. Ta rána byla v uzavřené místnosti ohlušující. Cítil štiplavý kouř. Viděl, jak se Mexičan při tom výstřelu toporně otočil, narazil do stolu, strhl ho na zem a zůstal ležet na podlaze. Vedle něho ležely střepy sklenice a mezi nimi byla rozlitá whisky.

Muži, kteří hráli karty, se při výstřelu zvedli, barman se skryl pod výčepní pult a oba kovbojové pohlédli na Mexičana, který ležel na podlaze s jednou rukou zkroucenou pod tělem a druhou vedle sebe.

Ben Hamish pomalu pohlédl na Clayburnea, jenž držel v ruce dlouhohlavňový černý revolver, z jehož hlavně stoupal dým.

„Vy jste ho zastřelil zezadu,“ řekl. „Vy jste ho…“

Clayburne strčil kolt do pouzdra.

„To byla vražda!“ řekl Ben Hamish chraplavým hlasem. „Nebyl ozbrojený!“

Clayburne přistoupil k Mexičanovi, dal mu špičku boty pod bradu a pootočil mu hlavu.

„Myslíte, že je možné někoho zasáhnout do spánku, když se k vám otočí zády?“ otázal se.

Ben Hamish viděl, jak Mexičanovi z rány na spánku vytéká krev a řine se nad otevřenýma očima.

Bylo mu tak zle, že nevěděl, jestli to přemůže.

„A toto?“ otázal se Clayburne a otočil Mexičana na záda.

Ben Hamish viděl, jak lovec lidí banditovi odhrnul charro.

V ohnuté pravé ruce, kterou měl ještě stále pod tělem, držel dlouhohlavňovou osmatřicítku bez spouště.

Ben Hamish vzhlédl a jeho pohled se setkal s Clayburneovým.

„Vy jste to viděl?“ zeptal se.

„Věděl jsem, že má kolt pod šerpou. Pod charrem se mu rýsovala pažba.“ Sehnul se, otevřel Casanueovovu dlaň a vzal z ní revolver. Nad zastřeleným mužem ho podal Benu Hamishovi, který si jej vzal.

„Na pět yardů by Juan nikdy neminul,“ poznamenal Clayburne.

„Když se k nám obrátil zády, viděl jsem, jak pohnul pravou rukou.“

Ben Hamish na něho mlčky hleděl se sevřenými rty a pak hodil revolver vedle mrtvého.

+ + + + +

Když zavřel dveře, sundal si Ben Hamish klobouk a oklepal ho o zeď. Kapky vody stříkaly na všechny strany. Pověsil ho na věšák, vysvlékl si kabát a pověsil ho vedle něj. Venku se náhle ozvalo šumění deště. Strhl se liják. Ben Hamish opřel pušku o stěnu a stáhl si rukavice.

„Měli by tu někde kávu?“ otázal se Clayburne, který si utřel mokrý obličej.

„Nějakou přinesu,“ řekl Ben Hamish. „Běžte dovnitř a ohřejte se. Na jídlo sem teď nikdo nepůjde. V takovém lijáku nikdo nevytáhne paty z domu.“

Clayburne odhrnul závěs jídelny a zmizel za ním. Ben slyšel, jak si přisunul židli, a pak se z patra ozvaly kroky blížící se ke schodům. Nahoře se objevily dvě nohy ve vysokých tmavých jezdeckých holínkách. Potom spatřil celou postavu.

„Ahoj, Charly,“ pozdravil Ben. „Je tam káva?“

Sheridan s rukama v kapsách sešel zvolna ze schodů.

„Konvice je v kuchyni,“ řekl. „Je něco nového?“

„V saloonu Apache jsme dostali jednoho z Loomisových lidí,“ odpověděl Ben.

„Slyšeli jsme výstřely,“ řekl Sheridan. „Kde je Clayburne?“

Ben Hamish ukázal palcem přes rameno. „Tam!“ prohodil.

Chtěl projít kolem Sheridana do kuchyně, ale ten ho chytil za ruku. Obrátil se a pokusil se vytrhnout, ale potom spatřil Sheridanův obličej a zarazil se. Sheridan mu pustil rukáv, strčil si dlaně za opasek a vrhl na něho zvláštní pohled.

Než mohl Ben něco říct, poznamenal: „Kávu přinesu já. Radši běž nahoru za Brendou!“

„Proč? Kde je?“

„Ve svém pokoji,“ řekl Sheridan. „Poslouchej, Bene! Takto to dál nejde. Ty víš, že k ní hodně cítím.“

„Každý k ní, jak se zdá, hodně cítí,“ odtušil Ben Hamish.

„Víš, jak to myslím,“ odvětil Sheridan. „Vždycky jsem ji považoval za svou sestru. To dobře víš. Bene, to děvče je příliš dobré na to, aby se tu utrápilo. Už to nevydrží. Nemůžeš po ní toto všechno chtít. Neměli bychom si nic předstírat. Bene, oba víme, že soudce McCallum tu nebude dřív než pozítří. Brenda to tak dlouho nevydrží. Každou vteřinou, kdy nejsi tady, se třese, že padne výstřel a ty se už nevrátíš. Pokud tak budeš pokračovat, Bene, tak ji ztratíš. Přemýšlels o tom? Běž nahoru a promluv si s ní.“

Obrátil se a šel do kuchyně.

Ben na něj pohlédl, náhle se otočil a vydal se po schodech nahoru. Věděl, kde je Brendin pokoj.

Před jejími dveřmi se zastavil, chvíli váhal a zaklepal. Několik vteřin tam čekal, potom znovu zaklepal, ale zevnitř se nic neozvalo.

Pomalu zmáčkl kliku a dveře se otevřely dovnitř.

Pokoj byl tmavý, závěs byl zatažený. Ve slabém svitu, jenž tam pronikal z chodby, viděl, jak dívka leží na posteli a tvář má v polštáři. Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Stál tam, ale slyšel jen její tiché oddechování. „Brendo?“ řekl.

Neozvala se žádná odpověď.

„Brendo?“

Nic.

Potmě přišel ke stolu a narazil do petrolejové lampy. Zařinčel skleněný cylindr.

Náhle se ozval její hlas: „Ne, Bene! Nerozsvěcuj, prosím!“

Přišel k ní a posadil se na okraj postele.

Vtom se jí z hrdla vydralo přidušené sténání, posadila se, objala ho kolem krku, přitiskla svůj obličej k jeho a chvějícím se hlasem řekla: „Já už nemůžu, Bene! Na světě je tolik míst. Proč musíme být zrovna tady? Já už to tady nevydržím. Ten strach, pokaždé, když venku padne výstřel a já si musím myslet, žes to byl ty – ty – Bene! Bene! Já tě miluju. Nikdy jsem nevěděla, jaké to je. Ale každá ta střela zasáhne i mě, mám o tebe takový strach, že ani nemůžu myslet na něco jiného. Bene, já už nemůžu. Takto to dál nejde, to nejde!“

Ben Hamish naslouchal šumění deště. Cítil, že Brenda pláče.

„Tak dobrá, Brendo,“ pomaluřekl. „Vstaň a připrav se. Přestaň plakat. Odjedeme z města. Neber si toho moc, za několik dnů jsme zpátky. Ale pospěš si! Musíme pryč, dokud ještě prší. Rychle!“ Když přišel do velké, spoře osvětlené jídelny, ohlédli se na něj Sheridan a Clayburne. Seděli poblíž kamen. Všechna okna byla zatažená a svítila tam jen jedna petrolejová lampa, takže tam bylo šero.

Ben Hamish si přitáhl židli a posadil se na ni. Nalil si hrnek kouřící kávy a vzal ho do obou rukou, aby se ohřál.

Dlouho mlčeli, potom Ben Hamish vzhlédl z hrnku a obrátil se ke Clayburneovi.

„Svou hru jste vyhrál, Clayburne. Brenda, Charly a já za čtvrt hodiny opustíme spolu s Foyem Loomisem Douglas. Město takříkajíc patří vám. Můžete tu zůstat, jak dlouho chcete.“

„Takže jste konečně dostal rozum,“ podotkl Clayburne a přikývl. „To je hezké. Děkuju!“

„Neděkujte mně,“ řekl Ben Hamish. „Poděkujte Brendě!“ Usrkl kávy, načež řekl: „Jste si jistý, že se s Loomisovými bandity vypořádáte sám?“

„Udělám, co budu moct,“ řekl Clayburne. „Chci jen jednoho. Ale až ho odkrouhnu, ostatní prchnou. Když se od těla oddělí hlava, tak se údy rozpadnou. Vypijte tu kávu a pospěšte si.“

Sheridan odsunul svou židli, dopil kávu a řekl: „Jdu.“ Chopil se klobouku, pláště a pušky, které položil na židli vedle sebe, a hodil si tmavý plášť na ramena.

„Hned jsem zpátky,“ řekl. „Vezmeme s sebou soumara?“

„Pojedeme se čtyřmi koňmi,“ odpověděl Ben Hamish. „Víc jich brát nebudeme. A pospěš si!“

Sheridan se usmál. „Rozkaz,“ řekl žertem. Pak vyšel ven a za jeho zády se shrnul závěs. Z chodby se ozvaly kroky a pak se otevřely dveře.

V jídelně panovalo naprosté ticho.

Tu venku třeskl výstřel.

Ben Hamish vstal.

„Charly!“ zvolal.

Zařinčelo sklo, dovnitř vletěly střepy. Zvenku někdo střílel do slabě osvětlených oken.

„K zemi!“ prohodil Clayburne a vrhl se na podlahu, přičemž ve stejném okamžiku tasil kolt.

Zvedl ruku, krátce mířil a vystřelil na petrolejovou lampu. Střela rozbila skleněný cylindr a plamínek zhasl.

Do stěn se zarývaly kulky, venku se ještě stále střílelo.

Ben Hamish slyšel v takřka neproniknutelné tmě Clayburneův hlas. „Musíme ven.“

Zvedli se a přikrčeni běželi ke dveřím. Při tom naráželi do židlí a stolů, až protápali k závěsu, pod kterým prosvítalo světlo.

Ben Hamish byl první, kdo vyšel na chodbu. Stáhl knot lampy na stěně tak, že zhasla. Ze schodů se ozvaly tiché kroky, načež uslyšel hlas Brendy Carterové. Volala na něho.

„Zůstaň tam,“ vyhrkl. Pootevřel dveře a vyhlédl ven. Venku se nic nehýbalo. Už se tam nestřílelo. Do tváře mu padaly kapky. Branka zahrádky byla otevřená a pohyboval jí vítr. Na vlhké půdě a mokrých listech se odrážela nažloutlá zář vzdálených blesků. Skrze hvízdání větru slyšeli hřmění.

Ben prošel dveřmi a přikrčen běžel zahrádkou. Déšť ho bičoval tak, že musel zavřít oči. Pod botami mu čvachtala voda. Pak se k němu přiblížily kroky.

„Už tu nejsou,“ hlesl Clayburneův hlas, který v tom větru zněl zvláštně. „Cítím to.“

Ben Hamish přikrčeně doběhl k plotu zahrádky a vyhlédl ven mezi dvěma latěmi.

Venku, ve velké kaluži vody, někdo ležel.

Ben Hamish přeskočil plot a uprostřed té špinavé kaluže dopadl na kolena. Aniž by dal kolt do pouzdra, vzal Sheridana pod paže a otočil ho na záda. Sheridanovi bezmocně spadla hlava stranou. Jeho tvář byla tmavá, mohla být i od špíny, ale Ben Hamish věděl, že to není špína. Chvíli Sheridanem lomcoval.

„Charly!“ zamumlal. „Charly, řekni něco! Řekni jediné slovo! Jediné slovo!“

Clayburne se k němu sklonil a zatlačil Sheridanovi oči.

Náhle řekl: „Nechte toho! Už vám nic neřekne!“

Ben se k němu otočil. Do tváře mu padaly kapky deště.

„Ne,“ vykřikl. „To není pravda! Ne, ne…“

Clayburne ho odstrčil a zvedl Sheridana.

„Musíme ho odnést dovnitř.“

Ben Hamish bezmocně stál na dešti.

„Pojďte se mnou,“ řekl Clayburne unaveně.

Ben pomalu kráčel za ním.

Vevnitř položili Sheridana na stůl. Ben Hamish zůstal stát vedle dveří. Brenda Carterová rozsvítila lampu.

Sheridan vypadal drobně, když ležel na stole. Z pláště, z rukou, z vlasů mu kapala voda.

Ben pohlédl na Brendu a Clayburnea, pak přišel ke stolu, odvázal si zcela promočený šátek a začal chvějícíma se rukama Sheridanovi otírat tvář, na které byla krev smíchaná s blátem. Krev vytékala z ranky nad levým okem.

Třásla se mu brada a rty měl stále křečovitěji sevřené. Zachvěl se. Vtom mrštil šátkem na zem a otočil se. Pěsti měl zatnuté v bezmocném gestu.

„Zavraždili ho,“ řekl hlasem, který téměř nebylo slyšet. „Ale teď je konec!“

Odstrčil židli, která mu stála v cestě, tak prudce, že se s rachotem převrhla, a šel ke stolu, na němž ležely zbraně, které odpoledne přinesl z úřadovny. Byly zabalené ve velkém ubrusu.

Rozbalil je a vytáhl brokovnici s dvěma hlavněmi. Vztekle otevřel komory a zatímco jednou rukou trhal krabičku s náboji, druhou z ní vytáhl dva náboje a vložil je do komor. Pak hlavně zase zacvakl. Potom si začal cpát náboje se sekaným olovem do kapes.

Brenda Carterová, jež tam stála s petrolejkou v ruce, na něho rozechvěle hleděla. „Bene,“ řekla. „Ne!“

„Co chcete dělat?“

Ben Hamish se vyhnul pohledem Clayburneovi a obrátil se ke dveřím.

Lovec lidí se mu ale postavil do cesty. „Ptal jsem se, co…“

Ben Hamish na něho pohlédl jiskřícíma očima.

„Jděte mi z cesty!“ přidušeně zavrčel.

„Ne.“

Ben Hamish zvedl brokovnici a natáhl oba kohoutky.

„Z cesty!“ vykřikl.

Clayburne mu pohlédl do očí a ucouvl.

„Kam chcete jít v tomhle stavu?“

„Uhněte! Uhněte mi z cesty!“

„Jste blázen, Hamishi.“

Ben zvedl pušku a namířil Clayburneovi na obličej.

„Vy a Brenda,“ chraplavě řekl hlasem chvějícím se nenávistí, „kdybyste nás nepřesvědčovali, abychom odjeli, tak by teď ještě byl naživu. Copak to nechápete? Zabíjejí jednoho mého přítele po druhém. Kdo bude další? Brenda? Nebo vy, Clayburne? Jak by se vám líbilo ležet na tom stole? Jděte mi z cesty!“

Chtěl projít kolem něj. Clayburne se pokusil ho zadržet, ale Ben ho udeřil pažbou do brady a Clayburne se skácel na zem. Ben Hamish vyběhl ze dveří a Brenda Carterová se pokoušela ho dohnat.

Clayburne se posbíral ze země a chytil ji za ruku. Měl rozbité rty, krvácely.

„Přivedu ho zpátky,“ řekl. Vyběhl na chodbu a odtud na ulici.

Po Benu Hamishovi však nebylo ani památky.

Pořád pršelo.

Clayburne si přiložil dlaně k ústům.

„Bene!“ vykřikl. „Bene! Bene!“

Zablesklo se a jeho volání zaniklo v dunění hromu. Vítr mu hnal déšť do tváře.

„Hamishi!“

Nikdo mu neodpověděl.

+ + + + +

Ben Hamish vrávoral ke žlutým světlům saloonu Apache. Vůbec nevnímal déšť, který ho bičoval. Vlasy mu visely v mokrých, lesknoucích se pramenech v čele, když rozrazil dveře a vešel do saloonu. Zraky všech přítomných se upřely na něho.

Náhle se rozhostilo ticho. Stál vedle dveří a rozhlížel se. Pušku držel v rukou. Stačil by jediný podezřelý obličej a…

Zadýchán tam stál, byl přikrčený a očima bloudil po saloonu, ale viděl jen známé tváře. Byl tam i Aldington. Nedaleko od něj.

Slyšel, jak řekl: „Co je s vámi marshale? Jste nemocný? Nechcete se napít?“ Pak řekl hlasem, který zněl jako hlas někoho jiného: „Táhněte k čertu.“

Kdosi tiše podotkl: „Je šílený. Podívejte se mu do očí!“

Ben Hamish se otočil a nejistým krokem vyšel ven.

+ + + + +

Clayburne seběhl ze schodů. Měl na sobě tmavý plášť. Proběhl kolem Brendy do jídelny, vzal si druhou brokovnici, nabil ji, strčil si hrst nábojů do kapsy saka a obrátil se ke dveřím.

„Oba jsme to mysleli dobře,“ prohodil, když se na chvilku zastavil vedle ní. „Ale měli jsme smůlu. Teď se vydal po jejich stopách. Už se ho nepokoušejte zastavit, nebo ho určitě ztratíte.“

Potom vyběhl ven.

+ + + + +

Ben vyběhl z posledního saloonu na Main Street.

Stál na dešti ve studené noci a díval se na kaluže, v nichž se odráželo světlo ze saloonu za jeho zády. Viděl každou kapku, která dopadla do vody. V rukou držel pušku, ale hleděl do kaluží. Cítil se osaměle a unaveně.

Ztratil přátele, s nimiž šest let prožíval dobré i zlé, nebezpečí a boj. Takové věci dokážou být silnější než láska k ženě.

V tom okamžiku nemyslel na Brendu, jen na Slima Meekera a Charlyho Sheridana, a pocit prázdnoty, osamělosti a opuštěnosti byl tak intenzivní, že si myslel, že to už nevydrží.

Dokud jej hnala nenávist a touha pomstít se, byl schopen se pohybovat, mluvit, myslet, cítit. Nyní tam již nebylo nic, nic kromě tmy a deště, do něhož se občas kdesi v dálce zablesklo.

Uslyšel kroky, ale neobrátil se.

Kroky se zastavily za ním.

„Nic jste nenašel?“ zeptal se hlas lovce lidí.

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Pojďte!“ řekl Clayburne. „Půjdeme zpátky! Nemůžete stát v dešti celou noc.“

Ben Hamish mu neodpověděl.

„Každý člověk má určenu svou hodinu,“ tiše řekl do temnoty. „Ať už se stane cokoli, všechno je předurčeno. Kdyby vám to nějak pomohlo, tak bych vám řekl, že vím, jak se cítíte. Ale nezapomeňte na slečnu Carterovou.“

„Ne.“ „Pak pojďte.“

Ben pomalu otočil hlavu a pohlédl na Clayburnea.

„Musíme je najít.“

„Ne, teď ne. Jak jste na tom teď, byl byste pro ty bandity snadným terčem. Ne, teď ne! Poslouchejte, Bene, chlapče, příležitost se naskytne, ale ne teď a ne tady.“ Chvíli mlčel, načež naléhavým tónem řekl: „Jesse Loomis přijede, a my budeme tady a nikdo nám neunikne.“

Ben na něj pohlédl, ale jeho pohled byl upřen kamsi za Clayburnea.

„Nikdo?“ zeptal se.

„Nikdo.“

Emmett Ronson, šedovlasý barman saloonu Apache stál za mosazí pobitým pultem, četl staré noviny a šťáral se zlomenou sirkou v zubech.

Toho večera měl Emmett Ronson špatnou náladu, protože pršelo a v saloonu nikdo nebyl. Rozladěně vzhlédl, když zavrzaly dveře a dovnitř vešlo několik mužů. Poněvadž byl krátkozraký, poznal jen, že jsou oblečení jako kovbojové. Složil noviny, strčil je pod pult a řekl: „Co to bude, chlapci?“

Ignorovali ho. Ronson slyšel, jak jeden z nich řekl: „Zůstaň stát vedle dveří, Lee. Kdyby někdo šel k saloonu, hvízdni.“

Pět mužů přistoupilo k pultu a postavilo se vedle sebe před Ronsona.

„Whisky!“ řekl jeden z nich.

Ronson před ně postavil pět sklenic a nalil do nich whisky.

„Ještě jednou!“ zabručel muž a Ronson jim nalil znovu. Pak pohlédl na muže, který s ním hovořil. Byl to vysoký, urostlý chlápek s červeným, širokým obličejem, přes nějž se táhla jizva.

„Co je ve městě nového?“ zeptal se zjizvený muž, když usrkl whisky.

„Kdybyste přijeli dřív, mohli jste vidět přestřelku,“ odpověděl Ronson.

„Dostali někoho?“ zeptal se muž s jizvou.

„Jednoho Mexikána.“

„Juana,“ řekl muž stojící vedle chlápka s jizvou. „To byl Juan. Ten idiot chtěl tu odměnu, kterou …“

„Tiše,“ zavrčel muž s jizvou a opět se obrátil k Ronsonovi. „Nevěděl jsem, že zástupce marshala je s revolverem tak rychlý.“

Ronson si rýpal zápalkou mezi zuby.

„To nebyl zástupce marshala,“ opáčil. „Toho Mexikána zastřelil nějaký cizinec. Bylo to tak rychlé, že nikdo neviděl, jak to udělal. Naráz třeskla rána a Mexikán ležel na podlaze.“

„Co to bylo za cizince?“ vyzvídal ten znetvořený muž.

„To nevím.“

Muž s jizvou se bleskově sklonil k barut, drapl Ronsona za košili a přitáhl ho k sobě.

„Na něco jsem se tě ptal,“ řekl a přivřel oči. „Takže?“

„Já to nevím,“ vyhrkl Ronson a pokusil se mu vytrhnout, ale muž s jizvou měl ocelové sevření. „Vážně to nevím. Byl to ten samý, co zastřelil McCalla. Lovec lidí, říká se.“

Muž s jizvou ho pustil a barman zavrávoral dozadu, k zrcadlu, které viselo na stěně.

„Lovec lidí?“ řekl muž vedle chlápka s jizvou. „Dokážeš si představit, že by se McCall nechal oddělat od někoho takového?“ Otočil se k barmanovi. „Kámo, měl kulku v zádech?“

„Říká se, že v čele,“ odpověděl Emmett Ronson a upravil si límec.

„A jak ten chlápek vypadal?“

„Byl vysoký a pohublý.“

„Měl u sebe něco zvláštního?“

„Ne.“

„Vzpomeň si.“

„On – on měl…,“ koktal Ronson.

„Co měl? Dělej, mluv.“

„Zvonek na sedle, lidé to tvrdí.“

„Co?“ Zjizvený muž se předklonil. „Řekni to ještě jednou!“

„Zvonek.“

Muž vedle zjizveného chlápka vzhlédl a řekl: „Co je, Jesse? Ty ho znáš?“

Muž s jizvou vzal svou sklenici, vypil ji a postavil ji na výčepní pult. Upřeně hleděl na Ronsona, který zbledl. Potom se obrátil, opřel se lokty o pult a pohlédl ke dveřím. „Takže přijel,“ řekl tak tiše, jako by mluvil jen sám k sobě. „Přece přijel.“

+ + + + +

Brenda Carterová stála před svými dveřmi a hleděla na Clayburnea, který šel tiše po chodbě. Trhl sebou, když ji uviděl.

„Chcete ven?“ otázala se.

Vzal ji za ruku, odvedl ji ke schodům a tam zůstal stát. Byl vážný.

„Co je s Benem?“ zeptal se. „Spí?“

„Ne.“

„Slečno Brendo. Neříkejte mu, že jsem odešel.“

„Proboha, kam chcete jít?“

„Já…“ Nedořekl to.

„Prosím,“ naléhala. „Povězte mi to!“

„Hledám Jesseho Loomise,“ odvětil.

„Ale on není sám.“

„Je to tak lepší.“

„On vás zabije.“

„Neprodám svou kůži lacino. Budu radši, když Ben nepůjde se mnou.“ Usmál se, ale ten úsměv byl chladný a hořký. „Neřekl jsem vám všechno, když jsem vám vyprávěl o sobě a o Jessem Loomisovi. Teď to chci napravit. Měsíc předtím, než se stalo to s mou ženou, zemřel Tim Loomis, třetí z bratří Loomisů. A byla to má vina. Byl postřelen při přepadení jednoho dostavníku a já tehdy odmítl jet s Foyem Loomisem do San Andres Mountains a pomoct mu. Jesse Loomis se mi hrozně pomstil. Když jsem Foye Loomise viděl ve vězení a slyšel, kdo to je, okamžitě jsem si byl jistý, že jeho bratr Jesse nemůže být daleko. Proto jsem chtěl zůstat tady. Věděl jsem, že v tom jsou nějak namočení bratři Loomisové. Ale jistý tím, že jsem u cíle, jsem si byl teprve tehdy, když jsem při přepadení vězení spatřil tvář Jesseho Loomise. A teď si jedu pro něho. Má žena vám byla velmi podobná, slečno Brendo, velmi podobná. Nechci, abyste vy a Ben zažili to samé – rozumíte, ne? Mějte se hezky.“

Sklonil se a políbil ji na čelo. V následujícím okamžiku ho otočila čísi ruka a úder do obličeje ho poslal ke stěně.

Vzhlédl a spatřil černé ústí koltu, pak pohlédl výš a uviděl zkřivený obličej Bena Hamishe.

„Co to mělo být?“ zeptal se.

Ben Hamish natáhl kohoutek svého koltu.

„Představoval jste si to jednoduše,“ zavrčel. „Odděláte všechny ksindly z Loomisovy bandy a shrábnete za ně odměnu, potom vezmete Foye Loomise s sebou do Nového Mexika, dostanete odměnu i za něj a já to mezitím koupím a vy ještě k tomu všemu budete mít i Brendu, co? Měl bych vás sejmout! Ví Bůh, že bych to měl udělat, a nechápu, proč vás nechávám naživu. Ale jedno vám řeknu, Clayburne. Až se rozední a já vás ještě uvidím ve městě, tak už nebudete potřebovat koně, abyste odjel z Douglasu.“

„Bene!“ Brenda Carterová na něho rozčarovaně hleděla.

„Buď zticha!“ zavrčel. „Odvedu tě teď ke Cohanovu domu.“ Pak pohlédl na Clayburnea, jenž se opíral o stěnu. Nevypadalo to, že by se chtěl bránit. Jen na něho klidně hleděl.

„Nesejmul jsem vás proto, že jste zachránil život toho chlapce,“ řekl. „Ale až se vrátím, Clayburne, už vás tu nechci vidět. Jinak vás oddělám, rozumíte?“

„Ano,“ řekl lovec lidí tichým a klidným hlasem.

+ + + + +

Ben Hamish ze židle, na které seděl, viděl, že venku svítá. Okno bylo otevřené a dovnitř vanul chladný vzduch. Vítr se otočil a oznamoval nový den. Ben pustil cigaretu na podlahu a zašlápl ji holínkou. Pak vstal, vzal z nohy postele těžký revolverový opasek, připnul si ho, šel ke stolu, vzal brokovnici, otevřel její komory a podíval se, zda je nabitá. Potom je zase zaklapl, přešel několika kroky chodbu a vešel do pokoje, ve kterém drželi Foye Loomise. Desperát nespal. S přivřenýma očima ležel na posteli, a když uviděl Bena Hamishe, ušklíbl se.

Ben Hamish zkontroloval želízka, a když viděl, že je všechno v pořádku, vstal. Nepodíval se Loomisovi do očí.

„Vypadáš jak chodící zbrojírna,“ řekl bandita. „Čekáš na mého bratra?“

Ben Hamish se obrátil a přistoupil k oknu, aby vyhlédl ven. Ulice zela prázdnotou.

Šel ven a po schodech sešel dolů.

+ + + + +

Brenda Carterová se probudila z krátkého, neklidného spánku, když se Tommy na její posteli začal hýbat. Sténal ze spánku a snažil se otočit na poraněnou stranu, ale Brenda mu to nedovolila. Opatrně mu utřela zpocené čelo.

Venku před oknem začalo svítat, dovnitř pronikalo šero a v něm všechny předměty vypadaly, jako by byly zaprášené. Brenda Carterová čekala, až se hoch uklidnil a jeho dech byl pravidelný. Potom položila kapesník na postel a přistoupila k oknu. Venku bylo všechno šedé, domy, ulice, obloha, i vítr jako by byl šedý. Chytila se parapetu a tísnivý pocit, který ji trápil, byl ještě silnější.

Od chvíle, kdy viděla, jak Clayburne odjel z města – stála u okna jako teď – měla strach a třásla se. Jistě, pro Clayburnea to bylo snadné. Stačilo mu jen čekat před městem, až Jesse Loomis opustí Douglas, aby ho potom odkrouhl, ale Ben…

Sevřela tvrdé dřevo parapetu tak, že ji to zabolelo. Kdyby byla schopná pro něho něco udělat…

— Ben Hamish rychlými kroky přešel ulici a zamířil k pochmurně vypadajícím ruinám marshalovy úřadovny. Pod paží držel brokovnici a kapsy měl plné nábojů, ale necítil se jistě.

Vylezl na hromadu suti a rozhlédl se. Zbylé tři stěny ho trochu chránily, i když nebyly příliš velké. Povytáhl si kabát a rozhlédl se.

Saloon Apache stál o něco dál na druhé straně ulice. Odtud na něj měl dobrý výhled a navíc byl ještě na dostřel koltu. S brokovnicí by toho na tu vzdálenost moc nepořídil. Pochopil, že byla chyba nevzít si winchestrovku, ale zpátky už jít nemohl, aniž by ho viděli. Před saloonem stáli koně a on věděl, že tam na něj číhají.

Spí nebo co?, řekl si v duchu. Musel jít přes Main Street, aby se dostal k úřadovně. Vlastně bych měl jít do saloonu, pomyslel si, když viděl, že si ho nevšimli. Možná bych to tam mohl vyřídit sám. Ale bojovat v uzavřené místnosti se šesti muži by bylo nebezpečné.

A pak, zatímco nad tím ještě přemýšlel, je uviděl, jak vyšli ze dveří. Stáli vedle sebe na verandě a hleděli přes ulici. Bylo jich šest. Zřetelně viděl jejich obličeje, když se přitiskl ke stěně, aby unikl jejich pohledům. Každý z nich byl ozbrojen dvěma revolvery.

Snažil se mezi nimi rozeznat Jesse Loomise, avšak nepodařilo se mu to, protože sešli ze schodů a přistoupili ke svým koním.

Ben Hamish viděl, jak vytáhli pušky ze sedlových pušek, a pak to vypadalo, že spolu tiše mluví. Nerozuměl jim.

Rozmístili se po celé ulici.

Pomalu palcem odepnul bezpečnostní poutko z kohoutku pattersonu, vytáhl je, natáhl kohoutek a vyšel zpoza výčnělku stěny, za kterým se dosud skrýval.

„Loomisi!“

Těch šest se otočilo.

Ben Hamish vypálil.

Mohl vystřelit jen jednou a hned uskočil za zeď, zatímco se do stěny z nepálených cihel zaryly kulky z pěti winchestrovek a kolem létaly odražené střely.

Ben viděl, jak se jeden z nich skácel k zemi. Nevěděl, kdo to byl, ale Loomis ne, tím si byl jistý.

Na ulici se zběsile střílelo a Ben se vrhl na zem a odplazil se za hromadu suti, kde nechal brokovnici ležet, převalil se do úkrytu a chopil se koltu. Potom opatrně vyhlédl.

Nikoho nebylo vidět, desperados zmizeli za rohy domů a trámy, ale jejich střely hvízdaly nad ruinami.

Ben se připlazil zpátky k výstupku zdi a přitiskl se ke stěně. Věděl, že jeho šance spočívá v tom, že ty muže nechá přijít tak blízko, aby je mohl odpravit brokovnicí.

Vytáhl z kapsy ještě půl tuctu nábojů, položil je na kámen a trpělivě čekal, zatímco kolem pomalu utichala střelba. Potom natáhl pravou ruku s revolverem za roh a třikrát naslepo vystřelil přes ulici. Okamžitě se ozvalo několik výstřelů.

Znovu se rozhostilo ticho. Ben Hamish slyšel tiché kvílení ve výklenku stěny.

Náhle třeskla rána, tlumená a vzdálená. Uplynulo několik vteřin a zazněl další výstřel. Ben naslouchal, ale už nic neslyšel. Co se stalo?

Opět se začalo střílet z pušek. Kulky se zavrtávaly do zdi.

Pak se rozhostilo ticho.

Ben cítil, že je stále napjatější, jeho svaly křečovitě strnuly.

Nikde se nic nehýbalo.

A potom se přes ulici ozval hlas, v němž byl cítit triumf a nenávist. Ben sebou trhl.

„Hamishi! Hamishi! Slyšíš mě?“

Foy Loomis!

„Hamishi! Jsem na svobodě! Na svobodě! A jdu si pro tvůj skalp!“

Takže to byly ty výstřely, pomyslel si Ben. Jesse Loomis rozstřelil řetěz pout. Proto to znělo tak tlumeně. Myslel na všechno.

A potom uslyšel hlas někoho jiného. Věděl, že to byl Jesse Loomis, kdo křičel: „Millere! Vyžeň ho ven!“

Než si Ben Hamish uvědomil, na koho volá, ozval se ze střechy nejbližšího domu výstřel a kulka mu smetla klobouk z hlavy.

Vrhl se na zem, zatímco druhá střela se zavrtala do prachu před ním.

Opravdu mysleli na všechno, poslali jednoho muže na střechu sousedního domu.

Ben věděl, že ho odtud musí být vidět a že tam je snadným terčem. Opět třeskla rána a kulka mu provrtala rukáv.

V bezmocném vzteku zvedl brokovnici, třebaže věděl, že na takovou vzdálenost je k ničemu.

Náhle se ho zmocnil strach. Věděl, že ho obklíčili. Ty ruiny pro něj byly osudové. Ještě několik výstřelů a střelec na střeše ho musí trefit, pokud neuteče z trosek úřadovny. Ale venku jen čekali na to, až ho uvidí, aby ho v následujícím okamžiku provrtali kulkami.

Nejbližší domy by mu skýtaly možnost úkrytu, byl by tam v mrtvém úhlu, jenže tam by nedoběhl. Nikdo neběží rychleji než kulka. Oddělali by ho, než by tam dorazil.

Další výstřel. Kulka ho ožehla na ruce, trhl sebou, jak to bolelo. Ten střelec na střeše se už zastřílel. Další rána mohla být přesná.

Vtom se venku rozhostilo ticho. Palba utichla. Ben zvedl hlavu a naslouchal.

A potom to uslyšel, jasné zvonění stříbrného zvonku.

Cink, cink!

Byl slyšet jen tento zvuk, jinak bylo naprosté ticho.

Přibližoval se.

Z postranní uličky vyběhl na Main Street kůň a pomalu klusal dál.

Ben Hamish viděl houpající se zvonek na rozsoše sedla, zatímco kůň pomalu běžel se skloněnou hlavou rovnoměrným krokem, jako by v sedle seděl jezdec. Jenže sedlo bylo prázdné.

Ben polkl. Naskočila mu husí kůže, když se tiskl k zemi.

„Sakra!“ vykřikl kdosi. „Nemůže přece být neviditelný!“

Třesklo několik výstřelů, nad prázdným sedlem proletěly kulky a kůň klusal dál, jako by se nic nestalo.

V tom okamžiku zazněl výstřel. Bylo to tlumené, hluboké prásknutí. Ben cítil, jak se mu zatajil dech, a pak ožil.

Poznal, z jaké zbraně byla vystřelena ta rána. Tak zněl jenom Clayburneův těžký černý revolver.

Na střeše sousedního domu se vztyčila postava, zlomek vteřiny tam stála, potom udělala vrávoravý krok dopředu, puška jí vypadla z rukou, postava se sehnula a zřítila se přes okraji střechy na ulici, kde zůstala ležet.

Desperáti začali střílet. Ben popadl brokovnici a přelezl zeď, dopadl na zem, převalil se a běžel k nejbližšímu domu. Těsně za jeho patami se do země zavrtala kulka. Vrhl se na zem, vyskočil a zmizel za nejbližším rohem. Chvějícími se prsty nabil pušku a oběhl dům. Viděl, jak za jedním sloupem klečí muž. Uslyšel ho, otočil se a zvedl kolt. Ben v běhu zmáčkl spoušť. Zaduněl výstřel z brokovnice a muže to odhodilo dozadu.

Mezi ránami z pušek bylo možno jasně rozeznat třesk výstřelů těžkého koltu. Clayburnea však nebylo nikde vidět.

Ben viděl, jak se uprostřed ulice zhroutil nějaký muž, jako by mu někdo podtrhl nohy.

Potom se vrhl za hromadu prken na chodníku a uslyšel ječivý výkřik, který slábl, až utichl.

Znovu třeskl Clayburneův revolver. Na dřevěném chodníku se ozvaly kroky, jež se blížily.

Ben Hamish vyskočil a spatřil Foye Loomise.

Nebyli ani deset yardů od sebe, když se uviděli.

Foy Loomis ještě měl na rukou okovy s cinkajícím zbytkem řetězu. V každé ruce držel kolt.

Když poznal Bena, zarazil se a vytřeštil oči.

„Ty, Hamishi?“ řekl.

Revolvery v jeho rukou trhly.

Ben mu však nedal šanci.

„To je za Slima Meekera!“ zavrčel a zmáčkl spoušť.

Zaduněl výstřel a sekané olovo odhodilo Foye Loomise na zeď. Zbraně mu vypadly z rukou.

„A toto je za Charlyho Sheridana,“ vyhrkl Ben a zmáčkl druhou spoušť.

Na několik zlomků vteřiny, než vystřelil podruhé, spatřil Loomisovy vytřeštěné oči a ústa, která se otevřela, potom vše zmizelo v šedém kouři výstřelu a dávka olova Loomise obrátila. Ještě se pokusil něčeho chytit, ale ruce mu sklouzly po zdi.

Bylo po všem.

+ + + + +

Brenda Carterová si sundala dlaně z uší a zvedla hlavu. Klečela na zemi a měla zacpané uši, když se ozvala první rána. Nyní svěsila ruce a naslouchala, ale z ulice se již neozval žádný zvuk. Panovalo ticho. S rukama přitisknutýma k hrudi tam stála a s přivřenýma očima a otevřenými ústy čekala, že padnou další výstřely.

Ale bylo ticho.

„Bene,“ zamumlala. „Bene, pro lásku boží!“

Vyběhla ven, proběhla chodbou a otevřela dveře. Tu se zarazila.

Po ulici vrávoral jeden muž. Pravou rukou se držel za levou paži a potácel se. Potlačila výkřik v naději, že to je Ben Hamish, ale potom uviděla, že to je někdo jiný, mohutný, vysoký muž s rudým obličejem, který byl rozdělen bílou jizvou. Vypadala jako čára nakreslená křídou. Ta tvář byla tmavá vypětím a bolestí.

Šel k zahradě, vrávoral a potácel se a ona slyšela jeho rychlé oddechování. Potom ji uviděl a prudce se zastavil. Zdálo se, že chce běžet zpátky, ale když se otočil, strnul.

Brenda sledovala jeho pohled a i ona spatřila vysokého muže v tmavém obleku, který pomalu šel po ulici. Poznala ho.

Byl to John Clayburne!

Neměl klobouk ani kabát, pouze sametovou vestu. Pravou ruku držel nad pažbou koltu, který se houpal v rytmu jeho kroků.

Pomalu šel k Loomisovi a dvacet yardů před ním zůstal stát. Do čela mu padaly šedé vlasy.

„Tak se zase vidíme, Jesse,“ pomalu řekl. „Trvalo to roky, než jsem tě našel, ale já věděl, že to dokážu.“

Loomis pomalu ustupoval k plotu zahrádky.

„Už mi neunikneš,“ dodal Clayburne. „Víš, kdo jsem?“

„Ano,“ zasténal boss banditů.

„Pak víš i to, proč jsem tady!“

Loomis svěsil ruce. „Nejsem ozbrojený,“ řekl.

Clayburne ho pozoroval přivřenýma očima. Jeho tvář byla šedá a bezbarvá.

„Ani June nebyla ozbrojená,“ řekl. „A ty víš, že tvůj čas se naplnil.“

„Ano, vím to,“ řekl Loomis a jeho hlas měl náhle jiný tón. „Zabiješ mě, ale nikdy, nikdy nevymažeš to, co jsem udělal s tvou ženou. Nechals chcípnout mého bratra a za to jsem se ti pomstil a teď jdi k čertu!“

Brenda viděla, jak pohnul pravou rukou.

„Ne!“ vykřikla.

Oba výstřely se slily.

Ti dva muži tam nehybně stáli.

Náhle sebou Loomis trhl. Ruka, v níž držel malou pistoli derringer, kterou vytáhl z kapsy, mu pomalu klesla. Loomis zavrávoral, skácel se na plot, pokusil se ho zachytit, ale svalil se na zem.

Brenda ho už nemohla vidět, ale pozorovala, jak Clayburne pomalými, vysílenými kroky přivrávoral k místu, kde ležel Loomis, a viděla, jak zvedl ruku. Pak zavřela oči a obrátila se.

Těsně po sobě padly tři výstřely, potom se rozhostilo ticho. Když vzhlédla, všimla si velkého koně, ryzáka, který se objevil vedle Clayburnea. Neslyšela ho přicházet.

Clayburne strčil nohu do třmenu a pomalu se vytáhl do stříbrem pobitého sedla. Jeho tělo se zkřivilo bolestí a musel se oběma rukama chytit hrušky sedla. Pak otočil hlavu k Brendě Carterové a ona spatřila velkou rudou skvrnu na levé straně jeho hrudi.

„Jste zraněný!“ řekla. „Pane, Clayburne, vy…“

„To nic není,“ řekl.

„Ale..“

„To nic není,“ opakoval. Potom se jeho hlas změnil. Řekl: „Pozdravujte ode mě Bena. Velmi vás miluje. Zůstaňte navždy s ním. Teď musím jet, protože mi nezbývá moc času. Nejdelší část cesty už mám za sebou. Mějte se krásně.“

Zvedl ruku a usmál se na ni, načež otočil koně. Přikrčen a s hlavou vtaženou mezi rameny jel pomalu po ulici, zatímco na východě vyšlo slunce.

Brenda hleděla za ním a tiše vzlykala. Cítila však, že ho tam nesmí zadržet.

Potom uviděla Bena, který šel po ulici k ní, a rozběhla se mu naproti.

Už zdaleka na ni křičel: „Kde je Clayburne? Jeho kůň náhle běžel pryč a…“

„Už je pryč,“ odpověděla a po tvářích jí tekly slzy.

„Kde?“

„Nevím.“

„A tys ho nezastavila?“

Zavrtěla hlavou. Po tvářích se jí stále kutálely slzy.

„Co je s ním?“ vyhrkl. „Co je, Brendo?“

„On zemře, Bene!“

„Co?“

Přikývla. V tom rozčilení jí selhal hlas.

„Přivedu ho zpátky,“ řekl Ben.

„Ne, Bene, ne!“ Chytila ho za ruce. „Přál si to, bylo to jeho poslední přání.