John Kirby

Colorado western 150. Bubny věstí smrt

Tubacem zněl tlumený, monotónní zvuk. Měl ochromující účinek, jako nějaké kouzlo. Lidé se zastavovali, jejich rozhovory umlkaly. Ten zvuk přicházel z kopců okolo města, kde číhala zkáza. Bušení apačských bubnů bylo její předzvěstí.

„Rozumíte těm signálům?“ otázal se Jefferson Kane, obchodník s dobytkem.

Dean Derrick zavrtěl hlavou. „To nejsou signály. Dokud tak bubnují, nezaútočí. Ale až se rytmus změní, přiřítí se sem. A pak nám buď milostiv Bůh…“

Tubac nebyl příliš velký, nebylo to město jako Tucson, ale podobal se mu. Budovy tam byly úhledné a pro Deana Derricka, který byl v posledních dnech v poušti, to byla změna k lepšímu. Chodníky před domy a saloony byly zastřešené a bylo na nich dost stínu. Main Street sice byla prašná, ale aspoň rovnější než cesty v poušti.

„Konečně doma,“ povzdechl si Jefferson Kane, obchodník s dobytkem, který po cestě seděl vedle Deana a možná by už nebyl naživu, kdyby ho Dean při apačském přepadení několik mil před městem nestrhl na podlahu, takže se šíp zabodl do jeho sedadla. „Jak se vám líbí Tubac, panstvo?“

„Ujde,“ řekl Dean Derrick.

Ostatní cestující v kočáře neřekli skoro nic. Byli rádi, že mají cestu za sebou.

Venku už se kolem dostavníku tísnili lidé. Viděli šípy, které byly zavrtané do stěn kočáru.

Když Dean Derrick otevřel dvířka a jako první vylezl ven, v davu čekajících to zašumělo. Velmi se lišil od zvědavců, kteří tam čekali a byli oblečeni mnohem vybraněji než on. Když kráčel kolem nich, mlčky na něj hleděli.

Několik mužů za ním pomohlo vystoupit oběma ženám a pak ven vylezl korpulentní Jefferson Kane. Očividně ho tam znali, protože ho hned zdravili.

Dean se o to nestaral. Došel na vyvýšený dřevěný chodník a položil sedlo přes zábradlí. Pušku měl pod paží a přes hlavy přihlížejících sledoval pohledem obě ženy, jež se vydaly k hotelu. Několik mužů jim neslo zavazadla.

Mladší z nich se ještě jednou ohlédla, avšak Deana neviděla, jak se zdálo. Pak zmizely ve dveřích hotelu na protější straně ulice.

Dean si upravil opasek se dvěma těžkými revolvery, sedlo si pověsil přes rameno a přešel ulici. Jeho mokasíny vířily obláčky prachu.

Na druhé straně otevřel dveře hotelu a vešel do haly. Poněvadž vešel ze sluncem zalité ulice do tmavé místnosti, nějakou dobu nic neviděl. Hala nebyla velká, byla ale dobře zařízená a její stěny byly obloženy tmavým dřevem.

Dean se opatrně rozhlédl poněkud rozpačitým pohledem. Pak spatřil za recepčním pultem staršího, už prošedivělého muže v bílé košili a květované vestě.

„Co to bude, pane?“ otázal se recepční a opřel se lokty o pult.

„Máte volný pokoj?“

„Ano.“

„Nějaký útulný pokoj, ne moc velký a ne moc malý.“

„Takže střední?“

„Ano, střední.“

Usmívali se na sebe a Dean se neubránil smíchu. Hodil sedlo na podlahu. Okamžitě se z něj vznesl prach. Muž za recepčním pultem zamával dlaní a pak si diskrétně odkašlal.

„Prach,“ řekl Dean. „Můžu tedy dostat pokoj?“

„Ano. A řekl bych, že byste potřeboval i koupel, pane.“

„Koupel? Ano, to by bylo dobré,“ přisvědčil Dean.

„Zapište se sem do knihy hostů.“ Recepční mu posunul knihu a podal mu pero, jež si Dean nedůvěřivě prohlížel. Pak pokrčil rameny a ten muž mu vzal pero z ruky.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Hm,“ zamumlal Dean a řekl mu své jméno. Hoteliér ho zapsal a zavřel knihu. Vypadalo to, že jednat s hosty, kteří neumějí psát, pro něj není nic mimořádného. Vzal ze skoby klíč a dal jej Deanovi.

„Běžte po schodech nahoru,“ poznamenal. „Jsou to první dveře nalevo, na nich je číslo, jestli umíte číst.“

„A co ta koupel?“ otázal se Dean.

„Zařídím to.“

Dean vzal sedlo a pušku a šel po schodech, byly jen čtyři. Pak odemkl dveře svého pokoje.

Byl to malý pokoj, avšak hezky zařízený a s oknem na ulici. Bylo však zamřížované. To bylo to jediné, co se Deanovi nelíbilo. Už to, že byl mezi čtyřmi stěnami, pro něj znamenalo velké přemáhání, zamřížované okno však vyvolávalo znepokojující myšlenky.

Otevřel ho a oběma rukama zkusil mříže. Byly pevné, nepohnuly se, byť jimi třásl. Všiml si, že lidé, kteří chodí kolem, se na něj užasle dívají, a tak přestal lomcovat mřížemi, jež byly pevně zapuštěné ve zdi.

Hodil sedlo pod stůl, položil pušku na postel a hodil klobouk na skobu. Odepnul si těžký zbraňový opasek a položil ho na polštář své postele.

Takže toto je Tubac, pomyslel si…

Hezké. Však já už najdu to, co hledám. Nedělal si starosti. Nejdůležitější teď pro něj byla koupel.

S těmito myšlenkami šel zpět ke dveřím.

+ + + + +

Večer Dean opustil hotel. Po koupeli se cítil jako znovuzrozený. Už se setmělo a před vchody hotelů a saloonů svítily lampy.

Šel k nejbližší hospodě. Byl to jeden z lepších podniků s tanečními výstupy a jinými lákadly. Dean šel k barovému pultu a posadil se na prázdnou stoličku. S přiměřeným zájmem hleděl na tanečnice, které na malém pódiu, za kterým byla sametová opona, ukazovaly své nohy. Byla to ubohá napodobenina kankánu, ale to Deana nezajímalo. Poručil si whisky a pozoroval hosty. Nikoho neznal. Většinou šlo o honáky a rančery, někteří z nich vypadali, jako by ještě před několika hodinami rýžovali v horách zlato. Měli špinavé košile, vyhrnuté rukávy a klobouky.

Dean si koupil doutník, zapálil si jej a pomalu si z něj potahoval.

V té chvíli se se skřípěním otevřely dveře a dovnitř vešli čtyři muži.

První byl Jefferson Kane.

Uviděl Deana a šel k němu.

„Dobrý den, tak se zase vidíme,“ zabručel a poplácal Deana po rameni.

Posadil se na sousední stoličku a kývl na hostinského.

„Láhev, ale toho nejlepšího.“

„Jistě, pane Kane,“ řekl ten muž a zmizel.

„Vypadá to, že tu jste velmi známý,“ zamumlal Dean.

„Ó ano,“ podotkl Kane s úsměvem a přejel si dlaní věčně zpocené čelo. „Sakra, je čím dál tím větší vedro. Když jsem před dvěma měsíci z Tubacu odjížděl, ještě nebylo tak horko. Myslím, že se budu muset odstěhovat na sever, jinak mě z toho jednoho dne porazí.“

Dean se usmál.

„Nesmějte se,“ poznamenal obchodník s dobytkem hořkým hlasem a nalil si z láhve.

„Nesměju se, lituju vás,“ odvětil Dean.

„Jo, to je lepší. Co tu vlastně děláte?“

_Nic zvláštního.“

„Musíte pak jít se mnou. Slíbil jsem své ženě, že vás představím. Víte, jaké jsou ženy.“

„Děkuji, ale to nepůjde.“

„A proč ne?“ otázal se lehce konsternovaný Kane.

„Nebudu tu dlouho.“

„Musíte zpátky do Tucsonu?“

„Přinejmenším tím směrem…“

„To je mi líto, chtěl jsem vás pozvat, abyste byl několik dní mým hostem. Ale musíte přijít aspoň dnes večer.“

„Vadilo by vám, kdybych nepřišel?“

„Už ani slovo, půjdete se mnou,“ zabručel obchodník.

„Musím ještě něco vyřídit…“

„Tedy, jestli mě nechcete smrtelně urazit…“

Dean se usmál a vypil svou sklenici. „To samozřejmě nechci. Ale mám něco vyřídit. Chci z Tubacu odjet co nejdřív. Je to hezké město, ale nezdá se mi, že by bylo schopné se ubránit Apačům. Chci být v Tucsonu, až přitáhnou k Tubacu.“

„To chápu, když se na to dívám z vašeho hlediska,“ připustil Kane. „Ale jak už jsem řekl, nevěřím, že to hrozí. Apači se neodváží zaútočit na město.“

„V Mexiku už to několikrát udělali,“ odvětil Dean.

„To je možné, ale Mexiko a Arizona je něco jiného, Mexičané nikdy nebyli velcí bojovníci. Vsadím se, že si Apači rozmyslí jít do otevřeného boje s Američany. Apači jsou sebranka vrahů, ale bojovat neumějí. Raději udeří ze zálohy.“

Dean mávl rukou.

„Nemohu a nechci vás přesvědčovat,“ řekl. „Možná máte pravdu.

Přeji vám, aby to tak bylo, ale teď to tak nevypadá.“

„Co vás vedlo k tomu, že jste odjel z Tucsonu?“

„Soukromá záležitost…“

„Hm, rozumím,“ řekl obchodník s dobytkem, přestože nevěděl, proč tam Dean přijel. „Pokud vám budu moct být nápomocen, tak se na mě obraťte. Znám tu všechny. Možná pro vás budu moct něco udělat, Derricku.“

„Muže, kterého hledám, určitě neznáte,“ řekl Dean.

Kane zbledl.

„Teď už rozumím! No, pane Derricku, to nevypadá dobře.“

„Proč?“

„Tubac je rozvíjející se město. Víte, co to znamená. Máme tu jako šerifa pistolníka, který se tu stará o pořádek. Neznám vás, ale znám jeho, a vím, že je velmi rychlý s koltem. Tubac je na cestě mezi Tucsonem a Mexikem, takže se tu zdržovala a částečně ještě zdržují pochybná individua. Když říkám částečně, pak je to zásluhou Gordona McAllistera. Nevím, jestli už jste jeho jméno někdy slyšel. Ale nikdo není rychlejší.“

„Nechci s ním mít žádné spory,“ poznamenal Dean a zavrtěl hlavou.

Obchodník však měl ve tváři zděšený výraz. „Dostanete se s ním do sporu, nevyhnutelně. Nedovolí nic protizákonného. Jestli máte něco na toho muže, kterého hledáte, tak raději běžte k McAllisterovi a povězte mu to. Ujme se toho, jestli to bude považovat za správné, a vy nebudete mít žádné problémy.“

„Já si své problémy raději řeším sám.“

Kane na něho vrhl neklidný pohled.

„Dáte si ještě jednu?“ zeptal se.

„Ne, díky. Raději zůstanu střízlivý.“

„Ano, ano, rozumím.“

Zatímco Dean v dalších minutách nepil, Kane zdolal dvě sklenice. Zdálo se, že se ho zmocnil neklid. Jednou pohlédl na hodiny, které visely za barovým pultem mezi dvěma zrcadly. V nich mohl Dean vidět všechno, co se dělo za ním. Dosud ho však nic neznepokojilo. Pohrával si se sklenicí a trpělivě čekal. Jeho klid jako by Kanea deptal.

„Kdo je vlastně ten muž, kterého hledáte?“

„Kdysi to byl můj přítel,“ řekl Dean vážným tónem.

„Proč ho tedy chcete zastřelit?“

„Ještě není jisté, kdo koho zastřelí.“

Kane si vytáhl kapesník a vysmrkal se.

„Samozřejmě mi do toho nic není,“ podotkl. „Ale rád bych věděl, co může ze dvou přátel udělat nepřátele. Nemusíte mi přirozeně odpovídat, Derricku.“

Dean na něho pohlédl a předklonil se.

„Víte, co to je kopat zlato v Chiricahua Mountains, pane Kane? Jestli to chcete za každou cenu slyšet, tak vám o tom mohu vyprávět, i když to není příliš hezké. Přijeli jsme do Arizony před rokem. Narodili jsme se v Panhandlu v Texasu. Když jsme tu kopali zlato, byli jsme těmi nejlepšími přáteli. Tehdy jsme si skvěle rozuměli. Asi desetkrát jsme bojovali s Apači a už ani nevím, kdo tomu druhému častěji zachránil život. Skoro rok jsme hledali bezvýsledně, ale potom jsme měli štěstí. Ještě si na to dobře vzpomínám. Byla to bouřlivá noc a my jsme hledali nový claim. Předchozího dne nás pronásledovali Apači, ale nenapadli nás. Viděli jsme je v dáli, když jeli za námi. Kvůli dešti a indiánům jsme nemohli rozdělat oheň. Přenocovali jsme pod skalou, kde jsme byli do jisté míry chránění před deštěm. Kdesi ve tmě číhali indiáni, tím jsme si byli jistí. Bylo možné, že nás za svítání přepadnou.

Když se začalo rozednívat a déšť pomalu ustával, zapálil jsem si cigaretu. To byl začátek všeho neštěstí. Stěna byla vlhká a na mnoha místech se od ní odrážel svit sirky. Vidím, co vás napadlo. Máte pravdu. Byli jsme ani ne půl yardu od zlaté žíly, která vycházela na povrch skály. Něco takového člověk najde jednou za život, pokud vůbec. Za denního světla jsme viděli, že indiáni byli připravení na nás zaútočit. Věřili, že to s námi budou mít snadné, protože jich bylo půl tuctu a my jenom dva. Zbytek vám nemusím vyprávět.

Když jsme jeli dál, bylo v našich sedlových brašnách zlata za dvě stě tisíc dolarů. A věděli jsme, že jsme tu žílu, která nebyla příliš velká, vykopali celou. Vyjeli jsme, i když se už šeřilo. Noc nás zastihla ještě na okraji hor. Rozhodli jsme se, že tam ještě jednou přenocujeme.

Ano, pak jsem se uprostřed noci probudil. To, co mě probudilo, byl dusot kopyt. Myslel jsem si, že to jsou indiáni, kteří nás zase vystopovali. Ale byl to Roy. Mé sedlové brašny zmizely. A můj kůň jakbysmet. Odehnal ho, ale já ho o čtvrt hodiny později našel a vydal se po jeho stopách. Směr mi ukazoval, že chtěl do Tubacu, ale čtyři míle od cesty, která vede z Tubacu do Tucsonu, mi zastřelil koně. Zřejmě počítal s tím, že mě odpraví Apači, až nebudu moct jet na koni.“

Nějakou dobu mlčel a hrál si se sklenicí whisky.

Kane sklonil hlavu. „Ale vyjste čekal na dostavník, že ano?“

„Přesně. Teď jsem tady.“

„A myslíte, že je v Tubacu?“

„Jistě. Předpokládám, že chce svého koně nechat odpočinout. Dlouho jel klusem. A nevěřím, že ho vyřídili Apači.“ „A vy ho teď chcete zabít?“

„Jo!“

„A když vám to zlato vrátí?“

„Nejde mi o zlato, Kane. Chtěl mě nechat indiánům napospas. A vy víte, co by to znamenalo, kdyby se mě zmocnili. To zlato nechci. Je to něco, co bych…“

„Co?“ zeptal se Kane.

„Co bych neodpustil ani svému bratrovi!“

„Ani bratrovi?“

„Ne, pane Kane! A teď víte, proč vás nechci navštívit. Nejsem nic jiného než pistolník, tak byste to asi nazval vy. A nechci, aby se vaše přátelství proměnilo v opak. Rozumíte mi?“

Kane přikývl.

„Rozumím,“ poznamenal. „Kolik vám je, Derricku?“

„To je přece lhostejné!“

„Ne, ve vašem stavu byste mohl udělat něco, čeho byste pak litoval. Nejlepšího přítele byste neměl zastřelit jenom proto, že něco provedl. Myslete na to, že jste to mohl udělat i vy.“

Dean se usmál. „Ne, já bych to neudělal a po nikom nepožaduju, co bych nedokázal sám. Rozumíte?“

Kane vytáhl hodinky z kapsy vesty a otevřel je. Venku už byla naprostá tma. Na obloze už musely svítit hvězdy. Obchodník s dobytkem vrátil hodinky do kapsy, dopil sklenici a sesedl ze stoličky.

„Musím jít, Derricku,“ řekl. „Byl bych rád, kdybyste si to rozmyslel. Kdybyste potřeboval radu, přijďte ke mně. Dveře mého domu jsou vám otevřené.“

Podali si ruce a Kane odešel, když se předtím rozloučil s muži, kteří tam s ním přišli. Dean viděl, jak se za ním zavřely hnědé dveře. V saloonu bylo rušno, avšak on si toho nevšímal.

Dopil, hodil na pult minci a rovněž vyšel ze saloonu. Venku bylo chladno. Po vedru, které bylo přes den, už nebylo ani památky. Všude vládl klid. Dean kráčel po chodníku dál. Chodců moc nepotkal, většinou jen kovboje, pod jejichž kroky chodník duněl.

Vracel se do hotelu a nikdo si ho nevšímal. V některých oknech se už svítilo a v recepci sedělo několik lidí. Dean si vzal klíč od svého pokoje a už chtěl jít ke schodům, když tu spatřil mladší z obou žen, jež cestovaly v jeho dostavníku. Seděla u malého kulatého stolku.

Posunul si klobouk do čela a šel k ní. Asi ho viděla, ale nepohnula se. Jelikož už neměla cestovní šaty, chyběl jí klobouk se závojem, díky čemuž mohl obdivovat její půvabný profil.

„Dobrý večer, madam,“ řekl a poklepal si na okraj klobouku.

Vzhlédla a v jejím obličeji se objevilo překvapení.

„Vy, pane Derricku?“

„Vypadá to, že jste sama,“ poznamenal. „Říkal jsem si, že bych vám mohl dělat společnost.“

„To jste si říkal?“

„Ano. Doufám, že nenarazím na tvrdý odpor.“

„Posaďte se přece,“ podotkla a tiše se rozesmála. „Lidé na nás hledí.“

„Není divu,“ řekl Dean, „něco takového se nevidí každý den.“

Zrudla a chytila se za límec. Dean se posadil na jednu z čalouněných a značně nepohodlných židlí. Sňal si klobouk, ale měl ho dál v ruce.

„Jste tu obchodně, slečno…?“ zeptal se.

Vzhlédla.

„Zapomněla jsem se představit,“ polohlasně poznamenala. „Jmenuji se Marian Hawksová, pane Derricku.“

„Nu, slečno Hawksová, co děláte v tomto necivilizovaném kraji?“

„Chci se provdat.“

Dean polkl.

„A proto jste musela přijet do Tubacu?“

„Ano, jistě,“ odpověděla bez okolků.

„To jste nemohla udělat v Tucsonu?“

„Proč?“

„Protože byste mi ušetřila to, že vás teď poznám a vzápětí se dozvím, že se chcete vdát,“ řekl s úsměvem. „Ale teď vážně. Kdo je ten nezodpovědný muž, který vás sem zavolal?

Snad ne ten, co seděl vedle vás v dostavníku?“

„Ne, toho vůbec neznám,“ řekla.

„To mě těší. Ale přesto od vás bylo lehkomyslné jet do Tubacu. Rudoši jsou od doby, co kavalerie odjela z Arizony, odbojní. Měla byste se co nejrychleji vrátit do Tucsonu, pokud to je ještě možné. Řekněte to svému snoubenci a on vám to potvrdí. Toto není místo vhodné pro ženy, svatby a líbánky.“

„Pane Derricku,“ řekla. „O tom, kde budu, si vždycky rozhoduju sama. Navíc nemám strach. Pan Kane v dostavníku přece říkal, že vaše obavy nesdílí. A zná Arizonu lépe než vy. Proč říkáte pořád takové hrozné věci?“

„Byl bych rád, kdyby měl pravdu on a ne já,“ řekl Dean. „Ale na jedno bych se vás chtěl zeptat: Nechci být indiskrétní, ale kdo je váš snoubenec? Má ranč poblíž?“

„Chce se tu usadit.“

„Tak to si vybral špatnou dobu,“ řekl Dean. „Měl s vámi na nějaký čas zůstat ve městě.“

„Možná to udělá.“

„To by měl.“

„Důvěřuju mu.“

„Důvěra je hezká věc, ale někdy vede k tomu, že člověk podcení, co by se podcenit nemělo. Ne, to není nic pro vaše uši. Kromě toho jsem se o tom právě bavil s Kanem. Nechci v Tubacu zůstávat déle. Už teď toho lituji, vlastně od toho okamžiku, co jsem vás viděl.“

„Navštívíte nás?“ otázala se.

„Na to asi nebude čas. Nejpozději za čtyřiadvacet hodin z Tubacu zase odjedu. Ale teď musím jít. Bylo mi potěšením.“

Vstal, smekl klobouk a otočil se. Cítil její pohled, když kráčel po schodech. Šel tiše jako kočka.

Vešel do svého pokoje, nerozsvítil petrolejku, a šel otevřít okno.

Nasával čerstvý vzduch do plic. Přemýšlel o Kaneových slovech. Ne, ničeho nelitoval. K tomu, co dělal, měl oprávněný důvod, a musel to vyřídit. Nehybně jako stín stál u okna a očima, které ho pálily, hleděl na liduprázdnou ulici.

+ + + + +

Následujícího rána se probudil, když oknem dovnitř pronikla sluneční záře.

Vstal a oblékl se. Tu někdo zaklepal na dveře. Nenápadně vytáhl zpod polštáře kolt, dal ho tam ze zvyku, i když se v Tubacu vlastně neměl čeho bát.

„Dál!“ řekl a dveře se otevřely.

Na prahu stál hoteliér a vyděšeně hleděl na kolt, který na něj mířil. Dean jej sklonil a hodil na postel.

„Děje se něco?“

„Chce s vámi mluvit šerif, pane Derricku.“

„Co? Ten McAllister?“

„Ano, čeká dole v recepci. Tvrdí, že to je naléhavé.“

„To jsem si mohl myslet.“

Dean si vzpomněl na uplynulý večer a rozhovor s obchodníkem s dobytkem. Potom se otočil a řekl: „Jestli to tak spěchá, ať přijde sem.“

Nalil si z porcelánové konve vodu do umývadla a ponořil do ní hlavu. Když měl hlavu pod vodou, slyšel, jak se zavřely dveře, a pomyslel si, že hoteliér už šel. Sahal po ručníku, ale nemohl na něj dosáhnout. Tu se ozval čísi hluboký hlas: „Mohu vám pomoci, pane Derricku?“

Dean sebou trhl, jako by ho někdo udeřil bičem. Otevřel oči, ale hned ho pálilo mýdlo, takže je zase zavřel. Přesto toho viděl dost na to, aby věděl, kdo to tam stojí.

Ten muž, který mu klidně podal ručník, byl o něco vyšší než on. Měl úzký, bledý obličej, přivřené oči a tvářil se zachmuřeně. Nos připomínal zobák sokola. Na hlavě měl černý stetson s nízkou korunou. I jezdecké kalhoty a kožený kabát bez rukávů, které měl na sobě, byly černé.

Měl pouze jeden revolver, avšak měl ho velmi nízko a pažba byla natočená tak, že se dala snadno uchopit.

„Kde máte hvězdu, šerife?“ zeptal se Dean, zatímco si ze tváře utíral vodu a mýdlo.

„V kapse.“

„Hned jsem si říkal, že jste McAllister.“

„Dobrá, pak si rovnou můžeme o všem promluvit.“

„O čem například?“ zeptal se Dean a otevřel oči.

„Co děláte v Tubacu?“

„Jsem tu obchodně.“

„Ano, vím.“

Dean si vzal košili a navlékl si ji.

„Dokážu si domyslet, kdo s vámi mluvil,“ poznamenal. „Ten zatracený Kane vám to pověděl. Nesnáším lidi, kteří se míchají do mých věcí.“ Zapnul si košili a pohlédl na McAllistera, který tam nehybně stál. Potom dodal: „Když tedy víte, proč jsem tady, pak mě nechte jít mou cestou. Musím tu něco vyřídit a nejpozději zítra večer už tady nebudu. Chcete po mně ještě něco?“

„Ano, abyste se toho vašeho bláznivého plánu vzdal. V Tubacu jsem zástupce šerifa, a dokud jím budu, tak se tu střílet nebude.“

„Buďte opatrný, šerife,“ řekl Dean, „možná jím tak dlouho nebudete.“

„To má být výhrůžka?“

„Ne, jenom jsem prostě uvažoval.“

„Tak potom vám i já řeknu, co si myslím,“ poznamenal McAllister. Ještě stále byl naprosto klidný a jeho obličej se podobal kamenné masce. „V Tubacu se střílet nebude. Jestli mě neposlechnete, tak se ještě potkáme. Tubac je město, které potřebuje klid a pořádek na to, aby se mohlo rozvíjet, a proto tu nikdo zastřelen nebude.“

„Znáte zákon?“ podrážděně se otázal Dean. „Nevím, jestli vám Kane řekl všechno, ale hledám muže, který se dopustil té nejhorší podlosti. Až ho uvidím, zastřelím ho, i kdybyste stál dva kroky od něho. Rozumíte?“

„Nemusíte se vzrušovat,“ řekl McAllister. „Už jsem taky ledacos zažil a ne každého jsem kvůli tomu zastřelil. Na některé věci je lepší zapomenout.“

„Já nikdy na nic nezapomenu!“ tvrdě řekl Dean.

McAllister přikývl a chladně, trpce se usmál.

„Pak nezapomeňte, co jsem řekl. Tady se střílet nebude. Jste ještě příliš mladý a můžete jít pistolníkům z cesty. Ale nebudu váhat vás zavřít do vězení, i když budete jednat v sebeobraně!“

„To nezkoušejte!“ varoval ho Dean.

„Udělám to, i když sáhnete po zbrani. To je ale přesně to, čeho se obávám. Všichni sáhnete po koltu, když jde do tuhého, a potom zemřete. Myslíte si, že to je pro mě příjemné vybavovat se s takovými, jako jste vy, a bránit před nimi toto zatracené město?“

McAllister přistoupil k otevřenému oknu a vyhlédl na ulici, zalitou sluncem. Ven už vycházeli lidé. Slunce rozpalovalo střechy, bylo teplo a jasno.

McAllister se toporně obrátil a pohlédl Deanovi do očí.

„Nechte těch hloupostí. Není jednoduché na někoho vystřelit, ale když to člověk udělá jednou, může to potom snadno udělat znovu. Podívejte se z okna. Toto město bylo postaveno několika lidmi na zelené louce. Bránili ho proti Apačům a banditům, dokud se nestalo tím, čím je dnes. A já – já jsem jedním z nich. Na to jsem hrdý a každého, kdo se odváží ohrozit rozkvět a budoucnost Tubacu, toho odklidím z cesty!“

McAllister se bez dalšího otočil a šel ven.

Dean si nasadil klobouk na hlavu a následoval ho. Venku zrovna po ulici projelo kovbojské mužstvo. Zpod kopyt koní se šířil prach. Ozývalo se vrzání sedel, frkání a řehtání koní. Chlapi vypadali unaveně. Dean viděl, že v ranci jednoho z nich je zabodnutý šíp. Houpal se v rytmu koně.

Potom pohlédl na fiakr, který stál před obchodem. Z vozu slezla Marian Hawksová. Doprovázela ji starší žena, o níž Dean nemohl říct, zda to je její matka nebo jen družka. Nerozhlížely se a zašly do obchodu.

Dean doufal, že se Marian Hawksová na něho ohlédne. Přistoupil k výloze obchodu, ve které byla jen cedule oznamující, že obchod patří jistému panu Smithovi.

Dean viděl dovnitř a jasně tam rozeznal Marian Hawksovou, přestože světlo tam pronikalo jen dveřmi a výlohou. Stála u pultu, za kterým ji obsluhovala indiánská dívka. Obě se zdály být velmi zaneprázdněné.

Dean si vzpomněl na to, že potřebuje náboje do koltu, a též šel dovnitř. Přišel k prosklenému pultu, ve kterém byly vystavenérevolvery. U stěny stála skříň s dvouhlavňovými předovkami.

Dean čekal, až se prodavač, který právě oprašoval zbraně, otočí a přijde k němu.

„Dobré ráno, pane! Co to bude?“

„Střelivo,“ polohlasně, aby ho nemohla slyšet Marian Hawksová, řekl Dean. „Ráže čtyřicet čtyři.“

„Kolik?“

„Dejte mi dvě krabičky po pětadvaceti nábojích.“

Muž v bílé zástěře položil na pult papírové krabičky a vzal si peníze. Viděl, že Dean se zaujatě sklonil ke koltům, a řekl: „To jsou hezké zbraně a ani nejsou drahé.“

„Mmm,“ odpověděl Dean, který byl duchem někde úplně jinde.

Slyšel smích Marian Hawksové a byla mu střídavě zima a horko. Nacpal si krabičky s náboji pod koženou košili a naslouchal, zda zase neuslyší Marian. Vtom se však ozvalo skřípání dveří a někdo vešel dovnitř. Dean uslyšel rytmus těch kroků a polil ho studený pot.

Slyšel, jak Marian Hawksová něco řekla. Poznal z toho hlasu, jaké jsou její pocity.

Deanovi se zježily chlupy v zátylku. Narovnal se a pomalu se otočil. Viděl muže, který stál před Marian. Byl k němu obrácený zády. Měl šedý oblek a takřka bílý stetson. Držel Marian Hawksovou za ruce a hleděl na ni.

Dean tam stál nehybně jak socha.

Slyšel, jak ten muž říká: „Našel jsem místo pro náš ranč, Marian. Budeme tam mít svůj domov.“

Dean cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

Tiše popošel o dva kroky. „Z toho nic nebude, Royi,“ řekl.

Náhle bylo ledové ticho. Někdo ještě cosi poznamenal, ale pak se odmlčel i tento hlas a rozhostilo se ticho.

Muž, který stál před Marian, se otočil a pohlédl na Deana. Jeho úzká, hnědá tvář byla zkřivená. Dean viděl, že pomalu dává ruce dolů, tam, kde byly pod drahým sakem vidět pažby dvou těžkých koltů.

„Royi Dunne,“ řekl jízlivým hlasem. „Ne, Royi, nedělej to.“

Roy Dunn strnul uprostřed pohybu.

Všichni v místnosti jako by byli ochromení.

Pak Dunn promluvil. „Ty, Deane?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano, já! Myslel sis, že mě sejmuli Apači?“

„Ne, já…“

„Tak co tedy, drahý příteli?“

„Deane, já ti to vysvětlím…“

„Ne, nemám chuť na tvé lži!“

„Ale já…“

„Ty výmluvy si můžeš ušetřit!“

Dean pohlédl na Marian, která nechápavě těkala pohledem mezi nimi a očividně nevěděla, co si o tom má myslet. Pevně se držela Royovy paže a hleděla na Deana, který měl svěšené ruce. Dlaně měl těsně nad pažbami koltů.

Deanův pohled se setkal s jejím a na chvíli s ní měl soucit. Jako by cítil nenávist vůči sobě a celému světu.

Pak se otočil k Dunnovi.

„Čekal jsem, že tě tu najdu, ale ne v takové společnosti. Teď už ledasčemu rozumím, ale to nic na věci nemění. Víš, co po tobě chci?“

Dunn beze slova přikývl.

„To zlato je mi v zásadě lhostejné,“ řekl Dean, „ale to, cos udělal, se nedá omluvit. Jsi parchant, Royi!“

., Deane, já…“

„Mlč! Nechci nic slyšet!“

„Ale já chci…“

„Řekl jsem, že nechci nic slyšet!“

„Nedáš mi příležitost ti to vysvětlit?“

„Ne, to by bylo zbytečné. Nikomu, kdo mě zklamal, nedám příležitost to udělat podruhé. Máš jenom smůlu, že jsme se potkali tady. Možná by bylo lepší, kdyby se o tom tvá snoubenka nedozvěděla.“

„Deane, to přeháníš! Marian z toho vynech.“

„Neměj obavy. Postarám se o to, aby na tebe vzpomínala v dobrém.“ Dean se ledově usmál. Už ho přešla zlost a ovládal se.

Tu se ozvala Marian Hawksová. „Nechceš mi to vysvětlit, Royi? Co se mezi tebou a panem Derrickem stalo?“

„Takže ty už ho znáš? To se divím, že ti ještě všechno neřekl.“ Krátce a nervózně se zasmál a dal si ruce v bok.

Pozorovali se jako dvě číhající šelmy. Dean kývl rukou na dveře.

„Počkám na tebe venku,“ poznamenal. „Jestli chceš, tak jí to řekni. Jestli ne, tak můžeš přijít hned. Ale nezkoušej utéct.“

„To by se ti asi moc nelíbilo, co?“

„Ano, to by se mi nelíbilo,“ přisvědčil Dean klidným hlasem.

Pozpátku šel ke dveřím a tak vyšel ven. Venku bylo vedro. Dean sešel z chodníku na ulici, kterou spalovalo slunce. Pozoroval dveře a výlohu obchodu, ale Dunn se zatím neukázal.

Dean trpělivě čekal. Stál uprostřed ulice. Kolem jeli dva muži, jež ho pozorovali s podivnými výrazy ve tvářích. Náhle se dveře obchodu pohnuly a ven vyšel Dunn. Stál na chodníku. Sako už odložil. Měl na sobě květovanou bílou košili a šedou vestu. Ruce držel nad pažbami koltů. Jeho tvář byla bledá, rty měl tenké a sevřené, ale přesto sešel z chodníku a obešel Deana.

Nedělilo je ani deset kroků, když se Dunn zastavil.

„To zlato ti můžu vrátit,“ řekl.

„Nechci ho,“ zasyčel Dean, „je na něm příliš mnoho špíny.“

„Takže ty jsi rozhodnutý to se mnou vyřídit koltem?“ Znělo to víc jako konstatování než jako otázka.

„Že by ses raději odplazil z Tubacu po břiše?“

„To nemůžu, Deane.“

„Protože by tě viděla Marian?“

„Ne. Takto to nejde.“

„Podívejme,“ podotkl Dean. „Kdyžs na mě střílel ze zálohy, tak tě žádné výčitky svědomí netrápily.“

„Nestřílel jsem na tebe, jenom na tvého koně.“

„Chápu, byls příliš zbabělý na to, abys oddělal mě. Bylo by pro tebe snadnější, kdyby mě odpravili rudoši.“

„Deane, já….“

„Tak jo, klidně to řekni!“

„V tom okamžiku jsem nemyslel na indiány. Věř mi, už jsem toho tisíckrát litoval. Klidně bych všechno to proklaté zlato zahodil, kdyby se to tím dalo vzít zpátky. Věděl jsem, že mě budeš pronásledovat. Věděl jsem, že bys mě zastřelil, kdybys mě našel, ale co jsem měl dělat? Přijel jsem do Tubacu dvanáct hodin před tebou, protože jsem se tu chtěl setkat s Marian.“

„A co ty dojemné řečičky?“

„Myslel jsem jenom na ranč, který jsem chtěl založit pro Marian, Deane.“

„A já, když jsem šel čtyři míle apačským územím se sedlem přes rameno, jsem myslel jenom na to, co by se mnou provedli, kdyby mě chytili. Nebyla to tvá zásluha, že to neudělali. Ale teď už přestaň žvanit, Royi! Dohráls…“

Dunn se nadechl.

„Nechci tě prosit.“

„Já bych se tě také neodvážil prosit,“ trpce poznamenal Dean.

„Nemohli bychom si to spolu rozdat někde jinde? Nechci, aby to viděla Marian.“

„Ne, Royi. V poledne už musím být pryč.“

Dunn mu neodpověděl. Udělal krok zpět. Stál tam rozkročen. Byl lehce nakloněný dopředu a dvakrát trhl rukama.

Hleděli na sebe a věděli, co od sebe mohou čekat. Dean na okamžik pomyslel na Marian a na to, co teď asi bude dělat. Neznal ženy, ale chvíli uvažoval nad tím, jestli Roye opravdu miluje. Pokud ano, tak by teď musela vyjít ven a zabránit souboji, než bude pozdě.

Čekal na první Dunnův pohyb.

„Stůjte!“

Ten hlas byl energický.

Dean se ohlédl a Dunn ho napodobil. Za zábradlím, ve stínu verandy, stál McAllister. V ruce držel revolver a obličej měl napjatý.

„Ten, kdo sáhne po zbrani, to koupí!“

Dunn si oddechl.

V té chvíli se rozletěly dveře obchodu a ven vyběhla Marian. Vrhla se Royovi kolem krku a objala ho. Při pohledu na ně Dean zrudl, i když nevěděl proč.

Pohlédl na McAllistera a potom na Marian Hawksovou, která stála u Roye Dunna a nechtěla se ho pustit. Po obou stranách ulice stáli zvědavci a hleděli na ně. V tom okamžiku se Marian obrátila a nenávistně pohlédla na Deana.

„Běžte!“ zvolala. „Běžte, vy, vy…“ Přeskakoval jí hlas.

Dean na ni pohlédl a otočil se. Vydal se k šerifovi, zůstal stát tři kroky od něj a potom pohlédl na revolver, který McAllister držel v ruce a jímž mu mířil na hruď.

„To jste neměl dělat, marshale,“ chraplavě řekl.

„Varoval jsem vás, Derricku.“

„Dobrá, vyhrál jste.“

„Pak tedy opustíte Tubac?“

Dean se ohlédl a viděl, že Roy právě odvedl dívku na chodník a do stínu. Potom trpce přikývl.

„Pojedu,“ řekl. „Měl jste pravdu. Ale to jsem předtím nemohl vědět.“

McAllister dal rychlým pohybem revolver do pouzdra.

„Máte koně?“ zeptal se.

„Ne.“

„Pak běžte k panu Kaneovi. Řekl mi, že by pro vás jednoho měl. Běžte do hotelu a sbalte si věci. Máte ještě půl hodiny. Jestli vás po dvanácté hodině ještě uvidím, přinutím vás tasit kolt.“

„To si nepřejte,“ řekl Dean a prošel kolem McAllistera na chodník. Po něm zamířil k hotelu. Lidé, kteří se tam sešli, se před ním rozestupovali. Jeho nenávist uhasla. Zůstala pouze prázdnota, která mu nedovolovala přemýšlet. Šel k hotelu a neohlížel se.

„Budu platit,“ řekl recepčnímu.

„Vy už chcete odjet?“ Dean neodpověděl. Dorazil do svého pokoje a začal si balit věci.

Přitom musel bezděky myslet na nenávist, která zaznívala ze slov Marian Hawksové. To byl dostatečný důvod k tomu, aby odjel z Tubacu. Snesl by toho hodně a nebýt Marian, tak by si to rozdal i s McAllisterem, než by odjel z Tubacu. Ale teď musel odjet.

I jeho nenávist k Royi Dunnovi zmizela, přestože měl všechny důvody ho nenávidět ještě víc. Když si všechno sbalil, přistoupil k ještě stále otevřenému oknu, kterým dovnitř pronikalo vedro. Vyhlédl ven a uviděl, že McAllister tam stojí a hledí na něj.

Kývl na Deana a ten mu odpověděl stejně. Potom si vzal svůj vak, zaplatil a opustil hotel.

„Derricku!“ zvolal McAllister přes ulici, když vyšel na chodník.

Šerif ukázal na koně, přivázaného k zábradlí vedle něho.

„Pojďte sem!“

Dean to udělal a McAllister poplácal koně po zadku.

„Je váš,“ poznamenal. „Poslal ho pan Kane. Máte si ho nechat. Je to moc pěkný kůň.“

Dean mu neodpověděl, když toho koně sedlal. Byl to opravdu pěkný kůň s širokými plecemi a propracovanými spěnkami. Zdálo se, že to je dobrý běžec. Jeho srst byla hladká a na slunci se leskla jako samet. Tiše frkal, když ho Dean sedlal. Potom dal nohu do třmenu a vyšvihl se na něj. Flintu položil před sebe na hřbet zvířete.

„Adios, šerife. Budujte dál vaše město a poděkujte za mě panu Kaneovi.“

McAllister mávl rukou.

„To je v pořádku. Teď jeďte a už se do Tubacu nevracejte, jestli si chcete ušetřit problémy.“

Dean neodpověděl. Stáhl si okraj klobouku do čela a pobídl koně patami. Pak pomalu vyjel ke kraji města.

Lidí, kteří hleděli za ním, si nevšímal. Pouze, když projížděl kolem hotelu a uviděl Marian Hawksovou, která hleděla z okna, si poklepal na okraj klobouku.

V hlavě měl trpké myšlenky a poušť mu prospěla. Se skloněnou hlavou jel po silnici na jih, která se po nějaké době změnila v kamenitou a částečně písčitou cestu. K mexické hranici to ještě bylo daleko. Při tomto tempu to mohlo trvat mnoho hodin, nebo dokonce den jízdy.

+ + + + +

Dean položil hlaveň pušky mezi skály.

To, co viděl, ho znepokojilo.

Šikmo naproti, možná padesát yardů od něho, se nacházel kopec s plochým temenem. Na něm stálo půl tuctu Apačů. Nehybně seděli na svých ponících a hleděli na bílého muže, který pomalu vzal pušku.

Dosud se nepohnuli. Krátké luky měli položené na hřbetech koní a dlouhé, péry zdobené oštěpy měli obrácené hroty nahoru. Jejich štíty byly pomalované. Lehký vítr, který vanul z roviny, jim pohyboval vlasy.

Dean pohlédl na svého koně, který stál přibližně deset yardů od něj. Věděl však, že jakmile by nasedl, Apači by se vydali za ním.

Tiše tam stál a horečně přemýšle , a po čele mu tekl pot.

Jezdci se pořád ještě nepohnuli. Nechtěli na něho zaútočit, dokud na ně hleděl. Dean ale nepodceňoval jejich luky a oštěpy. Kromě toho mu bylo jasné, že poblíž musejí být další rudoši. Tam, kde bylo šest bojovníků, museli být i další. Někde poblíž.

Dean udělal jeden opatrný krok ke svému koni. Musel na něj nasednout a pokusit se zmizet mezi kopci. Pušku u boku měl namířenou na jezdce. Tak kráčel ke koni.

Indiáni ho pozorovali, ale nezaútočili na něj. Buďto je bavily jeho pomalé, vláčné pohyby, jako by ustupoval před lvem, nebo je nezajímal. To nevěděl. Možná měli na mušce nějakou tučnější kořist.

Dean hleděl mezi dvěma balvany na poušť.

Tam se, mezi dvěma saguáry, blížil obláček prachu.

V té chvíli se odkudsi ozvalo zvolání.

Dean za sebou uslyšel svištění.

Už se neotočil. Něco mu narazilo do zátylku a on se ocitl ve tmě. Okamžitě se zhroutil a upadl do bezvědomí.

+ + + + +

Když přišel k sobě, to první, co cítil, byla bolest v hlavě. Chvíli si myslel, že má něco před očima, ale pak poznal, že je noc.

Opatrně se opřel o lokty. Bolesti v krku byly nesnesitelné. Sáhl si tam a ucítil zaschlou krev. Hmatal dál a dosáhl na místo, kde to hodně bolelo. Klobouk ztratil. Pravděpodobně ho některý z indiánů zasáhl válečnou sekerou, aby svým křikem nemohl nikoho varovat. Proč ho nechali ležet a neskalpovali ho, to ovšem byla otázka. Dean několikrát otevřel a zavřel oči a pokusil se překonat ochromující pocit slabosti, který ho neustále nutil dál ležet.

Vrávoravě vstal. Jednu chvíli se kolem něho všechno točilo, potom se mu hlava a žaludek ukhdnily a on si nasadil klobouk.

S tváří zkřivenou bolestí se rozhlížel po svém koni. Nebyl tam. Asi ho vzali s sebou. V té chvíli však uslyšel tiché frkám. Kůň.

Udělal několik vrávoravých kroků a potom obešel skálu, která se tam tyčila.

Tu se zarazil a sevřelo se mu hrdlo.

Před ním, na měsíčním svitem zalité rovině, stáli dva koně. Jeden silně kulhal na přední nohu, to Dean viděl na první pohled. Horší však bylo to, že všude kolem ležely nehybné postavy. Dean spatřil lesknoucí se kov a polkl. Pomalými, topornými kroky se vydal k oběma koním. Všude leželi muži, mohlo jich být tak deset nebo dvanáct. Měli uniformy, šlo o kavaleristy. Dean zůstal stát u nejbližšího z nich. Přikrčil se a obrátil ho na záda.

Pohlédla na něho bledá, zašpiněná tvář. Skelné oči a dva šípy trčící z hrudi. Uniformu měl nebožák od krve. Skalpovali ho. Na zakrvácenou lebku nebyl hezký pohled.

Dean vstal a chodil od jednoho ke druhému. Všichni byli mrtví. Apači odvedli dobrou práci. Jeden z vojáků byl přibodnut dlouhým oštěpem k zemi. Tak musel zemřít, protože oběma rukama svíral oštěp.

Dean viděl, že jim sebrali všechny zbraně. I jeho puška zmizela. Jen kolt mu nechali. Jeden z vojáků, podle hodnostních odznaků to byl poručík, držel v ruce šavli. Její špička byla od krve.

Ten muž bojoval.

Musel s Apači urputně bojovat, protože ho neskalpovali. Měl jenom šíp v zádech, jinak nebyl zohavený.

Dean zamyšleně pohlédl na mrtvé vojáky. Existovalo pouze jediné vysvětlení, proč je ještě naživu.

Apači po něm chtěli, aby přivezl poselství o tom masakru do Tubacu.

Proto tam také nechali koně. Jeho zvíře bylo příliš kvalitní, to si vzali. Druhý kůň byl chromý a nechtěli se s ním zdržovat.

Dean pohlédl na obě zvířata a pak se rozhlédl. Nikde neviděl žádné indiány, ale byl si jistý, že ho pozorují. Bylo to jedno, když mu neudělali nic předtím, tak mu neudělají nic ani teď.

Držel se za bolavou hlavu, a pomalu nasedl do zakrváceného sedla McClellan. Potom pomalu vyjel. Každý krok koně mu způsoboval šílené bolesti, ale zatnul zuby a jel dál. Jednou dokonce zrychlil, ale nikdo se neobjevil. Jel po cestě, kterou tam přijel.

Do Tubacu by tímto tempem dorazil ráno. Brzy se kymácel v sedle a jen s vypětím všech sil se v něm udržel. Měl štěstí, že k hrušce sedla byla přivázaná láhev s vodou. Pil, ale moc vody do sebe nedostal, protože mu bylo špatně.

Naprosto apaticky jel dál.

Krátce před Tubacem ještě jednou spadl ze sedla. Probudila ho strašná bolest. Nevytáhl se na hřbet koně, šel dál pěšky a koně vedl za sebou. Měsíc již zmizel a na východě byla obloha světlá. Blížil se den.

V Tubacu ještě byla tma.

Ulice byla liduprázdná.

Dean přivázal koně k prvnímu zábradlí, které našel, a potácivými kroky se vydal po ulici.

Jeho cílem byla šerifova úřadovna. Než tam ale dorazil, něco se pohnulo ve stínu verandy a po schodech na ulici sešel muž. Dean již podle toporných pohybů poznal, že to je McAllister. Když je dělilo jen pět yardů, zastavil se. Pod okrajem McAllisterova klobouku viděl rysy jeho tváře. Když tak nějakou dobu mlčky stáli, šerif k němu přišel.

„Nemyslel jsem si, že vás uvidím tak brzy, Derricku,“ řekl.

„Bodejť,“ hlesl Dean. Víc toho neřekl.

„A proč jste se vrátil, Derricku?“

„Neměl jsem na vybranou, šerife.“

„Víte, co vás tu čeká?“

Dean se nadechl a pokusil se neslyšet bušení svého srdce.

„Apači…“ hlesl.

„Co je s nimi?“

„Zmasakrovali skupinu vojáků ani ne dvacet mil odtud,“ odpověděl Dean.

„A vy jste to viděl?“

„Nevěříte mi, co?“

„Divíte se?“ zeptal se McAllister.

„Ano. Pojďte sem a podívejte se na mou hlavu.“

„Co, skalpovali vás?“

„Pojďte sem, sakra!“ zabručel Dean, který už to nevydržel. Bolesti byly čím dál tím silnější. McAllister skutečně přistoupil blíž a Dean se otočil a sundal si klobouk, takže šerif uviděl ránu. Chvíli panovalo naprosté ticho, potom bylo slyšet McAllisterovo přidušené vydechnutí. Ucouvl a pod jeho botami zakřupal písek. Odkašlal si. „Kdo vás tak zranil?“

„Nějaký Apač.“

„A vy jste ještě naživu?“ udiveně se zeptal McAllister.

„Ano, zřejmě mě použili jako posla. Chtěli, aby se Tubac dozvěděl, co se stalo s těmi kavaleristy. Bylo to dvanáct mužů a nikdo z nich nepřežil. Jestli se nemýlím, tak Apači Tubac obklíčili.“

„Co říkáte?“

„Ano. Bude dobře, když pošlete někoho do Tucsonu s žádostí o posily.“

Šerif pomalu zavrtěl hlavou.

„Sem pocestné pouštějí, to je jasné, ale ven nepronikne nikdo, koho nechtějí. Nemělo by smysl poslat někoho na jistou smrt. Kromě toho, pokud je to, co jste řekl, pravda, tak sem z Tucsonu nikoho nepošlou, protože když budou vědět, že je napaden Tubac, budou se strachovat i o své město.“

Dean si dal klobouk na hlavu.

„Mohl bych se napít něčeho ostrého?“

„Pojďte se mnou,“ řekl McAllister.

Přišli do kanceláře. McAllister vytáhl ze svého starého a ne příliš pohodlného psacího stolu láhev se zelenou etiketou. Pak z poličky vzal sklenici a nalil do ní.

Dean ji popadl a na ex ji vypil. Alkohol ho pálil jako rozžhavené olovo. Ulevilo se mu, a tak do sebe hodil ještě jednu. Potom šerif láhev odložil do zásuvky.

„To je jen pro návštěvníky,“ řekl. „A teď mi povězte, co se stalo.“

Dean mu vše stručně řekl a šerif ho nepřerušoval. Potom se ho zeptal: „Kolik jich bylo?“

„Viděl jsem jich jenom šest, ale řekl bych, že jich bude pětkrát nebo šestkrát víc.“

„To není nic potěšitelného,“ zamumlal McAllister. „Je špatné, že kavaleristé z Arizony odjeli. Těch pár, co tu zůstalo, proti indiánům nic nezmůže. To je jasně vidět.“

Postavil se. „Zůstaňte tady, dokud se nevrátím. Přivedu pana Kanea a ostatní městské radní. Uvidíme, co se bude dát dělat.“

S těmito slovy opustil svou kancelář. Také Dean vstal. Šel ovšem jen ke dveřím a pak se opřel o dřevěný rám. Unavenýma očima hleděl na prázdnou ulici. Bolest v zátylku ustala.

+ + + + +

Městští radní, mezi nimiž byl i Kane, byli vyděšení, když jim McAllister řekl, že to je vážné. Všichni se shodli v tom, že by měli někoho poslat do Tucsonu, aby odtud přivedl posily.

„A kdo by měl být ten nešťastník, kterého pošlete, šerife?“ zeptal se Dean, který soudil, že Apači už obklíčili Tubac a že pokoušet se prorazit by byla čirá sebevražda.

„Mám jednoho pomocníka,“ řekl McAllister. „Škoda toho muže.“ „Vy se do toho nemíchejte, Derricku!“

McAllister se obrátil a šel ke dveřím. Venku na někoho zavolal, ale trvalo to dlouho, než se vrátil s nějakým mužem. Ten chlapík, kterého tam přivedl, byl Deanovi od začátku nesympatický. Byl střední postavy, trochu otylý a měl knír. Měl dva revolvery, které nosil velmi vysoko, jak bylo zvykem v Kalifornii.

McAllister se k němu obrátil, když vešli dovnitř.

„Poslouchejte, Donovane,“ začal, „mám pro vás úkol.“

„Poslouchám, šerife,“ řekl Donovan.

„Pojedete do Tucsonu.“

„Dobře. A co tam mám udělat?“

„Varovat Tucson před Apači. Možná s vámi pošlou několik mužů, kteří by nás posílili. Neposílám vás já, ale městská rada. Nemusíte ten úkol přijmout.“

„Proč bych neměl?“ Donovan se dlaněmi opřel o revolvery. Kane se rychle zvedl a poznamenal: „Přísahal. Je povinen jet do Tucsonu.“

Donovan na něj vrhl pátravý pohled.

„Co je v tom?“

McAllister se poškrábal na bradě.

„Je to kvůli Apačům,“ odpověděl. „Předpokládáme, že už jsou v okolí Tubacu. Někde v kopcích a ve skalách. Ta cesta do Tucsonu tedy nebude bez nebezpečí. Nemohu vás nutit, Donovane, ale pokud se toho přesto chcete odvážit, pak odpovědnost přebírá městská rada. Navrhoval bych vypsat odměnu. Pro případ, že by se to povedlo. Co myslíte, pane Crowne a pane Kane?“

Crown hned přikývl, Kane se nehýbal.

„A očividně je velká pravděpodobnost, že se nevrátím?“

„Ta možnost tady je, Donovane.“

Donovan přišel k oknu, zatímco ostatní mlčky hleděli na jeho široká záda. Po chvíli se obrátil a zkřížil ruce. Sluneční svit, který tam pronikal, ho nijak nezkrášlil, naopak dodal jeho tváři cosi ďábelského.

„Co zaplatíte, pánové?“

„Měl byste být rád, že budete moct z Tubacu odjet,“ odsekl Crown. „Už jen proto bych odjel, kdybych…“ „Proč to neuděláte?“

„Jsem městský radní a nemohu Tubac opustit.“

Donovan se cynicky usmál. „Rozumím. Cena musí být vysoká, abych se nechal přemluvit. Nemám zájem padnout do rukou Apačů. Jak vás vidím, pánové, tak jste na tom stejně. Vím velmi dobře, proč nechcete jet sami. Ale proč nejede tam ten?“ Ukázal na Deana, který ho klidně pozoroval.

McAllister mu položil ruku na rameno.

„Není z Tubacu, Donovane. Nic mu do toho není. Nezbývá nám nic jiného, než poslat někoho z města, a kdo by to měl být, když ne vy? Nikoho jiného poslat nemůžu a nechci.“

„Nechte si ty řeči, šerife, když mám tahat za ostatní horké kaštany z ohně. Ty kecy vám nepomohou.“

„Nemyslel jsem to ve zlém. Vím, že umíte zacházet s koltem. Pokud je pro to někdo vhodný, pak vy!“

„Za kolik?“

„Co za kolik?“

„Kolik za to chcete zaplatit?“

McAllister pohlédl na městské radní.

„Řekněme dvě stě padesát,“ odpověděl Crown. „To je měsíční plat.“

Donovan se tiše zasmál.

„Budete muset jet sám, pane Crowne.“

„Tak dobrá, tři sta. Víc vám městská rada dát nemůže.“

Donovan se beze slova otočil a šel ke dveřím. Dean pozoroval vyděšené tváře přítomných. Bavil se. Věděl, že městští radní zaplatí jakoukoli cenu, jen aby našli někoho, kdo se toho odváží.

„Donovane! Naše poslední nabídka: pět set!“

Pomocník šerifa se usmál.

„Pět set, když se vrátím?“

„Dobrá,“ zvolal Crown. „Dostanete je, až se vrátíte.“ Již však neslyšel odpověď, Donovan totiž šel ven.

Dean se postavil a rozhlédl se se sarkastickým výrazem ve tváři.

„Jestli zahyne,“ řekl, „máte to na svědomí. Do Tucsonu nedojede. Už ho nikdy neuvidíme.“

„Poslouchejte…“ namítl Crown, ale Dean už byl venku.

V horku ho znovu rozbolela hlava. Šel po ulici. Chtěl najít Roye. Navěděl proč. Ne proto, že by ho chtěl znovu vyzvat na souboj. Teď se jednalo o něco jiného.

Nemusel ho hledat dlouho.

Vyšel totiž z katastrálního úřadu. Vložil nějaký papír do tašky a vzhlédl. Spatřil Deana a ten viděl, jak Roy zbledl. Byl ozbrojen, ale nesáhl po koltu. Nehybně stál ve stínu verandy a hleděl na Deana. Ruce měl v kapsách saka.

Mlčky na sebe hleděli. Stáli dva kroky od sebe.

„Ty jsi ještě tady?“ zeptal se potom Dunn.

„Doufám, že nemáš nic proti tomu.“

„Ale ne, myslel jsem si…“

„Myslel sis, jo, to už znám,“ výhružně řekl Dean.

„Vzal jsem si jen svůj podíl ze zlata,“ řekl Dunn a sešel z chodníku, takže teď oba stáli na ulici.

Dean si všiml, že Dunn má novou, bílou košili, a usmál se při myšlence, že jen před několika málo dny měl na sobě Dunn kožené oblečení. Potom si dal ruce v bok a vyzývavě na něho pohlédl.

„Cos s tím zlatem chtěl dělat?“

„Vzít si ho,“ odvětil Dunn. „Věděl jsem, že se jednoho dne vrátíš, i když jen proto, abys mě zastřelil. Já nezapomínám, to ty víš. Můžeš si to vyzvednout v mém pokoji. Asi nemá smysl, abych ti říkal, že mi to je líto. Ale je to tak, že bych se toho zlata klidně vzdal, kdyby to šlo vrátit.“

„Všeho zlata?“ Dean na něj upřeně hleděl. „I Marian Hawksové?“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Dunn.

„Je to milé děvče a zaslouží si slušného muže, ne tebe…“

„Přišel jsi proto, abys mi to řekl?“

„Nejen proto. Můžu teď mít to zlato?“ Byl to příkaz, ne otázka.

Dunn přikývl a vedle sebe pak šli zpět k hotelu. Dean cítil, že Roy na něho hledí, ale neohlédl se na něj.

„Užs zaregistroval svůj ranč?“ zeptal se Dean a přidal do kroku.

„Ano.“

„A chceš si vzít Marian Hawksovou?“

„Jistě.“

„Hm. Tak tak to je!“

Dorazili k hotelu a vešli dovnitř. Dunn měl velký pokoj v přízemí. Byl honosně vybaven a Dean se v něm od první chvíle cítil nesvůj. Dunn se tam pohyboval mnohem jistěji. Sledoval, jak otevřel skříň a vytáhl dvě sedlové brašny. Dean poznal, že to jsou jeho vlastní. Tehdy je Dunn vzal s sebou. Hodil je na stůl.

„To je tvůj podíl,“ řekl. „Nevzal jsem si z toho ani nugget.“

„V pořádku,“ poznamenal Dean a zvedl obě kapsy, chtěje si je hodit na rameno. Byly těžké a Dean věděl, že nic nechybí.

„Chci ti něco říct,“ prohodil.

Dunn zvedl obočí.

„Ano?“

„Sice si to nezasloužíš, ale udělám to. Osedlej dva koně, Royi. Vezmi to děvče a jeď s ní co nejrychleji pryč. Radím ti kvůli ní, ne kvůli tobě. Je příliš milá na to, aby padla do rukou indiánům. Vezmi ji s sebou a zmiz s ní. Až se setmí, máš šanci utéct do Tucsonu. Když tu budeš čekat, tak si Marian nikdy nevezmeš.“

„Apači?“

„Jo. Brzo zaútočí na Tubac. Nikdo tomu nechce věřit. Ale znáš je tak jako já. Proto ti to říkám. Jestli se ti povede dojet do Tucsonu, tak se mi vyhýbej.“

„To je všechno?“

„Ano. A myslím, že to stačí.“

Dunn si pohrával s pažbou svého koltu, zatímco hleděl na Deana.

„Neodváží se město napadnout,“ řekl po chvíli a vydechl. „Neudělají to. Díky za tip, ale zůstanu tady a Marian Hawksová tu zůstane také, protože v Tubacu jsme víc v bezpečí než v kopcích.“

„Jak rozhodneš o svém životě, to je tvoje věc, ale buď opatrný kvůli Marian.“

„Nezapomenu na to,“ chraplavě řekl Dunn. „Teď, když máš své zlato, zase můžeš jít. Už spolu nemáme o čem mluvit.“

+ + + + +

Položil obě sedlové brašny do skříně, aniž zkoumal jejich obsah. Pak se vydal dolů a zrovna vyšel ze dveří hotelu, když po ulici procválala skupina jezdců. Dean, který se chtěl jít najíst, zůstal stát u dveří a hleděl za nimi. Byli to tři kovbojové, kteří jeli, jako by jim hořelo za patami. Jejich koně zvířili prach a lidé, kteří chtěli přejít Main Street, s nadávkami uskakovali.

Dean viděl, že muži zastavili své koně před šerifovou úřadovnou. Pak vtrhli dovnitř.

Dean si vytáhl opasek, když viděl, že lidé na ulici se vydali k úřadovně. Šel tam také.

Když vstoupil dovnitř, seděl McAllister za svým psacím stolem a zachmuřeně hleděl před sebe. Ti tři stáli u stěny a dívali se na něj. Když Dean vešel dovnitř, McAllister na něho pohlédl. Pokynul mu, aby přišel blíž, a Dean si sundal klobouk.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Ranč Dvojité C byl vypálen! Coventry a ti dva další mi právě přivezli tu zprávu.“ McAllisterův hlas zněl unaveně. „Byli to Apači. Tito tři muži jsou jediní, kteří to přežili. Teď po mně chtějí, abych s oddílem vyjel hledat ty Apače. Ale copak to můžu udělat? Ne. Myslím, že bych se měl držet vašeho názoru, Derricku. Apači něco kují, protože ranč Dvojité C leží poměrně blízko města ve srovnání s ostatními ranči. Těžko říct, co chystají.“

„Chcete tedy vyjet?“

„Jak bych mohl?“ zasténal McAllister. „Když vyjedu s dvaceti muži, tak můžeme počítat s tím, že nás přepadnou a postřílejí. Když s sebou vezmu padesát nebo sto mužů, abychom měli dost sil k obraně, tak zůstane Tubac bez mužů a stane se ideálním terčem útoku. Možná právě toho chtějí rudoši dosáhnout, ale já na to nenaletím.“

Odmlčel se a vzhlédl. Kovbojové mlčky odešli a poslední z nich za sebou práskl dveřmi. Dean a marshal osamělí.

McAllister pohlédl ze zamřížovaného okna ven. Kovbojové prošli kolem. Pak jejich kroky utichly.

„Nechápou mě,“ tiše poznamenal.

„Ale já ano,“ odpověděl Dean. „Bylo to to jediné, co jste mohl udělat. Bylo by šílenství odtud vyjet byť jen s jediným bojeschopným mužem. Asi jste poznal, že Apači opravdu chtějí vyvolat válku. Mají volnou cestu. Kavalerie je pryč a my, co uděláme…?“

„Můžeme je zastavit?“ otázal se McAllister.

„Co myslíte?“

„Možná,“ podotkl šerif a pokrčil rameny. „Možná, ale Tubac není tak silný. Kromě toho se bojím, že až se rozšíří zpráva, že Apači jsou tady, pokusí se velká část obyvatelstva uprchnout do Tucsonu. Tam by byli v bezpečí, ale v Tubacu? Můžu Tubac udržet, když přijdou? Vy víte, jak indiáni bojují, a já to vím také. Můžu jen doufat, že Donovan prorazil!“

„Ten už nežije,“ poznamenal Dean.

„Jak si jste tak jistý?“

Dean se hořce usmál. „Je to hlupák, který vyjel za denního světla a spoléhá na svůj revolver. Vjel Apačům do náruče, o tom není pochyb.“

„Jak to mohu vysvětlit obyvatelstvu, aniž bych vyvolal paniku?“

„Nijak. Musejí se to dozvědět sami.“

„Ale až přijedou rudoši, už bude pozdě!“

„Jestli někdo chce opustit Tubac, tak ho nemůžete zastavit. Všechno, co můžete dělat, je říct mu, že se vydal vstříc smrti. Pokud vás ale neposlechnou, tak si sami můžou za to, co se jim stane.“

Ohlédli se, když někdo vtrhl do kanceláře. Byl to postarší občan v šedém kabátě.

„Šerife, pojďte se mnou,“ vyhrkl. Byl zadýchaný, zdálo se, že rychle utíkal.

McAllister na něho nedůvěřivě pohlédl. Znal ho a byl zvyklý, že když se opije, tak žvaní. Ten muž s řídkými, šedými vlasy ho však chytil za rameno a McAllister ho nemohl setřást. Z toho muže táhlo.

„Co se děje, Conaughte?“

„Indiáni…“ zavrčel Conaught.

„Jací indiáni?“

„Apači – jedou přímo k městu. Jedou ze severu. Na ulici už je hodně Udí. Myslel jsem, že to musíte vědět, marshale.“

McAllister a Dean vyšli na chodník a pohlédli na ulici. Viděli, že u severního konce města je větší skupina lidí. Viděli i to, jak rozrušeně gestikulují.

Všichni tři vyrazili k lidem na kraji města. Connaught, kterému se nedostávalo dechu, s nimi držel krok jen s vypětím všech sil. Dean byl zachmuřený. Dokázal si představit, co se tam děje. Když přišli na kraj města, viděli, že jejich podezření se potvrdilo. Muži se před nimi rozestupovali a Dean, který si dlaní stínil oči, spatřil tucet jezdců.

Apači!

Poznal je na první pohled. Hlavně jejich pušek se leskly a slyšel dokonce řehtání jednoho z poníků, kteří právě zastavili. Indiáni byli mimo dostřel jejich pušek a klidně a bez známek spěchu pozorovali město.

Dean to fascinovalo. Apači působili naprosto sebejistě. To jim nahánělo hrůzu.

„Jsou to Chiricauhové,“ řekl náhle jeden z mužů, kteří stáli za McAllisterem a Deanem. „Je to poznat podle toho, jak mají pomalované koně. Je to Cochise se svými bojovníky.“

Jméno Cochise šlo od úst k ústům. Lidé znervózněli a Dean věděl proč. Jméno tohoto chiricahujského náčelníka bylo do dějin Západu zapsáno krvavým písmem. Tento náčelník poměrně velkého a hlavně bojovného kmene byl muž, který bránil postupu civilizace. Malý houf byl jen nepatrnou částí bojovníků, se kterými mohli Chiricahuové vytáhnout, a to tady ještě byly Warm Springs a jiné kmeny.

„Podle všeho jenom chtějí pozorovat město,“ řekl McAllister, který byl obrácen k Deanovi. „Pochybuji, že mezi nimi je Cochise nebo Mangas Coloradas.“

„Chtěl bych vědět, co mají v úmyslu.“

„Chtějí nás znervóznit. Znám jejich taktiku.“

„Zdá se, že se jim to daří.“

„Hm,“ prohodil McAllister, který ještě pořád pozoroval Apače, kteří se náhle pohnuli. Rozestoupili se a k městu se vydal jeden bojovník. Vedl za sebou koně bez jezdce. Rudoch seděl přikrčen v sedle pomalovaného poníka a pomalu jel k nim. Dean viděl, že je ozbrojen puškou. Zdobila ho světlá čelenka.

„Co ten Apač chce?“ polohlasně se kdosi zeptal.

Chiricahua se zastavil, když se ocitl na dostřel. Dean viděl, že si vyzývavým pohledem měří bledé tváře. Pak koně, kterého vedl s sebou, přitáhl blíž a plácl ho po zadku.

Kůň pomalu šel k městu. Nyní bylo vidět, že je osedlaný a že něco nese. Dean poznal, co to je, a udělal dva kroky ke koni, který se před ním zastavil a s frkáním na něj pohlédl.

Dean slyšel za sebou rychlé šerifovy kroky. Pomalu složil chmurný náklad toho koně na zem.

McAllister se sklonil k tělu svého pomocníka. Vyděsilo ho to.

Se sevřenými rty pohlédl do zakrvácené tváře, nad níž se táhl široký, krvavý pruh. Skelné oči hleděly na modrou oblohu. V hrudi měl zabodnutý ulomený oštěp. S jeho pomocí se tělo udrželo v sedle. Teď ulomený oštěp trčel k nebi.

„Donovan,“ poznamenal McAllister.

„Ano, to je on – nebo vlastně byl,“ řekl Dean.

McAllister na něj vrhl prázdný pohled.

„Ti psi,“ zamumlal, narovnal se a pohlédl na čekajícího indiána, který na ně mlčky hleděl a jehož kůň tam stál jak bronzová socha. Šerif pomalu sklonil ruku k opasku, ale potom se zarazil, otočil se a pohlédl na ty muže.

„Pušku!“ procedil mezi zuby.

Několik mužů, kteří tam byli, u sebe mělo pušky. Když viděli Apače, vzali je s sebou. McAllister si od jednoho z nich vzal pušku, namířil a vystřelil.

Dean věděl, že vzdálenost je příliš velká. Zhruba dva kroky od jezdce vytryskl ze země prach. Kůň se pokusil vyrazit, ale indián ho ovládl tlakem stehen.

Bledé tváře viděly, jak zamával puškou nad hlavou. Hrozil jim i celému městu.

Ozval se chraplavý výkřik podobající se výkřiku sokola.

„Geronimo!“

Pak indián otočil svého koně a vyjel k ostatním rudochům. Zahalil je zvířený prach.

Šerif vrátil pušku muži, kterému ji vytrhl z rukou, a ještě jednou pohlédl do pouště, kde se pomalu rozptyloval prach. Sklonil se, zvedl Donovana a položil ho přes sedlo. Vzal uzdu koně a vydal se po ulici do města. Ostatní šli za ním.

Dean kráčel vedle něho.

„Takže to byl Geronimo?“ otázal se.

McAllister přikývl.

„Říká se, že to je ten nejhorší rudoch ze všech.“

„To je pravda,“ souhlasil McAllister. „Donovan to poznal na vlastní kůži. Přiznávám to jen nerad, ale vzhledem k tomu, co se stalo, asi musím. Měl jsem vás poslechnout. Ale pořád jsem doufal, že Donovan do Tucsonu dojede. Teď je mrtvý a nepřímo je to i má vina. Sakra, já…“

Odmlčel se a pravou rukou si promnul oči.

„Co s lidmi?“ zeptal se Dean. „Teď všichni vědí, co je čeká.“

„Já vím,“ přisvědčil šerif. „Kéž bychom to přečkali, Derricku.“

„Co s obyvatelstvem?“

„To nevím.“ „Dovolíte, aby lidé odjeli z města?“

„Tomu nemůžu zabránit. Odjeďte i vy. Vy jako jediný máte podle mého mínění šanci Apačům uniknout. Ostatní, kteří odjedou, budou snadnými oběťmi divochů.“

Mezitím se to rozneslo po celém Tubacu. Donovana odnesli na hřbitov, který byl na kraji města. Ve městě vypuklo to, čemu chtěl McAllister zabránit. Panika. Těch pár lidí, kteří si zachovali chladnou hlavu, bylo jako kapka v moři. Města se zmocnila hysterie. Pro lidi byli Apači tím nejhorším možným, co mohli zažít. Bylo tam ještě několik starců, kteří byli při tom, když běloši přijeli do Arizony.

Dokud byly jednotky kavalerie v Arizoně a udržovaly na tomto teritoriu klid a pořádek, mohli lidé žít v bezpečí. Teď sen o klidu, míru a blahobytu skončil. Dřív by zpráva, že se objevili Apači, vyvolala nanejvýš cílevědomou obranu, nyní to bylo jiné.

McAllister si toho všiml, když se vrátili. Před jedním domem už nakládali vůz. Šerif tam jen soucitně pohlédl a nic neřekl, V úřadovně na něho čekali členové městské rady.

Kane tam byl také, a když dovnitř vešel Dean, vrhl na něho klidný pohled. Vypadal jako ostrůvek jistoty uprostřed zmatku. Přestože nepochybně mohl ztratit víc než ostatní, mlčel, zatímco ostatní se vrhli na šerifa.

Kane vstal a odsunul židli, pak kývl na Deana a oba vyšli ven.

„Opravdu to vypadá tak zle?“ zeptal se, když za nimi bouchly dveře.

„Bojím se, že ano,“ řekl Dean.

„Co budete dělat, Derricku?“

„Ještě nevím,“ odvětil Dean.

„Vidíte nějakou možnost, jak prorazit obklíčení?“

„Co tím myslíte?“ překvapeně se otázal Dean.

„To, co říkám. Mohl by někdo proklouznout mezi rudochy a uniknout jim?“

„No, to by musel mít přinejmenším hodně štěstí.“

„Vy byste to dokázal?“

Dean nějakou dobu mlčel a vraštil čelo. Nevěděl, kam těmi otázkami obchodník míří. Městský radní vytáhl kapesník, chtěje si utřít zpocené čelo. Při tom hleděl na Deana.

„Možná,“ řekl Dean. „Co tím chcete říct?“

Kane se poškrábal na hlavě. „Znáte malou Marian Hawksovou?“

Dean nedokázal zabránit tomu, aby se mu při vyslovení tohoto jména nenahrnula krev do hlavy. Kane se usmál, když to viděl, a plácl Deana po rameni. „Vezměte to děvče a odveďte jiodtud. Před dvěma hodinami jsem se s ní bavil. Chtěla ode mě vědět, co vím o vašem nepřátelství s Royem Dunnem. Dunn jí o tom podle všeho povědět nechtěl. To jí asi bylo podezřelé, a když potkala mě, bez okolků se mě na to zeptala. Jistě si dovedete představit, s jakou radostí jsem jí vše řekl.“

Dean na něho upřeně hleděl.

„Proč jste to udělal?“

„No, za prvé jsem vám chtěl udělat laskavost, a za druhé je mi Dunn nesympatický.“

Dean syčivě vydechl.

„A jaká byla odpověď?“

„Jaká odpověď?“

„No, k čertu, co řekla Marian – slečna Hakwsová.“

„Nic. Ale vypadala dost nervózně, když jsem odcházel. Myslím, že se stydí za to, co si o vás myslela.“

„Skutečně?“

„Jistě. Odvezte ji. Nevěřím, že teď ještě chce zůstávat s Dunnem. Dokonce i kdybychom se ubránili, tak by to tu bylo velmi tvrdé. Toto není nic pro ženy. Lidé se sice rozhodli poslat ženy co nejrychleji do Tucsonu, ale to je nesmysl. Má žena zůstane, protože kdyby vyjela z města, už by se nikdy nevrátila. Můžete mít mé nejlepší koně, Derricku…“

„Nejsem si jistý,“ namítl Derrick.

„Jak to? Drží vás tu něco?“

„Kupodivu ano!“

„Zajímalo by mě, co to je.“

„To vám nemůžu říct. Ne proto, že nechci, ale proto, že to nevím. Přirozeně si s ní pohovořím, a jestli vyjde najevo, že máte pravdu, odvezu ji odtud. Ano, v takovém případě bych to udělal.“

„Chcete zpátky do kanceláře?“

„Ne, tam nepůjdu,“ odvětil Dean. „Něco pojím, mám hlad. Kdosi jednou řekl, že s plným žaludkem se umírá lépe.“

Kane se rozesmál. „To je možná ode mě. Jestli nemáte nic proti tomu, půjdu s vámi. Taky se musím najíst.“

Společně šli do nejbližší hospody a tam se najedli.

Když jedli, byl Dean nezvykle zamlklý. Myslel na slova obchodníka s dobytkem a vybavila se mu před očima Marian Hawksová. Aniž se o to nějak přičinil, dostal se do situace, která od něj vyžadovala víc, než byl původně ochoten poskytnout.

Dean věděl velice dobře, jakou udělal chybu. Když se jednou pro něco rozhodl, jen těžko se nechal přesvědčit, aby to nedělal. Jel do Tubacu, aby tam vykonal pomstu a teď v něm náhle byl úplně jiný cit.

Kane si toho, jak se zdálo, všiml. Když vypil kávu, objevil se mu ve tváři úsměv. Dean na něj vrhl vážný pohled, potom odsunul židli a vstal.

„Jdu si s ní promluvit,“ řekl. „Ano, udělám to.“

„Hodně štěstí!“ Kane se usmál. „A nezapomeňte: Pokud je všechno v pořádku, pak přijďte ke mně a vezměte si koně.“ Dean hodil minci na stůl a chvatně odešel. Vrátil se do hotelu a zeptal se, jaké číslo má pokoj, v němž bydlí Marian Hawksová. Byla ubytovaná se svou společnicí, která, jak se Dean dozvěděl, s ní nebyla příbuzná, v přízemí.

Její dveře se nacházely naproti dveří Royova pokoje.

Dean chvíli stál přede dveřmi a váhal. Srdce mu divoce bušilo. Pak zaklepal na dveře. Chvíli čekal.

Potom uslyšel kroky.

Dveře se pomalu otevřely. Tvář, která se objevila mezi nimi a rámem, však nepatřila Marian Hawksové, ale její společnici. Vrhla na něho nedůvěřivý pohled a hned chtěla dveře zavřít, ale Dean jí v tom zabránil.

„Co to má znamenat, pane?“ rozzlobeně se zeptala starší žena. „Dejte pryč tu nohu, nebo si budu stěžovat.“

„Chtěl bych mluvit se slečnou Hawksovou,“ nejistě řekl.

„To teď nejde…“

„Ale…“ řekl, žena mu však okamžitě skočila do řeči.

„Přijďte později!“

Tu se ozval zpoza dveří hlas, který Dean znal. Byla to Marian.

„Kdo je to, Betty?“

„Nějaký muž.“

V jejím hlasu bylo tolik pohrdání, že Dean se musel usmát. Z pokoje zazněl smích.

„Zeptej se ho, jak se jmenuje!“

„To jsem já, slečno Hawksová,“ zvolal Dean. „Dean Derrick.“

Chvíli bylo ticho. „Vy?“ Její hlas zněl nevěřícně.

„Ano. Můžu dovnitř?“

„Já – já jsem se zrovna koupala. Jsem v županu.“

„Nebudu se dívat,“ odvětil. „Ale musím s vámi mluvit, protože je to zatraceně – omlouvám se, chtěl jsem říct navýsost – důležité. Mohu tedy jít dovnitř?“

Znovu téměř celou minutu bylo ticho a Dean cítil, jak mu po tvářích stékají kapky potu. Chvíli se proklínal, že tam šel. Potom uslyšel kroky a pak se dveře otevřely. Stála v nich v dlouhém, vlnícím se županu, jehož rukávy přecházely do volánků. Vlasy jí splývaly až po ramena. Její úzká, líbezná tvář s velkýma hnědýma očima byla zarůžovělá a Dean viděl, že jí pulsuje krční tepna.

„Pojďte, prosím, dovnitř, pane Derricku,“ řekla.

Dean prošel kolem její společnice dovnitř. Hned bylo vidět, že tam bydlí žena. Všude ležely tisíce věcí, které ženy potřebují.

Dean zůstal stát u dveří a v rozpacích točil kloboukem v rukou. Marian Hawksová mu nabídla místo. Posadil se a tak se cítil poněkud jistěji.

„Opravdu s vámi musím nutně mluvit,“ řekl. „Jinak bych se neodvážil takto sem vniknout.“

„Och,“ povzdychla. „To já bych se měla omluvit…“

Dean mávl rukou.

„Slečno Hawksová, vím, že se k vaším uším doneslo všechno. Mluvil jsem o tom s panem Kanem. Pověděl mi, že vám všechno řekl. Je těžké vám říct, proč jsem přišel, ale je to velice důležité. Kane, vlastně já sám – ne, jde o to, že Tubac je obklíčený.

Pravděpodobně tu v následujících dnech vypukne opravdové peklo. Zřejmě se odtud pokusí všechny ženy a možná i muže poslat do Tucsonu, ale to nebude tak jednoduché, protože právě na to indiáni čekají. Kane mi slíbil své nejlepší koně, když vás odtud dostanu. Samozřejmě nevím, jestli vás tu něco drží, ale v každém případě by bylo lepší, kdybyste z Tubacu odjela. Bude to tu hrůza, až sem přijedou Apači. Do toho okamžiku ale existuje šance prorazit a zmizet v kopcích. Pak by nemělo být příliš těžké dojet do Tucsonu.“

Bez dechu ho poslouchala a ruměnec v jejím obličeji byl ještě výraznější. Nervózně si upravovala úzký, pletený pásek županu.

„Proč jste s tím přišel za mnou?“ zeptala se.

„Vlastně mě k tomu přesvědčil Kane.“

„Ale určitě je hodně nebezpečné odjet z Tubacu.“

„Je to méně nebezpečné než tu zůstat.“

Vážně přikývla a pokusila se o úsměv.

„Jaký zájem má pan Kane na mé bezpečnosti?“

Dean sebou trhl. Ta otázka se nabízela, avšak jeho nenapadla. Snažil se najít nějakou vyhýbavou odpověď, protože věděl, že pravdu by říci neměl. Potom to však vzdal a pokrčil rameny. Co měl také dělat?

„A vy si myslíte, že bych Tubac jen tak opustila?“ otázala se po chvíli zamyšleného mlčení.

Dean byl v rozpacích.

„Jak to myslíte?“

„Co vás vede k předpokladu, že chci Tubac opustit?“ otázala se.

Dean proklínal sebe i Kanea.

Nemohl jí odpovědět.

Nechala ho chvíli škvařit se ve vlastní šťávě, potom se předklonila. Jistě s tím nepočítala, ale límec županu se rozhrnul a Deana polil horký pot. Teď i on zrudl. Upřel svou pozornost na světlé skvrny, jež se jí pohybovaly v očích.

„Vím, jak to myslíte,“ náhle řekla. „Je to pravda. Chci odtud. Hodně se toho v posledních hodinách změnilo. Víc, než bych si byla kdy pomyslela.“

Ozvaly se nějaké zvuky, ale to jen společnice odešla tapetovanými dveřmi.

„To byl důvod, proč jsem přišel,“ poznamenal Dean.

„Myslela jsem si to. Ano, chci pryč. Jestli věříte, že bychom to mohli dokázat, tak se vám svěřím. Pan Kane mě přesvědčoval, abych s vámi odjela. A já cítím, že se vyzná v lidech lépe než já.“

„Takže se mnou z Tubacu odjedete?“

„Možná,“ řekla neurčitě.

Dean vstal a vrhl na ni vážný pohled. „Žádné možná. Máme jedinou šanci, jak opustit město – totiž okamžitě. Indiáni nebudou čekat. Musíte se rozhodnout teď, slečno Hawksová. Jestli vás tu něco drží, pak vás nemohu nutit, dokonce ani prosit.“

„Ne, nic mě tady nedrží,“ řekla. „To, co bylo, už je minulost.“

„A Roy?“ tiše se zeptal.

„Co byste udělal na mém místě?“

„Nevím,“ přiznal. „Možná bych jednal tak jako vy, možná…“

„Chcete tím říct, že mé rozhodnutí je špatné?“

„Ne, je to to nejlepší, co můžete udělat.“

Chvíli si hleděli do očí. Její oči jako by byly zastřené a Dean věděl, že má slzy na krajíčku. Mačkal si klobouk v rukou ještě víc, pak se otočil a šel ke dveřím. Tam se ještě jednou zastavil.

Pohlédla na něj. V jejích očích se objevilo něco, co v nich předtím nebylo.

„Chcete, abych to řekl Royovi, nebo to uděláte sama?“

„Nemusíte mu nic říkat,“ tiše odvětila. „Už to ví. Ale buďte opatrný! Jestli vás uvidí, mohl by ztratit nervy!“

„Ještě pořád o něho máte strach?“

Nepohnula se.

„Ne, čekala bych na něho deset let, kdyby se to nestalo. Ale teď– ne, teď o něj strach nemám.“

„Ženám se dá těžko rozumět,“ tiše řekl Dean. „Až se zešeří, odjedeme. Co vaše společnice?“

„Myslím, že nebude chtít jet.“

„Má strach?“

Přikývla. Dean si nasadil klobouk na ovázanou hlavu a otevřel dveře. „Jakmile se setmí, budu s koňmi čekat před hotelem. Nesmíte se opozdit, jde o každou minutu.“

„Nebojte se.“

+ + + + +

Dean vyšel na chodbu. Teď už uvažoval pokojně. Šel dolů a potom opustil hotel. Moc času mu nezbývalo. Musel u Kanea vyzvednout koně, osedlat je a sehnat dostatek zásob a střeliva. Do Tucsonu to bylo poměrně daleko a všude mohli narazit na Apače. Pak by záleželo hlavně na koních a na zbraních, jestli se dostanou do bezpečí.

Dean šel po ulici a nechal si ukázat, kde bydlí Kane. Obchodník mu šel naproti. Tvářil se vážně. Když uviděl Deana, hned se vydal k němu.

„Ti idioti,“ řekl.

Dean si odsunul klobouk do zátylku. „Co se stalo?“

„Chtějí se pokusit jet do Tucsonu,“ odpověděl ten muž. „McAllister a tucet dalších byli proti, ale ostatní je překřičeli. Když jste byl pryč, sešlo se v Hardinově saloonu shromáždění občanů. Lidé rozhodli, že odjedou do Tucsonu. Myslí si, že Apači velký transport nenapadnou. I spousta mužů chce Tubac opustit. To znamená, že nakonec bude město liduprázdné, když to tak půjde dál. Tím si ti kreténi podepsali ortel smrti. McAllister se pokoušel je přesvědčit, že nás Apači potřou, jestli rozdělíme své síly. Pokud všichni zůstanou tady v Tubacu, jsme aspoň do určité míry v bezpečí. Pokud část obyvatel město opustí, podřežou pod sebou větev. Ale nikdo to nechce pochopit. Ještě jsem neviděl tak velký dav, který by měl takový strach z Apačů. Skoro všichni ztratili hlavu a chtějí pryč. Raději tu nechají všechno, co tu s takovým úsilím budovali, než by se bránili.“

„To je pro Tubac trpké,“ poznamenal Dean. „Ale co chcete dělat?“

„Zůstat tady! Dokud budu žít, tak Apači do mého domu nevstoupí!“

„Raději byste měl jet s námi.“

„Ach, vy jste byl u slečny Hawksové?“

„Ano. Odjede se mnou. Vezměte si další koně a jeďte s námi. Vás a vaši ženu vzít mohu. Čtyři lidé mohou mezi kopci zmizet. Vždycky jste se snažil mi pomoct, teď chci pomoct já vám. Víte velice dobře, že Tubac nejde udržet, pokud ho opustí tolik Udí. Dům můžete postavit znovu, jestli shoří, ale s životem, svým a vaší ženy, si zahrávat nesmíte. I já jsem uvažoval o tom, že bych v Tubacu zůstal.

Kdyby do toho nepřišla ta věc s Marian Hawksovou, tak bych z města neodjel. Myslete na to, Kane, co dělají Apači s bílými ženami, které jim padnou do rukou. Jeďte s námi.“

Kaneovi cukalo ve tváři.

„Byl jsem jeden z prvních, kteří sem přišli. Tehdy jsem byl mladý a teď už nemůžu jinam.“

„Něco podobného říkal i McAllister,“ přikývl Dean.

„Měl pravdu,“ poznamenal Kane a zhluboka se nadechl. Potom se hořce usmál. „Zůstanu a ti, kteří mi pomáhali vybudovat město, neodjedou. Přeji vám hodně štěstí, Derricku, a tomu děvčeti také. Vy to dokážete.“

„Vyrazíme za setmění,“ podotkl Dean.

„Pak teď určitě chcete koně?“

„Bylo by dobré, kdybych je mohl dostat.“

Společně šli po ulici. Před některými domy již stály bryčky. Viděli také tři nebo čtyři conestogské vozy, jež stály na kraji ulice. Lidé do nich nakládali věci. Dean na ně jen krátce a soucitně pohlédl. Věděl, že ty lidi nikdo nedokáže přivést k rozumu, že nikoho neposlechnou.

Všude postávaly ženy a hovořily spolu. Několik jezdců přicválalo k šerifově úřadovně. Dean si vzpomněl na tři honáky, kteří přivezli zprávu, že ranč Dvojité C byl vypálen.

Tu se Kane zastavil a Dean, jenž byl zahloubán do svých myšlenek, sebou trhl.

„Co je?“ krátce se zeptal.

Pak uviděl, že lidé umlkli.

Začal se ozývat tlumený zvuk. Byl to dunivý, pravidelný rytmus.

Bum – bumbum – bum…

Vítr přinášel ten zvuk z kopců.

Bylo to, jako by obyvatele města zhypnotizoval. Zastavili se, všechny rozhovory umlkly. Ten podivný zvuk zněl barbarsky. Sílil a slábl s větrem.

Bum – bumbum – bum…

To bubnování přinášel teplý a suchý vítr z pouště. Znělo to,jako předzvěst zkázy.

„Rozumíte těm signálům?“ zeptal se Kane.

Dean zavrtěl hlavou a potáhl si košili.

„To nejsou signály,“ řekl. „Ale když začali, tak zatím nepřestanou. Znamená to jenom, že během dalších čtyřiadvaceti hodin můžeme očekávat útok. Dokud bubnují, nenapadnou nás, ale až se rytmus změní, zaútočí.“

„Už jste to někdy zažil?“ zeptal se obchodník s dobytkem.

Dean přikývl. Naslouchal bubnování. Ty zvuky jako by byly nějaká příšera bez těla, která se chystala na ně vrhnout, jinými slovy se to nedalo lépe vyjádřit. Člověk ty jednotlivé údery doslova tělesně cítil, nemohl se jich však dotknout. Takové zvuky dokázaly rozleptat nervy bělochů.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Kane.

„Už jsem to řekl.“

„A jak máme to proklaté bušení vydržet?“

„Nebraňte se tomu, Kane. Přijměte ten rytmus a přizpůsobte se mu. Nebraňte se mu, nebojujte s tím, jinak se zblázníte. Bude to trvat hodiny a člověk při tom snadno ztratí nervy. Takže si to zapamatujte. Přizpůsobte se tomu bubnování. Unaví vás to, ale nezdeptá. Tak se to mine účinkem.“

Šli dál. Kane měl u domu svou stáj. Byla velká, vevnitř velmi prostorná a skýtala místo pro přinejmenším dva tucty koní. Boxy oddělené mřížemi byly všechny obsazené. Kane vedl Deana od jednoho k druhému.

Téměř všechno to byla skvělá zvířata, což dokazovalo, že jejich kupec je odborník.

Dean si vybral čtyři nejlepší koně, tři hnědáky a vraníka s širokou hrudí a úzkými spěnkami. To byl znamenitý běžec, který apačské poníky, co se týče rychlosti, značně překonával. Dean vyvedl zvířata ze stáje. Měl pouze jedno sedlo, ale Jefferson Kane mu dal druhé, sedlo McClellan s vysokými rozsochami, pobité stříbrem.

„Slečna Hawksová by si měla obléct mužské šaty,“ dodal. „Ve svých věcech nemůže jet ani běžet a Apači by hned poznali, že to je žena.“

„Díky,“ zamumlal Dean a osedlal dva koně.

Zbylým pouze nasadil ohlávku a všechny čtyři přivázal k zábradlí, načež si zapálil.

„Nechcete si to přece jenom rozmyslet?“ otázal se.

„S tím útěkem?“ podotkl obchodník a svraštil čelo. „Ne, Derricku, zůstanu.“

„A vaše žena?“

Kane se zachmuřil. „Ta tu bude se mnou.“ Mezitím se slunce sklánělo k obzoru. Klesalo k hřebenům, které obklopovaly město. Bylo narudlé a obloha získala zelenou barvu, dokonce i oblaka. Ta měla zlaté okraje.

Když se slunce dotklo obzoru a jeho září byly osvětlené jen vrcholy kopců, ve městě bylo šero. Nyní působilo bubnování ještě znepokojivěji a pochmurněji. Jako by vyrostlo ze tmy, jako by s tím, jak houstla, zesilovalo.

Dean ještě jednou pohlédl na slunce, jež už z poloviny zmizelo za kopci. Pak odhodil nedokouřenou cigaretu do písku a zašlápl ji. Cítil Kaneův pohled, když odvazoval uzdy koní ze zábradlí.

Pak na něj pohlédl a usmál se.

„Hodně štěstí, pane Kane. Jestli se nám to povede, jednoho dne navštívíme Tubac a poptáme se na vás. Jestli se dostaneme do Tucsonu, bude to jen vaše zásluha.“

„Raději běžte. Slečna Hawksová vás již určitě čeká.“

„Pozdravujte svou paní,“ řekl Dean.

Vzal uzdy vydal se kolem Kaneova domu. Pohlédl do oken, ale všechna byla zavřená. Dírou v zídce, jež obklopovala dům, viděl ve zpustošené, pískem zaváté zahradě balvan, který vypadal jako sloup.

„Co to je, pane Kane?“ otázal se.

„Nic!“ odpověděl obchodník.

Dean se vyšvihl do sedla koně a dotkl se klobouku.

„Hodně štěstí.“ Kane mu neodpověděl. Potom se Dean vydal k hotelu.

Kdesi už vyjížděl vůz, když Dean zastavil před hotelem a sesedl. Hoteliér, který se tvářil velmi ustaraně, mu vyšel naproti a řekl, že slečna Hawksová přijde hned.

Dean šel do svého pokoje, vzal své věci a naložil je na jednoho koně. Pak šel do haly a čekal. Hoteliér stál u vchodových dveří a hleděl na ty čtyři koně s neskrývaným obdivem, přestože měl v té chvíli určitě jiné starosti. Kývl hlavou a poznamenal: „Daroval vám je pan Kane? To jsou pěkná zvířata.“

„Ano,“ řekl Dean, „patří jemu. Chtěl jsem vzít i jeho, ale nechtěl.“

„Ano. To určitě kvůli jeho ženě,“ odpověděl ten muž.

„Vy ji znáte?“ zeptal se Dean.

„Ano, znám.“

Dean na něj pohlédl. „Jak ji znáte?“

„Vy to nevíte? Je už několik let mrtvá.“

Dean přikývl. Takže tak to bylo…

Kane se choval úplně jinak, když ho viděl poprvé.

„Jeho žena je mrtvá?“ zeptal se Dean pohnutým hlasem.

„Ano. Od té doby se stále vrací do Tubacu. Všichni vědí proč. Od té chvíle se změnil. Nedokázal to překonat a podle mě je duševně nemocný. Často zve lidi k sobě na návštěvu, ale všichni to odmítají, protože vědí, jak to je. Jeho žena zemřela při porodu jejich prvního dítěte – a jejich dítě také. Nikdo jí nemohl pomoct, protože tenkrát v Tubacu nebyl doktor. Od té doby se pokouší pomoct každé ženě. Jak říkám, zažil příliš velký šok.“ Hoteliér odstoupil od dveří a šel zpátky ke svému pultu.

Dean zamyšleně pohlédl směrem ke Kaneovu domu. Ten kámen v jeho zpustlé zahradě. Kaneovo podivné chování. Teď už si to dokázal vysvětlit.

Slunce zapadlo.

+ + + + +

Dean seděl přikrčen v sedle a pozoroval přivřenýma očima skupinu povozů, které vyjížděly na sever. Bryčky a conestogské vozy byly až po okraj naložené vším možným.

Mezi vozy se pohybovali jezdci a snažili se tam vnést řád. Vše bylo hektické.

Dean pohlédl na Marian Hawksovou, která seděla v sedle zpříma, jako krasojezdkyně.

Zpod kol vozů se zvedal prach, takže se v tom vedru dýchalo ještě hůř. Lidé z Tubacu se potili, jako by slunce stálo na obloze. Na nebi už svítily první hvězdy a světle růžový pruh nad západním horizontem rychle mizel.

Povozy vyjely z města. Lidé volali a mávali. Dean viděl, jak ženy hledí za svými muži, kteří tam zůstali. Když kolona odjela, posunul si Dean klobouk do čela a pobídl koně.

„Pojedeme, slečno Hawksová,“ hlesl.

Pomalu jeli za posledními povozy. Dean ve spěchu vymyslel plán. Apači soustředí pozornost na trek a oni snad během té krátké doby dokážou dojet do kopců a zmizet v nich.

Ve vzduchu se vznášel prach, tak hustý, že téměř neviděli poslední vůz, za kterým klusali tři jezdci.

Dean soudil, že Tubac opustilo padesát procent jeho obyvatel. Věděl, že zbytek nebude schopen Apačům odolat.

Když jeli po ulici, spatřil Dean pod jednou stříškou šerifa. McAllister se opíral o sloup, který podepíral pravou stranu střechy, a s rukama zkříženýma na prsou sledoval odjíždějící. Jeho tvář se podobala kamenné masce. Když viděl, jak se z prachu vynořil Dean a žena, a poznal je, unaveným pohybem zvedl pravou ruku.

Dean věděl, nebo aspoň tušil, jak mu je. Byl nucen přihlížet, jak město, které pomáhal vybudovat, pomalu a nezadržitelně spěje k záhubě. Možná pro něho nic neznamenalo tolik jako toto město a teď nemohl udělat nic, aby ho zachránil.

Dean se rozhlížel po Kaneovi, ale neviděl ho.

Nechali za sebou poslední budovy.

„Počkáme, až se usadí prach a vozy budou dál,“ poznamenal. „Apači se soustředí na vozy, nás si nevšimnou.“

„Myslíte, že ti lidé dojedou do Tucsonu?“

Zavrtěl hlavou. „Kdybych o tom byl přesvědčen, tak bychom se k té karavaně připojili.“

Viděl, že se otočila v sedle a hledí na město. Na kraji Tubacu byli shromáždění lidé, samí muži, Dean měl pocit, že tam je i Roy Dunn. Obrátil se k Marian Hawksové.

„Je vám to líto, že ho opouštíte?“

„Ne,“ odtušila a zase se obrátila. „To už skončilo. Už na to nemyslím. Nemluvte už o tom, prosím.“

„Dobrá,“ řekl. „Vozy brzy zmizí. Buďte připravená. Až ke kopcům pojedeme cvalem, protože musíme rovinu překonat co nejrychleji. Doufám, že nespadnete ze sedla.“

Poslední vůz byl pryč. Oblak prachu se zmenšoval a rachot utichal. Pak se rozhostilo ticho a Dean uslyšel mumlání těch, co zůstali ve městě. Pozoroval kopce a pátral po kouřových signálech, ale nebylo nic vidět. Apači se zatím nijak neprojevovali.

Dean ještě chvíli čekal, potom se naposledy ohlédl na město a pobídl koně patami. Na měkké, písčité půdě kopyta tlumeně dusala. Marian Hawksová jela za ním.

Dean vedl oba náhradní koně za jedno laso, takže je mohl kdykoli pustit. Skláněl se k hřívě svého zvířete a houpal se v rytmu jeho cvalu. Dlouhá hříva vlála kolem něj.

Náhle uslyšel přes dusot kopyt vysoký výkřik a v plném cvalu pohlédl vedle sebe. Marian Hawksová přibrzdila koně a pravou rukou ukázala do pouště, odkud se k nim blížil velký a především široký oblak prachu. Rychle se pohyboval.

„Jedou zpátky!“ zvolala, ale Dean jí téměř nemohl rozumět, jak jeli rychle.

„Kdo?“

„Ty vozy jedou zpátky!“

Věděl, že to nemohou být ony. Rychlost, s níž se oblak prachu blížil, prozrazovala něco jiného. Pohlédl ke kopcům a pokusil se odhadnout, zda by do nich mohli dorazit dřív, než jim jezdci, kteří tak zvířili prach, odříznou cestu. Viděl, že by to bylo příliš nebezpečné

Zaklel a trhl uzdami.

Marian zastavila svého koně rychleji a snadněji, protože nejela tak rychle. Dojela k Deanovi a pokusila se z jeho pohledu poznat, nad čím přemýšlí. Výraz v jeho očích byl dostatečně výmluvný.

„Apači?“ zeptala se třesoucím se hlasem.

Dean na ni vrhl krátký pohled.

„Musíme zpátky. Nemůžeme se dostat do kopců a na rovině by nás dohnali dřív, než bychom stačili vyměnit koně.“ Zvedl ruku a zatáhl za uzdu svého koně.

Oblak prachu se přiblížil, bylo slyšet dusot kopyt a přidušené výkřiky bojovníků. Dean okamžitě poznal, co mají indiáni v úmyslu. Chtěli tímto překvapivým útokem odříznout karavanu od města. Pravděpodobně chtěli udeřit na trek a zároveň napadnout město, aby z něj nikdo nemohl vyjet karavaně na pomoc.

Dean se ohlédl a spatřil, že indiáni je dohánějí. Jejich malí, pomalovaní poníci cválali, seč jim síly stačily. Útok byl proveden s děsivou rychlostí. Lidé ve městě se mohli ubránit jen při maximální statečnosti. Dalo se čekat, že Apači se nestáhnou, dokud Tubac nedobudou, nebo dokud nebudou zahnáni.

Dean a Marian cválali k městu.

„Hojáá,“ zvolal Dean, chopil se klobouk a plácl jím koně po zadku. Pak tak pobídl i Marianina koně. Bok po boku jeli k městu, kde se už stavěla barikáda. Lidé tam přinášeli bedny, soudky a staré korby vozů. Za nimi pobíhali další obyvatelé města, dokonce i několik žen, které neopustily město.

Dean nechal vraníka běžet, aniž ho řídil. Před barikádou se kůň vznesl a přeskočil ji. Jinak se do města dostat nemohl.

Dean zastavil koně a ohlédl se. Marian Hawksová se rovněž pokusila přimět koně, aby skočil, avšak zvíře ji odmítlo poslechnout a prudce zastavilo těsně před barikádou. Dívka ztratila rovnováhu a spadla ze sedla. Dean přiběhl k barikádě, podlezl pod jedním vozem, vzal omráčenou ženu za ruku a vtáhl ji pod vůz. O vteřinu později na místo, kde se předtím nacházeli, dopadly šípy.

Za vozem třeskly první výstřely. Dlouhohlavňové pušky, kterými bylo na střední vzdálenost možné velmi přesně mířit, kosily cválající rudochy. I z domů se střílelo, ale ta střelba neměla velký účinek. Kdesi se zhroutil jeden poník, jeden nebo dva jezdci spadli do písku a potom se široká řada jezdců rozdělila. Apači objeli město.

Dean položil Marian Hawksovou za prázdný soudek a vytáhl oba revolvery.

Natáhl kohoutek jednoho z nich a opřel jeho hlaveň o bočnici vozu.

Vedle něho se střílelo z pušek. Občas se do vozu zaryl šíp.

Apači se vrátili do své tradiční bojové formace a začali v širokém kruhu objíždět město.

Dean doufal, že je bráněno dobře. Pokud by Apači prorazili, došlo by k neúprosnému boji tváří v tvář. Střílel klidně, ale zasáhl pouze jednoho poníka.

Teď, když indiáni útočili, bylo obtížné je trefit. Na obránce se neustále snášely šípy.

Ženy se ukryly v domech. I odtud se občas ozval výstřel. Dean sevřel rty, když nějaký Apač vyjel z kruhu bojovníků a namířil k povozu. Zalícil pušku právě v okamžiku, kdy Dean zmáčkl spoušť.

Indiánova střela zasáhla muže, který právě nabíjel pušku. Úderník kohoutku Deanovy zbraně narazil na prázdnou nábojnici. Dean hodil kolt před sebe a vzal si pušku zastřeleného. Během vteřiny namířil a natáhl kohoutek. Pak zmáčkl spoušť. Neviditelná ruka srazila indiána z koně. S řevem spadl pod kopyta svého poníka.

Dean si klekl a chvatně začal nabíjet své dva revolvery. Ty těžké zbraně jako by vážily desetinásobek. Jednou se krátce ohlédl na Marian Hawksovou, ale ta ležela za soudkem, za který ji položil. Barikáda byla zepředu provrtaná šípy. Dean se pokoušel naslouchat, zda se i v dálce, tam, kde musel být trek, střílí, ale v tom lomozu to nemohl slyšet.

Jekot Apačů sílil. Vypadalo to, jako by dostali posily. A kroužili kolem města stále blíž.

Dean, který právě vypálil a trefil poníka, se chvatně ohlédl, když mu někdo položil ruku na rameno. Byl to šerif, který utrpěl šrám na hlavě. Po tváři mu tekla krev, stékala po krku až po límec. V ruce držel revolver a hleděl na ječící indiány, kteří jezdili kolem města a stříleli na všechno, co se pohnulo.

„Co je, Derricku?“ chraplavě se otázal.

„Střílejte! Musíme je zahnat!“

Apači se však nemínili palbou obránců nechat zastavit. Šikovně vedli své koně a zdálo se, jako by věděli, kam chtějí bledé tváře vystřelit.

Dean zamířil na jednoho jezdce, vypálil a viděl, že minul.

Výstřely, řehtání zasažených koní a svištění šípů a smísily do surové kakofonie. Setmělo se a oni viděli indiány jen jako stíny.

„Jestli teď zaútočí, tak je nezastavíme!“ řekl šerif a sáhl si na ránu na hlavě. V noci vypadala krev jako smůla. Šerif se zašklebil.

„Nevěřím, že zaútočí v noci,“ odvětil Dean. „Je nás ještě příliš mnoho a vidí stejně málo jako my. Před rozbřeskem k přímému útoku nedojde.“

Jako by na potvrzení jeho slov začal hluk před městem utichat. Výkřiky bojovníků odezněly a náhle se zdálo, jako by se otočili a odjeli pryč. Zůstal po nich jen zvířený, lesknoucí se prach.

Dusot kopyt také utichal a v Tubacu zavládl klid, který po tom ryku působil znepokojivě. Jedno však bylo jisté: Apači zastavili útok a stáhli se i se svými raněnými a mrtvými. Bylo jisté, že neztratili mnoho mužů. Určitě ne víc než obránci. Dean to řekl McAllisterovi.

„Zítra to ale dotáhnou do konce,“ podotkl. „A nebudou tu jen ti, kteří tu byli dnes.“

„Takže podle vás nebyli všichni?“ zeptal se McAllister a rozhlédl se. Muži odnášeli padlé a z domů vycházely ženy, které se začaly starat o raněné.

„Byla to nejvýš čtvrtina jejich celkového počtu,“ poznamenal Dean. „To je zhruba dvě stě bojovníků. Teď víte, co nás zítra čeká. Vtrhne sem dvě stě bojovníků. Nejraději útočí za ranního šera, ještě před svítáním, protože bojovat ve vedru není žádná legrace. Musíme být připraveni na to, že město obklíčí.“

+ + + + +

Dean odnesl Marian do hotelu a vrátil se na chodník. Jen v několika domech se svítilo. Většina budov byla zahalena tmou. Na ulici nebylo mnoho lidí, většina se zdržovala na kraji města.

Dean chodil sem a tam. I když Marian opustil, musel na ni pořád myslet.

Na okraji města našel Roye Dunna. Opíral se o hromadu dřeva a kouřil. Když k němu,Dean přistoupil, ohlédl se.

Byla už poměrně tma, avšak Dean viděl nenávist v jeho očích. Dunn vytáhl z úst cigaretu a vyfoukl dým, pak ji odhodil.

„Co chceš?“

„Nic,“ řekl Dean. Nevěděl, co ho tam přivedlo.

„Máš smůlu, žes nedokázal odjet,“ podotkl Dunn.

„Ano.“

„Kdyby se ti to povedlo, mohl bys pro Marian postavit ranč. Dobře vím, co mezi vámi je. Ale možná se ti už nepodaří s ní odjet.“

„Kvůli Apačům?“ zeptal se Dean.

„Ne, kvůli mně!“

„Co tím chceš říct?“

„Jestli se Apačům nepovede tě odkrouhnout, tak to udělám já. Ty z Tubacu nikdy neodjedeš. Bylo by pro tebe lepší, kdybys sem ani nikdy nepřijel, pak by si mnoho lidí ušetřilo problémy. To zlato mi bylo lhostejné, to jsem ti dokázal tím, že jsem ti dal víc než tvůj podíl. Ano, bylo to víc a doufal jsem, že se tě zbavím. Ale teď vím, jak je to doopravdy. Už když jsem ti dával to zlato, pohrával sis s myšlenkou, že odjedeš s Marian. Proto jsi jí to pověděl.“

„Já jsem jí to nepověděl. To…“

„To je jedno. Stojíš za tím ty.“

„A co teď chceš dělat?“

„Dobře vím, že Marian se ke mně nikdy nevrátí, ale nebudeš ji mít ani ty!“

Po těchto slovech se k Deanovi obrátil zády a šel do města.

Dean chtěl ještě něco odpovědět, ale spolkl to. Pomalými kroky se vydal za ním. Věděl, že Roy ta slova mínil vážně. Přišel o děvče a věděl, že je pro něj navěky ztraceno, to ho připravilo o rozum. Už vůči Deanovi necítil pocit viny. Byl to teď mnohem nebezpečnější protivník než Apači.

Dean pomyslel na ráno, na ty šeré minuty, kdy Apači zase zaútočí. Uvažoval však i nad tím, jak stráví noc. Musel ještě jednou k Marian, aby ji viděl a promluvil si s ní. A pak musel najít nějaký dům, do kterého by se mohli ukrýt, pokud by Apači překonali barikády. Musel to být bytelný dům, pokud možno z kamene, nebo aspoň z nepálených cihel. Dřevěné domy se mohly stát snadnou obětí požáru.

Dunn zmizel v temnotě a Dean na něho na chvíli nemyslel. Vydal se do hotelu, ze kterého udělali ošetřovnu. Marian ještě stále seděla na židli a měla chladné obklady na noze. Když Dean vešel dovnitř, právě vynášeli jednoho muže. Byl zakrytý dekou.

Pro Marian to nebylo to pravé prostředí. Byla bledá. Když se posadil vedle ní na stůl, pokusila se o úsměv. Byla z toho však jen křečovitá grimasa.

„Jak se vám daří, Marian?“ zeptal se.

„Díky, už to nebolí,“ řekla.

Dean si ji zadumaně prohlížel. Nebyl si jistý, zda jí má povědět o svém setkání s Dunnem. Nakonec to neudělal.

„Měl bych vás odvést někam jinam,“ řekl. „Toto není prostředí pro ženu. Umírají tu lidé.“

„Za koho mě máte?“ zeptala se. „Až se budu moct postavit na nohy, budu jim pomáhat. Žena, která mi dala obklad, řekla, že brzy budu moct zase chodit. Jediné, co mi dělá starosti, je, že Betty odjela s ostatními. Snad indiáni karavaně nic neudělají…“ V jejím hlasu byla panika.

Dean zavrtěl hlavou.

„Nemějte obavy, přežije,“ poznamenal.

„Ano, věřím v to.“

„Takže vy tu chcete zůstat přes noc?“

„Ano, chci. Mohu tu být užitečná, i když nemůžu chodit.“

Dean přisvědčil.

„Obdivuji vás,“ zamumlal a jeho hlas zněl upřímně. „Jste tak klidná a to bych od vás nečekal, protože pocházíte z Východu. Domnívám se, že jste mnohem statečnější než řada žen, které tu strávily celý život.“

„Díky.“ Křečovitě se usmála.

„Musím teď jít,“ řekl. „Za několik hodin se zase uvidíme. Jestli budete mít čas, tak se vyspěte. Posílí vás to. Zítra byste měla být odpočatá.“

„Vím, co tím myslíte,“ řekla. „Nedělejte si, prosím, kvůli mně starosti. Teď je každý odkázaný na sebe a já pro vás nechci být přítěží.“

„Jste hrdá.“

„To je to jediné, co teď mám. Hrdost.“

Dean vstal a upravil si revolverový opasek, který ho dřel na bocích.

„Zase přijdu,“ podotkl a šel na ulici. Zmocnil se podivný neklid, který zesiloval s tím, jak myslel na Roye Dunna. Co udělá? Pokusí se to, čím mu vyhrožoval, udělat už teď?

Dean si chvilku myslel, že před sebou vidí pohybující se postavu, ale to mohla být šalba jeho přetížených nervů. I tak položil dlaň na pažbu pravého koltu.

Odkudsi se ozval šouravý zvuk…

Byl tichý, téměř neslyšitelný, avšak Deanovu vytříbenému sluchu uniknout nemohl.

Dean se zastavil, aby naslouchal.

Buďto to byl Roy, a pak se musel nacházet někde mezi domy na protější straně ulice, nebo…

Dean nestihl myšlenku dokončit. V tom okamžiku se totiž ozvalo tiché svištění a potom zadunění, jako by někdo bouchl nějakým tvrdým předmětem do suchého dřeva.

Dean podlezl pod zábradlí a zmizel ve tmě na chodníku. Opatrně pohlédl na dřevěnou stěnu domu, před nímž ležel. V jednom prkně byl zabodnutý šíp. Musel ho minout jen těsně.

Na druhé straně se nic nehýbalo. Dean namáhal zrak, ale nepomohlo mu to. Naproti byla taková tma jako tam, kde právě byl. Střelec se tam ukryl stejně jako on. Číhal ve tmě.

Dean se přikrčil a po kolenou se neslyšně plazil k nejbližšímu zábradlí. Pak si sundal klobouk a lehl si na chodník. Vzal stetson a zvedl ho nad zábradlí, takže ho ten střelec musel vidět. Dean ho chtěl přimět k tomu, aby vypálil druhý šíp a on by tak získal krátký čas k tomu, aby mohl běžet dál. Pohnul kloboukem.

Samozřejmě to byl levný trik, ale Dean nemusel čekat ani vteřinu. To, v co jen doufal, se stalo. Uslyšel to hrůzu nahánějící zasvištění a pak mu něco vytrhlo stetson z prstů. Klobouk odletěl do tmy, Dean přeskočil zábradlí jako panter a dopadl na ulici.

Potom se rozběhl na opačnou stranu ulice. Když tam dorazil, přeskočil zábradlí a byl na chodníku. Nic se tam nehýbalo. Dean se přitiskl k cihlové zdi a rozhlédl se. Okna byla zavřená, z nich ty šípy být vystřeleny nemohliy

Potom se začal plížit podél stěny. Dorazil k rohu a opatrně vyhlédl.

Ani tam nikoho neviděl.

Když nad sebou uslyšel šramot, bylo pozdě. Vzápětí ležel na zemi. Už věděl, proč střelce nemohl vidět. Indián totiž seděl na střeše a tam se Dean nepodíval. Nyní na něho skočil a strhl ho k zemi. Při pádu Dean ztratil oba revolvery.

Okamžitě se otočil a uviděl, že indián je nad ním. Jednou rukou ho držel za krk, druhou se rozmachoval tomahavkem. Dean ho včas chytil za zápěstí a sevřel mu ruku.

Indián křivil tvář. Ústa měl pootevřená a ve tmě svítil bílý pruh, který se mu táhl pod očima přes kořen nosu až k uším a tak mu dělil tvář na dvě poloviny.

Dean sevřel rty a s vypětím všech sil přitáhl pravou nohu. Kopl Apače do břicha a ten odletěl dozadu. Dean mu musel pustit ruku. Apač se však hned vzpamatoval. Vyskočil a rozmáchl se rukou. Ve světle, jež pronikalo z jednoho okna, se zaleskla čepel tomahavku.

Dean čekal, až se ho pokusí zasáhnout, aby se převalil, ale tomahavk se ke smrtící ráně nedostal. Indián na vteřinu strnul. Zařval a pustil válečnou sekeru.

Dean se převalil a Apač se svalil na místo, kde ještě před chvílí ležel. Ze zad mu trčel šíp, pronikl mu do zad tak hluboko, že bylo vidět jen kousek ratiště.

Dean zvedl hlavu a uviděl postavu, jež se vynořila ze tmy a pomalu se k němu blížila. Poznal by ji i v naprosté tmě.

Roy Dunn!

Držel v ruce krátký luk, který odhodil do písku.

„Díky,“ chraplavě řekl Dean a vstal.

Roy Dunn zůstal stát před zabitým Apačem a hleděl na šíp, který mu trčel ze zad. Po chvíli mlčení pohlédl na Deana.

„Byla to náhoda, že jsem ten boj pozoroval.“

„A kdes vzal ten luk?“

„Ležel na zemi, i s toulcem.“ Dunn ukázal palcem přes rameno. „Ten rudoch ho pustil, když skočil ze střechy.“

„A pročs nevystřelil z koltu?“

„Mám rád ticho,“ poznamenal Dunn.

„Co tím chceš říct?“

„Lidé by měli spát, zítra ráno je čeká boj. Bude lepší, když se vyspí, proto jsem je nechtěl budit. Máš něco proti tomu?“

„Ne,“ odvětil Dean.

„Myslíš, že jsem předtím na tebe střílel já,“ řekl Dunn. „Ale to není pravda.“

„Jak víš, že…?“

„Viděl jsem toho indiána na střeše.“

„A čekals, až na mě vystřelí?“

„Jo!“

Dean cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy. Sehnul se a vzal oba kolty, které mu vypadly z rukou. Rychle si je strčil do pouzder a prohrábl si vlasy. V přítmí, které tam panovalo, na sebe pohlédli.

„Neměl jsem odvahu čekat až do konce,“ poznamenal Dunn. „Stačilo by mi počkat, až by tě ten indián zabil, pak bych ho zastřelil. Nemohl jsem ho minout. Asi jsem ho odpravil jen tak, z nějakého náhlého popudu. A přitom stačilo počkat. Určitě by tě zasáhl. Co říkáš?“

Dean neřekl nic.

Vykročil přes ulici pro svůj klobouk. Dunn hleděl za ním. Potom tiše zmizel mezi domy.

Dean teď nemohl nic dělat. Jisté bylo jen jedno, to, že Apačů tam je víc než dost. Dalo se předpokládat, že než začne svítat, do města proniknou další.

Dean prošel kolem barikád a viděl, že hlídky jsou vzhůru. O indiánovi jim neřekl, bylo by to zbytečné.

Jeden z mužů měl dojem, že před městem zahlédl pohyb, a Dean mu řekl, aby to místo nespouštěl z očí. Radil mu také, aby střílel, kdyby to považoval za nutné. Potom se vrátil do města. Chtěl do hotelu, ale předtím chtěl navštívit Jeffersona Kanea. Celý den ho neviděl a měl o něj strach.

Vydal se k jeho domu.

Před zahrádkou se zastavil a pohlédl na balvan, umístěný v zahradě. Potom uslyšel nějaký šramot v domě a šel ke dveřím. Ještě ani nebyl u nich, když se otevřely a ven vyšel muž. Byl to McAllister. Pečlivě za sebou zavřel dveře. Trhl sebou, když spatřil Deana.

„Kam jdete?“ zeptal se ho.

„Chtěl jsem jít ke Kaneovi, chtěl jsem se podívat, co dělá.“

„Radši k němu nechoďte.“

„Proč?“ otázal se Dean.

„On – hm, jak to říct? Je zmatený. Právě jsem byl u něho a jsem rád, že jsem mohl odejít. To rozrušení mu neprospělo. Je to hrozné, Derricku. Sedí nahoře u okna do zahrady a baví se se svou ženou. Sakra, já nejsem slaboch, ale to raději budu mít co do činění s Apači než s něčím takovým. To je ta nejděsivější věc, jakou jsem kdy zažil.“

„Máte strach, šerife?“ otázal se Dean. V jeho hlasu nebyla ani stopa ironie.

„Ano, někdy mám strach,“ přiznal McAllister. „Nevím, proč to říkám právě vám, ale máte pravdu. Mám strach.“

„Z Apačů?“

McAllister zavrtěl hlavou, „Viděl jsem zemřít tolik lidí, že už mi smrt hrůzu nenahání. Je to něco jiného, nemůžu to popsat. Je to pocit, který mám v nitru, a ten mi nahání strach, neznáte to?“

„Ano,“ řekl Dean. „Ale to není strach. Jsme nejistí, ale to je všechno.“

„Nejistota? Myslíte?“

„Ano. Když má někdo strach, tak se ukryje. Jde do svého domu a zavře okna, aby dovnitř nepronikalo světlo. Zamkne se, ale neusne, jedině s koltem pod polštářem. Ale to, co cítíte vy, není strach. Vy nevíte, co přijde – to neví nikdo.“

McAllister přikývl, jako by chtěl přisvědčit. „Hovoříte podivně,“ poznamenal. „Nikdy bych nepovažoval za možné, že něco takového řeknete právě vy, ale je to tak. Až přijde večer, budu klidnější.“

„Jistě,“ podotkl Dean. Věděl, že McAllister ztrácí nervy.

+ + + + +

Jefferson Kane seděl u parapetu a hleděl do tmy. Měl propadlou tvář a potil se. V očích měl horečnatý lesk, jenž svědčil o jeho stavu.

Mluvil chraplavým hlasem a znělo to, jako by si s někým vyprávěl. Byl však ve velké, tmavé místnosti sám. Nesvítila tam petrolejka ani svíčka.

„Je hezké, že jsi zase se mnou,“ zamumlal a jeho slova se odrážela od stěn. „Je to opravdu pěkné.“

Vyhlédl do zahrady, spatřil tam pohybující se stín a pak na něj hleděl, zatímco mluvil sám k sobě. Kamenný sloup odtud vidět nebylo, ale dole ve tmě viděl pohyb. Oči měl zamžené. Zvedl se a vyklonil se z okna, aby vyhlédl ven.

„Pojď ke mně!“ vyhrkl. „Pojď ke mně!“

Dole se znovu něco pohnulo.

Kane se vyklonil, co to šlo. Pokoušel se něco zahlédnout.

„Proč nejdeš?“ hlesl.

Kane uslyšel tiché zadrnčení, jako by někdo brnkl na strunu harfy. Ten zvuk sílil a pak jako by ho celého vyplnil. Vyklonil se ještě víc a vytřeštil oči. Hleděl do ohně, který plápolal před jeho očima. Zasténal a pomalu se skácel z okna dolů.

+ + + + +

Té noci v Tubacu zemřelo ještě mnoho lidí, ale nikdo si toho nevšiml. Všichni zemřeli tiše a nenápadně. Zmizeli ve tmě někde na rohu, nebo pod chodníkem.

Dean o tom nevěděl. Ani McAllister, který šel společně s ním, nevěděl, co se stalo. Šíp není slyšet a je stejně smrtící jako kulka.

Město bylo neklidné, ale přesto jako by spalo. Všichni čekali, až se na východě objeví nad obzorem šedý pruh oblohy, který měl ohlásit rozhodující den dějin toho města.

Dean přemýšlel, zda by neměl ještě jednou navštívit Marian, ale nakonec to neudělal a šel s McAllisterem k barikádě. Byli u ní tři muži. Ve tmě se nic nehýbalo. Nikdo z mužů netušil, že mají za zády Apače

Dean si lehl k vozu a šerif udělal totéž.

„Zítra se rozhodne mnohé,“ poznamenal McAllister tak tiše, jako by mluvil jen sám k sobě. „Zítra budeme vědět, co s námi bude.“

„Jestli se dožijeme večera,“ řekl Derrick.

„Vy jste přece už proti indiánům bojoval?“

„Jistě, co chcete vědět?“

„Zaútočí na nás? Budou bojovat stejně jako včera?“

„Ne, tomu nevěřím,“ poznamenal Dean a pohlédl do tmy.

„Co tedy udělají?“

„To je těžké odhadnout. Nedivil bych se, kdyby to zkusili s frontálním útokem. Dobře vědí, že máme ztráty, a i to, že je nedokážeme zastavit. Přemýšlím, kde bychom se měli opevnit, až vtrhnou do Tubacu. Potřebujeme dům, který je pevný. Kamenný dům s málo okny, která se dají zatarasit. V něm bychom se mohli bránit, dokud by nepřijela pomoc z Tucsonu.“

„A když žádná pomoc nepřijede?“ otázal se McAllister a dal si bradu do dlaní.

„To je jedno – šance existuje pořád. Jestli vozy projedou, tak tam možná poskládají oddíl dobrovolníků. Teď věřím, že vozy mají šanci přijet do cíle, pokud se jim povede přečkat první útok.“

„To se snadno řekne!“ prohodil šerif.

„Já vím, možná je to jenom nereálná naděje.“

„Doufejme, že ne.“ Dean chvíli mlčel, potom se obrátil a pohlédl na ulici.

„Který dům by se nejlépe hodil k obraně?“

„Nevím. Možná úřadovna. Má jenom dvoje dveře a dvě okna, a ta jsou zamřížovaná.“

„Mříž kulku nezastaví.“

„To je pravda. Ale ostatní budovy mají ještě více dveří a oken. A jsou postavené, aspoň částečně, ze dřeva. Pro indiány by bylo lehké je podpálit.“

„Město lehne popelem tak jako tak.“

Šerif se zachmuřil a sevřel rty.

„Dokud budu žít, tak toto město nebude zničeno.“

„Jak tomu chcete zabránit?“ otázal se Dean. Jeho hlas nezněl ironicky, jen unaveně.

„Dokud budu žít, tak Tubac nezničí!“

„Obávám se, že nebudete žít dost dlouho.“

„V každém případě se neschovám někam do domu. Najdou mě na ulici. V kanceláři mám dost pušek a můžu je na chvíli zastavit. Půl tuctu pušek bude stačit na to, abych tu hordu zastavil, až se budou blížit.“

„Doufám, že máte pravdu,“ tiše poznamenal Dean. „Každý, kdo zůstane naživu, zvyšuje šanci na přežití pro ostatní. Přemýšlel jsem o tom. Máte přece v Tubacu kostel. Co kdybychom se opevnili v něm? Kostely většinou mívají jeden vchod, nebo to je u vás jinak?“

„Ne,“ odpověděl McAllister, „je tam jen hlavní portál s těžkými dřevěnými dveřmi. Byl postaven, ještě než jsem přijel do města. Ten kostel je z nepálených cihel a nemůže shořet. I střecha je z nepálených cihel a je plochá. Kostel má sice hodně oken, ale ta jsou vysoko nad podlahou a jsou velmi úzká.“

„Nic lepšího bychom si nemohli přát. Co kdybychom se tam šli podívat?“

Zatímco se plazili zpod vozu, bubny se znovu rozbušily. Tentokrát jich bylo víc a všechny zachovávaly týž rytmus.

Oba muži šli pomalu ke kostelu, bytelné a světlé stavbě z nepálených cihel, která vypadala nedobytně.

Dveře byly z těžkého dubového dřeva. Kostel měl šest oken, na každé straně tři, ve výšce asi tři a půl yardu. Byla jimi vidět noční obloha.

McAllister zapálil jednu ze svíček na svícnu u vchodu. Na stěnách se pohybovaly stíny. Stály tam jednoduché lavice. O něco dál vepředu se nacházel oltář, na kterém leželo bílé plátno. A na stěně za stolem visel velký kříž z tmavého dřeva.

Dean se rozhlédl a potěžkal v rukou těžkou závoru dveří. Ty dveře by mohl zničit jen delší dobu trvající požár. Vyrazit se nedaly.

„Toto je vhodné místo pro obranu,“ řekl Dean.

„Někteří lidé budou proti tomu– je to kostel!“

„Na to se Apači ptát nebudou,“ poznamenal Dean. „A na co bude lidem kostel, když nebudou naživu?“

McAllister mávl rukou. „No dobrá, vy tomu nerozumíte.“

Opustili kostel, jehož okny dovnitř pronikalo bušení bubnů, které přinášel vítr z pouště, teplý a suchý jako vždy.

„Ještě jednou se podívám za slečnou Hawksovou,“ řekl Dean a opustil muže zákona. Rychle přešel ulici a zamířil k hotelu.

Marian však už spala. Stál před její postelí s kloboukem v rukou. Její tvář byla zarůžovělá a vlasy měla rozcuchané. Její ňadra se zvedala a zase klesala, jak klidně oddechovala.

Dean na ni pohlédl, ale nechtěl ji vzbudit.

Venku na ulici stál Roy Dean, opíral se o zábradlí a kouřil cigaretu. Dřív by to neudělal, protože žhavý konec cigarety je ve tmě vidět. Teď mu to bylo jedno, což svědčilo o jeho stavu.

Dean s ním cítil, ale pak ten pocit potlačil. Nesměl mít soucit ani s Rovem ani s Apači.

Když prošel kolem něj, Roy řekl: „Mé zlato je ještě pořád ve skříni v mém pokoji.“

„No a?“

„Můžeš ho mít.“

„Co bych s ním dělal? Vždyť jsi řekl, že mě raději odděláš, než abych dostal Marian.“

Roy Dunn neodpověděl. Odhodil cigaretu.

„Je mi jedno, co uděláš,“ řekl. „Nemám zapotřebí tě zabíjet. To mohou lépe a bezpečněji udělat Apači. Ano, můžeš spát klidně. Ještě stále na tebe nemůžu vystřelit, i když bych si to moc přál – prostě nemůžu.“

„Jestli chceš k Marian, tak ti můžu říct, že spí,“ zamumlal Dean, aby rozhovor nasměroval jinam.

Dunn zavrtěl hlavou. „Nechci za ní jít.“

Potom znovu zmizel ve tmě. Jeho kroky odezněly a Dean zůstal na ulici sám. Jen bušení bubnů jako by mu říkalo, že ty peníze nebude mít za co utratit.

Bum – bumbum – bum…

+ + + + +

S prvními náznaky blížícího se rána hvězdy bledly. Zároveň se na východě objevil světlý pruh oblohy na obzorem. Tma ustupovala šeru.

Před východem slunce se Tubac probral z noční strnulosti.

Dean věděl, že v Tubacu už nejsou žádní Apači. Přišli a zase zmizeli. Teď se shromažďovali někde v poušti za neustávajícího dunění bubnů. Dean pohlédl vedle sebe a uviděl, že muži stojí za barikádou. Někteří kouřili, jiní si prohlíželi zbraně, ale nikomu nebylo do řeči.

Obránci se rozestavili po okrajích města, ale Dean si nedělal naděje, že by mohli zastavit byť jen první útok indiánů. Kdyby polovina obyvatel Tubacu neodjela, tak by mohl věřit, že do města nepronikne jediný rudoch, ale takto…

Potom přišel McAllister, po nočních obchůzkách unavený a napjatý. Chodil celou noc. Pod paží držel dvě pušky a z kapsy mu trčelo hrdlo láhve omotané lýkem.

„Jinak nikdy nepiju,“ řekl, jako by se chtěl omluvit, když opřel pušku o vůz a sňal si klobouk, aby si otřel čelo. „Hovořil jste dnes se slečnou Hawksovou?“

Dean zavrtěl hlavou. „Ještě spí.“

„Pak běžte a řekněte jí, že ranění by se měli přemístit do kostela. Převezmu tu vaše postavení. Ale pospěšte si, protože venku už se něco hýbe. Myslím, že přicházejí z kopců.“

Dean rychle běžel k hotelu.

Marian už kulhala po místnosti. Dávala raněným napít a pomáhala, kde mohla. Dean si ji nechal zavolat, a než s ní začal mluvit, odhrnul si vlasy z čela.

„Jde do tuhého,“ řekl potom. „McAllister mi řekli, že co nejvíc raněných má být přemístěno do kostela. Musíte to udělat vy, protože všichni muži jsou na okrajích města. Je to na ženách, Marian.“

„Udělám to,“ poznamenala.

„A sama zůstanete v kostele, ano?“

Přikývla.

„Musím se teď vrátit,“ řekl po chvíli. „Já…“ Přitáhl ji k sobě a políbil ji. Teprve po minutě se začala bránit a odstrčila ho.

„Deane,“ řekla rozrušeně. „Deane!“

Pohlédl na ni.

Pak se náhle otočil a rychle šel pryč. Hlavou se mu honily myšlenky. Vyběhl na ulici a viděl, že už je den. Slunce sice ještě nevyšlo, ale šero už ustoupilo a první paprsky oznamovaly příchod nového dne. Dean přiběhl k vozům a sundal si klobouk.

„Co je, Derricku?“ zeptal se ho McAllister.

„Já – já, k čertu, já ji políbil!“

„Koho? Slečnu Hawksovou?“

„Ano, já ji políbil!“

Na McAllisterově obličeji se objevil úsměv, který byl spíš vnitřní než vnější. „Jestli chcete mít šanci tu dívku políbit znovu, tak si vezměte pušku a střílejte, než začnou střílet tam ti.“

Ukázal do pouště, ze které se blížil oblak prachu vysoký několik yardů. Sahal téměř od jednoho hřebene k druhému. Dean se probral.

Slyšel za sebou kroky a ohlédl se. Několik žen odvádělo raněné do kostela.

Protože mezi nimi neviděl Marian, obrátil se.

Apači mezitím přijeli blíž. Neječeli, jeli tiše jako smrt. Za nimi se táhl obrovský oblak prachu, který zvířily stovky kopyt. Byly vidět vlající hřívy, vlasy a péra, třpytící se zbraně a pestré barvy, jimiž byli pomalováni koně i jezdci.

Dean se pokusil odhadnout jejich počet, ale blížili se tak rychle, že to nešlo. Určitě jich bylo víc než čtyři sta nebo pět set.

„Vidíte Geronima?“ zeptal se Dean, když se naklonil k McAllisterovi.

„Ne, teď vypadají všichni stejně. A až budou blíž, už vám nestihnu nic říct.“

„Chtěl bych se pokusit ho odpravit.“

„Možná k tomu brzy budete mít příležitost,“ podotkl šerif.

Těsně vedle Deanovy ruky se do bočnice zavrtala kulka a vytrhla z ní třísky. Rozletěly se na všechny strany.

Pak začali střílet i Dean a ostatní na barikádách.

Jejich salva zkosila první řadu útočníků a zasažené srazila k zemi kopyta poraněných kom. Další jezdci vjeli přímo do tohoto chumlu.

Dean vzal pušku z vozu, na který ji položil, aby mohl přesně namířit, a začal nabíjet. Do vozu se zaryly dva šípy a on se přikrčil. Namířil a pravým palcem natáhl kohoutek. Viděl indiána, který právě přeskočil dva padlé koně a jel k vozům. V pravé ruce držel dlouhý oštěp. Rozmáchl se a v té chvíli Dean zmáčkl spoušť.

Trefil Apače do hrudi. Bojovník pustil oštěp a skácel se z koně.

Dean vedle sebe uslyšel výkřik.

Jeden ze střelců se oběma rukama chytil za krk, ze kterého trčelo ratiště šípu. Muž udělal dva vrávoravé kroky, klesl na kolena a zůstal ležet s rozhozenýma rukama.

Přiběhla nějaká žena, ale Dean už neviděl, zda je to žena toho postřeleného, protože Apači již byli těsně u barikády.

Neustále se ozývalo drnčení tětiv a šípy nalézaly své cíle. Dean vytáhl oba revolvery a bleskově vystřelil. Apač, který na něho mířil lukem, pustil zbraň a klesl na krk svého koně. Druhý byl zasažen do ramene. Jeden z koní se s řehtáním skácel na zem a potom Dean ucítil ostrou bolest v rameni. Věděl, že ho škrábl šíp nebo kulka.

Jeden indián skočil s koněm za vozy a uprostřed skoku ho zasáhla kulka. Další se ho pokoušeli napodobit. Běloši ustupovali a při tom stříleli. Průlom se už nedal zastavit.

První tři nebo čtyři indiáni byli sraženi kulkami k zemi, avšak barikádu přeskočilo dalších deset nebo dvacet nebo ještě více rudochů.

Dean přikrčen nabíjel své revolvery. Už to dělal snad tisíckrát a teď to provedl bleskovou rychlostí. Vyměnil náboje a zaklapl bubínky. Zatímco se jako poslední z obránců stahoval, povedlo se Apačům na tomto místě proniknout do města. S jekotem pobíhali po ulicích. Někteří se skáceli k zemi, protože je zasáhly kulky bílých, většina však běžela dál.

Dean se spolu se dvěma muži vrhl za žlab s vodou. Jeden z nich byl McAllister, druhého Dean neznal. Stříleli přes okraj plného žlabu.

Do dřeva se zavrtávaly kulky a šípy. Jedna z kulek ho prorazila a voda tekla McAllisterovi přes pravé rameno. Ostatní muži se stáhli dál a kryli za rohy domů.

Pak barikády přeskočili jezdci a šest z nich jelo po ulici dál. Zkosila je palba. Několik vteřin nebylo vidět nic než zvířený prach a zmítající se koně. Potom se objevil Apač, který chtěl uniknout z dosahu jejich kopyt.

Dean vystřelil a pak McAllisterovi vykřikl do ucha: „Musíme zpátky! Tady se neudržíme!“

Šerif zavrtěl hlavou.

„Nemůžeme opustit úkryt!“

„Budu vás krýt!“ zvolal Dean přes bojový ryk.

Střelba, výkřiky indiánů a dusot kopyt vytvářely takový rámus, že nebylo slyšet vlastního slova.

„Kam?“ zeptal se McAllister co nejvíc nahlas.

„Ke kostelu, kde jsou ženy. Rychle!“

„A ranění?“

„Dělejte, běžte!“ prohodil Dean a postrčil ho.

„A vy?“

„Já už to zvládnu! Dělejte, honem!“

Šerif a druhý muž vstali a rozběhli se po ulici. Na ní se bránili muži, kteří stříleli na útočící rudochy. Jedna z kulek McAllisterovi ustřelila podrážku levé boty. Spadl a převalil se za nejbližší roh. Šípy zasáhly jen zem a zeď toho domu.

Dean ležel na zemi a střílel pod žlabem, který ho chránil před šípy a kulkami. V hlavních jeho dlouhých dragonerů se neustále blýskalo. Ostřeloval ulici a nutil indiány, aby se kryli. Protože mu pomáhali ti, co byli za ním, docela se mu dařilo.

„Derricku!“ ozval se čísi hlas.

Dean poznal McAllistera. Ohlédl se a uviděl, že šerif stojí těsně u rohu a mává na něho. Přikývl a začal nabíjet kolty. Mezitím se Apači na okraji města zabývali odstraňováním barikády, která jim bránila ve vjezdu. Pomalu odtahovali vůz. Pokud by se jim to podařilo, rudá lavina by se nedala zastavit.

Na protější straně ulice byl v jedněch dveřích muž, který střílel z revolveru. Ve chvíli, kdy ho Dean uviděl, vstal a běžel po chodníku.

„Ne!“ zvolal Dean, který viděl, že se ten muž může stát obětí Apačů. „Kryjte se…“

Neslyšel ho, nebo prostě chtěl dál.

Běžel a zastavil se, teprve když se v jiných dveřích objevil Apač. Nebylo jasné, jak se tam dostal. V každém případě tam byl.

Dean viděl, jak se zableskl nůž, potom se běloch skácel na chodník a Apač zmizel v domě, ze kterého zaútočil.

„Derricku!“ zvolal McAllister. „Derricku, pozor, napravo…“

V tom hluku ho skoro nebylo slyšet.

Dean se obrátil a spatřil jednoho Apače, který se k němu plížil. Musel to být ten samý, který před chvílí probodl toho muže. Držel v ruce nůž se širokou čepelí a na tváři měl bílý pruh, který ji dělil na dvě poloviny.

Apač už byl deset yardů od něj, když Dean zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel a bojovník vykřikl a pustil nůž.

Dean běžel jako s větrem o závod.

Za ním zněly triumfální výkřiky.

Věděl, že poslední barikáda padla. Ohlédl se a viděl, že indiáni odtáhli vůz. Tak byla barikáda odstraněna a horda mohla vtrhnout do města. Bylo to jako vlna, která vše zaplavila.

Dean se vrhl za roh domu vedle šerifa.

„Je konec,“ sténal McAllister. „Je konec!“

„Musíme zpátky do kostela!“

„Tam už jsou Apači!“

Dean se obrátil a polil ho studený pot. Viděl, jak indiáni pobíhají kolem kostela. Vrata byla otevřená a několik mužů běželo k nim. Dean sevřel rty.

„Přesto tam musíme,“ vyhrkl.

„A ti tam?“ otázal se McAllister a ukázal na ulici, po které se hnali jezdci. Nebylo vidět nic než koně a jezdce, kteří zalili město jako nekončící proud. Křiklavé barvy bily do očí, prach, který zviřovali, pálil v ústech a nose, všude byl cítit pach spáleného střelného prachu. Slyšeli dusot kopyt a střelbu.

Dean s sebou strhl šerifa a těsně vedle dřevěné stěny běželi zpátky. Jedním průchodem viděli Apače, kteří běželi kolem nich.

Oba muži utíkali dál, se smrtí za zády. Mezitím se obrana rozložila. Všude viděli prchající bělochy, ale ti nedokázali běžet tak rychle, jak jeli Apači na ponících.

Tubac se topil v krvi. Indiáni pobíjeli obránce, nedalo se jim utéct.

+ + + + +

Dean a šerif dorazili ke kostelu. Indiány, kteří se jim postavili do cesty, srazili k zemi kulkami. Viděli, že kostel je prázdný. Ženám a prchajícím mužům se tedy nepodařilo se zde opevnit. Padli do rukou Apačům.

Vrata kostela byla otevřená a na jejich prahu ležel běloch, kterému už nebylo pomoci. Dean ho odvlekl a pak se otočil k šerifovi.

„Rychle, musíme dovnitř!“

McAllister na něj hleděl vytřeštěnýma očima.

„A ostatní?“ chraplavě se zeptal.

„Rychle,“ řekl Dean, „Apači jedou sem…“

Viděl bojovníky, kteří vyjeli z boční ulice a cvalem se vydali ke kostelu. Stříleli za jízdy a chtěli zabránit tomu, aby se bledé tváře ukryly v kostele.

Dean se vrhl do kostela a otočil se. McAllister stál u vrat, zbraň měl u boku a střílel.

Dean na okamžik zatajil dech. Šerif ukázal, že umí střílet. Bojovníci v čele skupiny popadali ze sedel svých zvířat.

Houf se rozpadl, jezdci se stáhli. Všude se ozývala střelba. Po městě se na různých místech bránily malé skupiny, které Apačům kladly odpor. Ten se však, to bylo Deanovi jasné, musel brzy zhroutit.

„Pojďte sem,“ volal na McAllistera, který si naprosto klidně nabíjel zbraň.

„Ještě,“ prohodil šerif, „ještě sem někdo přiběhne.“

„Kdo?“

„Tam, podívejte…“ Přes malé náměstí běželi ke kostelu tři lidé. Jedním z nich byla žena a Dean poznal na první pohled, že to je Marian.

V té samé chvíli poznal, že muž, který běžel napravo od ní, je Roy Dunn. Ten za běhu střílel, ale netrefil.

Mezitím dobyvatelé spatřili tři bělochy a začali je pronásledovat.

Dean by jim nejraději běžel naproti, ale věděl, že to nemá smysl. Na poslední chvíli se těm třem povedlo doběhnout do kostela.

Dean se ukryl uvnitř jako poslední, když do něj šerif strčil, a tak vpadl dovnitř. Potom McAllister zavřel těžká dubová vrata a zasunul závoru.

Dean se opřel o chladnou stěnu a ztěžka oddechoval. Pozoroval Marian, jež byla naprosto vyčerpaná. Seděla u stěny a apaticky hleděla před sebe.

Royi Dunnovi se jiskřilo v očích.

Rozhlédl se a ukázal na okna.

„Musíme tam,“ prohodil.

Nikdo neodpověděl, ale Dean tam pohlédl také a poznal, že Roy má pravdu. Existoval pouze jeden způsob, jak se mohli přesvědčit, co se děje venku. Museli vylézt k oknům,odkud bylo vidět náměstí před kostelem. Jenom tak mohli mít přehled o tom, co Apači dělají. Vtom se ozvala rána a všichni věděli, že Apači se snaží vyrazit vrata.

„Pomozte mi!“ řekl Dean a začal vléct lavici, která stála vedle něj, ke stěně. Ostatní mu pomáhali váhavě, jen Roy Dunn se do toho pustil okamžitě. Jeho tvář byla zpocená a zaprášená, v očích mu však jiskřilo. Dean viděl, že pošilhává po Marian, jež seděla u zdi jako hromádka neštěstí.

Muži naskládali lavice na sebe, až sahaly tak vysoko, že by se z nich dalo vyhlédnout oknem ven.

„Vylezu nahoru,“ prohlásil Dean.

„Ne, půjdu tam já!“ opáčil Dunn.

Než mohl Dean odpovědět, Roy už lezl. Nahoře se opatrně postavil a vyhlédl z vysokého, ale úzkého okna. Dlouho bylo ticho, potom venku třeskl výstřel následovaný dalšími. Kulky létaly dovnitř a Roy s klením skočil dolů. Dopadl poměrně tvrdě. Hned se ovšem posbíral ze země.

„Co se venku děje?“ zeptal se McAllister.

„Město hoří!“

Venku bylo slyšet praskání.

Muž, který do kostela přiběhl s Royem a Marian, křečovitě držel pušku před sebou a v jeho bledé tváři se zračil strach. Dean ho neznal.

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Čekat,“ poznamenal Dean.

„Čekat? Na co?“

„Až nás oddělají.“

To řekl McAllister. Obrátil se. Jeho obličej se podobal masce. Dlouhým, houpavým krokem přišel blíž. Pravou ruku, kterou držel kolt, měl svěšenou. Pohlédl na Deana, potom na Roye a pak na třetího muže.

„Nemůžeme odtud ven,“ podotkl. „Měli bychom se tedy aspoň postarat o to, aby slečna Hawksová nepadla Apačům do rukou. Aspoň tu bychom mohli zachránit. Souhlasíte?“

Nikdo mu neodpověděl.

„Tak dobrá,“ řekl McAllister. „Vím o jednom úkrytu, za oltářem. Je ve zdi, měl se tam uchovávat nějaký svatý obraz, ale pak z toho nic nebylo. Je to výklenek ve stěně, do kterého se vejde jeden člověk. Je za jednou kamennou deskou. Indiáni ho nenajdou, jestli sem vtrhnou. Ten, kdo tam bude, tak bude mít šanci zůstat naživu. Ale vejde se tam jen jeden.“

„Bude to ona,“ řekl Dean a ukázal na Marian, která pomalu zvedla hlavu.

„Ano,“ přisvědčil Dunn.

„A vy, Mullere?“ otázal se šerif čtvrtého muže.

Chvíli to trvalo, než mu odpověděl – pouze slabým kývnutím. McAllister šel k oltáři a začal odsunovat kamennou desku ze zdi.

Po chvíli ji uvolnil a za ní se objevil nevelký výklenek, do kterého se vskutku mohl vejít jeden člověk, pokud by se přikrčil a pokud by nebyl příliš velký. McAllister desku opřel o stěnu.

„Pro všechny případy,“ hlesl. „Jestli sem Apači vtrhnou, musíte dovnitř, slečno Hawksová.“

„Ne, já ne,“ zašeptala.

„A proč?“ otázal se Dean.

„Chci zůstat s tebou.“

Dean, který koutkem oka sledoval Roye, viděl, jak zbledl. Naklonil se a položil Marian ruku na rameno, chtěje ji pohladit.

„Musíš dovnitř,“ zamumlal. „Nic se ti nesmí stát.“

„Ale já chci zůstat s tebou – i kdybych měla zemřít.“

Dean se usmál. „To ještě není jisté.“

„Ale ano,“ řekla. „Ano, vím to. Nebo myslíš, že chci přežít, abych tě potom viděla mrtvého?“

Objala ho a rozplakal se.

Dean ji přitiskl k sobě.

„Musíš být rozumná,“ zamumlal, „i když to není lehké, Marian. Vlez tam. Vždyť se neloučíme a není to nadlouho – a já budu pořád s tebou, to ti slibuju. Budu pořád s tebou, věř mi. Udělej to pro mě a schovej se tam.“

„A ty?“

„Já budu stále s tebou, i když…“

Poodstrčil ji a pohlédl jí do očí. Potom sklonila hlavu. Dean si oddechl. Toto byla jeho největší starost, ale teď věděl, že Marian to přežije, víc si nepřál.

„Pokusí se dveře zapálit,“ polohlasně poznamenal k McAllisterovi, když odešel stranou. „Možná ještě dnes. Co myslíte?“

„Mám obavu, že…“

„Jakou?“

„Že Apači se pokusí dovnitř proniknout okny.“

„Jsou vysoko.“

„Ne. Postaví si plošinu, po které vylezou k nim. Hlavně mladí bojovníci se budou chtít ukázat. To ticho je podezřelé.“

„Co myslíte, že dělají?“

„Pijí tiswin.“

„Já…“ začal Dean, ale potom se odmlčel. „Kryjte se!“ zvolal. Strhl šerifa k zemi, vrhl se stranou a tasil oba revolvery.

Než však mohl vystřelit, skočil Apač, který se objevil v jednom okně, dovnitř. V pravé ruce držel tomahavk a dopadl pružně jako kočka. S rozmáchnutým tomahavkem se vrhl na McAllistera.

Deanova první kulka ho zastavila. Skácel se na zem, ale v následujícím okamžiku se z oken ozval jekot dalších tří Apačů. Dean viděl jejich zkřivené tváře a poznal, že McAllister měl pravdu. Apači byli opilí.

Přesto se pohybovali tak rychle a jistě, jako by byli střízliví.

Dean vystřelil z obou koltů na indiána, který byl nejblíž. Apač se zhroutil na něj. Dean jeho tělo páchnoucí potem a špínou odhodil.

Těsně vedle něho se McAllister rval s dalším Apačem. Váleli se po podlaze a drželi se za zápěstí.

Třetí útočník bojoval s Royem Dunnem. Ten ho přitáhl k sobě a vrazil mu koleno do břicha. Bojovník vykřikl. Dean na něho chtěl vystřelit, ale Roy mu dal ránu pěstí do brady a bojovník šel k zemi. Jen co dopadl, zvedl Roy kolt, který mu předtím vypadl z ruky.

Třeskl výstřel a Apač zůstal ležet.

Druhý výstřel…

McAllister vstal a odvalil ze sebe zastřeleného Apače.

„Teď už víme, jak jsme na tom,“ vyhrkl. „Do večera nebude v Tubacu žít jediný běloch.“

Marian vstala a vrhla se k Deanovi. Po tvářích jí tekly slzy, a protože měla zaprášený obličej, vytvářely se jí tak na něm čáry. Držela se Deana jako tonoucí.

„Ne, ne, Deane! Já nechci, nenechám tě samotného!“ Dean pohlédl přes její rameno ke stěně kostela a spatřil v okně stín. Vlastně ani nevypadal jako člověk, takže váhal, ale potom spatřil vlasy a obličej a věděl, že to je Apač.

Dean vykřikl a sáhl po koltu. Viděl, že Apač se narovnal a napjal tětivu luku.

Ozvalo se zasvištění a třesk revolveru. Apač s tlumeným výkřikem spadl dovnitř a zůstal viset na jedné z lavic.

Muller, čtvrtý z mužů, kteří se tam zachránili, se chytil za krk a skácel se na zem.

„Je mrtvý,“ řekl Dean. „Nemůžeme pro něho nic udělat.“

McAllister vzal klobouk a zakryl jím tvář mrtvého.

Dean šel k Marian. Chytil ji oběma rukama a postavil ji na nohy. Pak ji odvlekl k výklenku. Prostor ve zdi byl tmavý a neomítnutý, ale byla to pro ni šance přežít. Podivil se, jak snadné je pro něj myslet na smrt, když věděl, že Marian je v bezpečí.

„Zase se uvidíme,“ řekl. „Teď běž dovnitř.“

Políbil ji na čelo a strčil ji tam. Rezignovaně se tam nechala posunout.

„Hodně štěstí!“ řekl a zvedl kamennou desku.

U paty stěny byla rýha. Dean do ní položil desku a zasunul ji, pak dva kroky ucouvl. Nebylo poznat, že tam je tajný výklenek. Marian měla dost vzduchu, protože desky k sobě nepřiléhaly. Dean ještě jednou pohladil desku a otočil se k McAllisterovi a Dunnovi.

„Teď je to na nás,“ řekl lhostejným tónem.

„Co můžeme dělat?“

„Nic, šerife. To je právě to, můžeme jenom sedět a čekat. Popravdě řečeno se teď cítím lépe. Ale mám strach, že Apači vniknou dovnitř a začnou tu hledat, jestli…“

„Jestli co?“ ptal se McAllister.

„Jestli nevyjdeme ven!“

Šerif nehnul ani brvou. „Aha?“ To bylo všechno, co řekl.

„Tak pojďme přece!“ sykl Dunn. „Pojďme ven a skoncujme s tím. Víte přece, že nám nikdo nepomůže. Mohli bychom tu vydržet čtyřiadvacet hodin, ale potom bude po všem a…“ Odmlčel se a pohlédl ke skrýši ve zdi, jejíž obrysy odsud nebyly vidět.

Dean myslel na to samé. Jak dlouho to tam Marian může vydržet?

Do té doby musí indiáni opustit Tubac, a to udělají jedině tehdy, budou-li vědět, že nikdo z bělochů nezůstal naživu.

Dean si zapálil cigaretu. „Takže co budeme dělat?“

„Pokusíme se prostřílet,“ odpověděl McAllister. „Někde přece musejí mít koně. Musíme to zkusit. Jsme přece ještě tři.“

„Než uděláme deset kroků, bude po nás!“ řekl Dean.

„Když rudoši uvidí tvé mokasíny, možná tě budou považovat za svého,“ jízlivě podotkl Dunn.

Dean a šel k vratům.

„Vezměte si Mullerův kolt, šerife, budeme mít víc zbraní,“ prohodil k McAllisterovi a vzal revolver z podlahy.

„Vpřed!“

Jedno z křídel vrat se otevřelo a Dean hleděl ven. Kolem sebe viděl hořící budovy, Tubac byl v plamenech. Hořelo všechno, co hořet mohlo. Nad Tubacem se vznášel olejnatý, hustý dým a odevšud se ozývalo praskání.

„Ven!“ vykřikl McAllister. Byl první, kdo proběhl kolem Deana. V rukou držel oba kolty. Náhle se objevili Apači, jako by vyrostli ze země.

Ozval se divoký jekot…

Než mohl McAllister vystřelit, zasáhl ho šíp do hrudi. Přesto ještě zmáčkl spouště a z obou zbraní vyletěly kulky, které trefily dva Apače mezi hořícími domy.

Dean a Roy se necelé dva kroky od něj vrhli k zemi a také vystřelili. McAllister byl ještě stále na nohou a střílel, ale už s velkými odstupy po sobě a potom ho zasáhl do hrudi druhý šíp a kulka do nohy. Skácel se do prachu. Přesto ještě jednou vstal. Sílu mu dodávala nenávist.

Zvedl pravou ruku a vypálil. Jeden z indiánů, kteří stáli přibližně padesát yardů odtud, sebou trhl a svalil se na zem. Potom šerif klesl do prachu a revolvery mu vypadly z rukou.

Dean viděl, jak se skácel.

Střelil jednoho z Apačů do hrudi a potom ucítil ostrou bolest v rameni.

Pohlédl na něj a uviděl, že ho zasáhl šíp. Byl hluboko. Vstal a rozběhl se k bojovníkům, následován Royem Dunnem. Společně běželi k Apačům, kteřré tím pořádně překvapili. Potom se na ně snesly šípy.

Dean cítil, jak se jeden z nich do něj zabodl. Padl na kolena, namířil, avšak už nedokázal vypálit.

Dunn se svalil na zem tři kroky vedle něj, ale ani on ještě nebyl mrtvý. Ještě ne… Zvedl revolvery a začal pálit.

Jednoho z indiánů, který se s vítězoslavným výkřikem vrhl na Deana, srazila k zemi kulka.

Roy Dunn střílel, dokud mu nedošly náboje. Potom vstal a vrhl vystřílený kolt po nějakém indiánovi. Ten ho proklál oštěpem. Roy vykřikl, udělal ještě dva kroky a skácel se Deanovi na nohy.

Palba utichla a Apači hleděli na mrtvé. Téměř celou minutu panovalo ticho, potom jeden z rudochů vytáhl nůž a šel k bílým.

„Stát!“ Ten hlas ho zastavil.

Ze skupinky Apačů vyšel vysoký bojovník, oděný jen do kožených kalhot a vysokých mokasín. V ruce držel pušku. Prošel kolem strnulého indiána až k Deanovi a Royovi a pohlédl na McAllistera. Ani ten se už nehýbal.

„Bledé tvář jsou mrtvé,“ řekl španělsky.

Bojovník přišel blíž.

„Co s nimi uděláme, Geronimo, rozhodni“

Štíhlý náčelník na něho pohlédl jiskřícíma očima. „Byli stateční.“

„Chceš jim nechat skalpy?“

„Byli to stateční muži,“ opakoval náčelník. „Každý to viděl. Nechte je tu ležet. Běžte do kostela, jak bledé tváře říkají tomu domu. Prohledejte ho, možná tam najdete ještě další bledé tváře, které byly příliš zbabělé na to, aby zemřely jako tito!“

+ + + + +

To první, co Dean cítil, když se probral z bezvědomí, byla ruka, kterou měl na čele. Vzpomněl si na Apače a zůstal naprosto klidně ležet.

Pak ale uslyšel tichý pláč a otevřel oči. Dlouho mu trvalo, než otočil hlavu, ale už při prvním pohybu pláč utichl a potom uviděl nad sebou tvář.

„Deane, Deane,“ zamumlala Marian, jako by nechtěla, aby se ten sen ztratil.

„Marian,“ přidušeně zašeptal. Cítil velké bolesti, ale pak mu něco odvalila z nohou a zvedla mu hlavu, kterou si položila do klína. Dean byl příliš slabý na to, aby se mohl pohnout.

„Oni – oni jsou pryč?“

„Ano, Deane, jsou pryč.“

„A ostatní?“

„Nemluv, Deane,“ zašeptala. Pochopil, že zůstali naživu jako jediní. Znovu otevřel oči a pohlédl na kouř stoupající z města.

„Všichni jsou mrtví,“ chraplavě řekl a nebyla to otázka, ale konstatování. „Všichni, všichni…“

„Neměl bys mluvit,“ hlesla.

„Proč ne?“ tiše se zeptal. „Nevím, kolik času mi zbývá.“

„Jsi těžce zraněný, ale přežiješ,“ odpověděla. „Když jsi byl v bezvědomí, prohledala jsem město a našla jsem vůz a osla, který při tom plundrování nepadl do rukou Apačům. Na něm tě odvezu do nejbližší osady. Musíš se jen pokusit vstát a vytáhnout na ten vozík. Ovázala jsem ti rány, jakto jen šlo. Musíme z té hrůzy pryč. Dokážeš vstát, když tě podepřu?“

Zatnul zuby a posbíral se ze země. Ve městě zuřil požár, všude leželi mrtví. Pohlédl na Roye Dunna. Účet byl vyrovnán, nebylo co říct.

Opíraje se o Marian kulhal k vozíku se zapřaženým oslem. Stál nedaleko místa Deanova posledního boje.

Když vyšel měsíc, plameny uhasly a noční vítr zavál koleje, jež po sobě zanechal vůz. Daleko odtud jeli dva lidé na sever, do bezpečí.