John Kirby

Colorado western 151. Supové nad Gila Bend

„Máte dva centy?“ zeptal se Ramon Portales. Něco v jeho tváři se změnilo, aniž by Ed Logan věděl, co to bylo. Sáhl do kapsy, vytáhl dvě mince a vyhodil je do vzduchu.

Portales se pohnul tak rychle, že to Logan nemohl postřehnout. Dva výstřely, které Mexičan vypálil, se slily v jeden.

Ed Logan šel k oběma mincím a strnul. Je Ramon Portales onen tajemný maskovaný muž? ptal se. Je to ten, co si říká Panter? Je to onen neznámý, jenž poráží nejrychlejší texaské pistolníky a tvrdě mstí mexické osadníky?

Muž, kterého měli zabít, jel s povozem. Sledovali jeho stopy až sem. Z místa, kde stáli, viděli ten vysoký vůz před malým španělským kostelem.

Ti tři muži měli své koně ukryté na plochém hřebeni mezi jukami. Čekali, až přijede ten, koho měli poslat do věčných lovišť.

Všude kolem se táhla pustina, kam až oko dosáhlo, rostla tam jen juka, šalvěj a několik palo verde.

„To je ten vůz,“ řekl Jim Elwood a poposedl si. Sundal si plochý, tmavý klobouk, rukávem si utřel pot z očí a zase si klobouk nasadil.

Jim Elwood byl mladý. Měl úzký obličej se zapadlýma očima, které byly šedé jako žula a které měl těsně u sebe. Byla to hrůzu nahánějící tvář – a hrozná byla i radost, kterou pociťoval, když viděl, že jejich oběť jim už neunikne.

Trpělivě jel po stopě toho vozu spolu s Kenem Millerem a Lesem Harperem.

Pravou rukou si hrál s kostěnou pažbou koltu, který mu visel u boku. Palcem odepnul bezpečnostní chlopeň z kohoutku revolveru, pobodl koně ostruhami a krokem vyjel před svými společníky k tomu vozu.

Z kozlíku vozu se zvedla žena a s hrůzou hleděla na jezdce. Kolem hlavy měla vlněný šátek. Jednou rukou chytila dítě, které sedělo vedle ní, a přivinula ho k sobě.

Jimu Elwoodovi cukalo ve tváři, když viděl děs v jejích očích. Věděla, proč přijel.

Zastavil svého koně a pohlédl na tu ženu. Pak pohlédl na otevřená vrata kostela, jež v prudkém slunci vypadala jako černá myší díra.

„Musí být v kostele,“ zamumlal Elwood a opět se otočil k té ženě. To, jak k sobě tiskla to dítě, působilo zoufale. Byla ochotná ho chránit vlastním tělem, kdyby na něj někdo vztáhl ruku. Její černé oči byly rozšířené strachem. Pozorovala Elwooda, jako by to bylo nebezpečné zvíře, ke kterému se člověk nesmí obrátit zády.

„Je horko,“ zavrčel Miller. „Budeme čekat, až vyjde? Proč nejdeme pro něho?“

„Protože nevíš, kde je, Kene,“ s mírným úsměvem odpověděl Elwood. „Vevnitř je tma a tvé oči jsou zvyklé na ostré světlo. Když budeš stát ve vratech, můžeš koupit kulku. Vyjde sám.“

Harper se vyklonil ze sedla a dotkl se rukou Elwooda, který okamžitě pohlédl na kostel.

Ven vyšla hubená postava s bílými vlasy v hnědé, roztrhané kutně, převázané hrubým provazem.

Elwood položil ruku na pravý kolt a tiše si začal hvízdat. Padre došel k nim. a zastavil se před jeho koněm.

Měl úzký obličej s vrásčitými, kostnatými tvářemi. Ruce měl skryté v širokých rukávech své hnědé kutny.

„Co chcete?“ zeptal se. Prohlížel si ty muže a pak jeho pohled ulpěl na Elwoodovi.

Ten naklonil hlavu.

„Řekněte mu, ať vyjde ven, padre,“ prohodil a na ústech se mu objevil cynický úsměv. „Nemá smysl skrývat se jako pes.“

„Co vám udělal?“

„Zastřelil jednoho muže. Povězte mu, ať vyjde ven, neozbrojený. Nebo chcete, abychom šli dovnitř a vyřídili ho tam?“

„Vyprávěl mi, co se stalo. Vyhnali jste ho z jeho půdy a vypálili jeho dům. Zastřelil jednoho muže, protože chtěl bránit svůj život a životy své ženy a svého dítěte.“

Elwood se oběma rukama opřel o rozsochu svého sedla McClellan. Přivřel oči. Jeho obličej měl téměř ospalý výraz.

„Kene!“ Jeho hlas prozrazoval brutalitu, která se v něm skrývala.

Miller pobodl svého koně ostruhami, odjel dvacet kroků stranou, vyklonil se ze sedla a vytáhl karabinu ze sedlového pouzdra. Posunul náboj ze zásobníku do komory a opřel si pažbu o bok.

Na Elwoodovo znamení odjel Harper opačným směrem. Padre se nepohnul. Pořád stál před Elwoodovým koněm. Vítr, který tam vanul, mu povíval roztrhanou kutnou.

„Padre,“ pomalu a mírným tónem řekl Elwood, „dávám vám jednu minutu, abyste toho muže vyvedl z kostela.“

„To neudělám.“

Elwood mrštně seskočil ze sedla. Nechtěl nic riskovat, nemínil bojovat s tím mužem v přítmí kostela, kde by se zběsile bránil. Dobře věděl, co má dělat.

Po loukotích kola vylezl na vůz a pohlédl na ženu. Viděl v jejích očích pouze nenávist, strach už ne.

Levou rukou jí strhl vlněný šátek z hlavy. Spadl na kozlík. Chytil ji za vlasy, pomalu jí otočil hlavu a přinutil ji, aby se dívala na kostel. Pravou rukou vytáhl kolt a přiložil jí hlaveň ke krku.

„Chamaco, vidíš mě?“ zvolal ke kostelu. „Dávám ti jednu minutu na to, abys vyšel z kostela, jinak zastřelím tvou ženu a potom i to dítě. Ale můžeš jim pomoct. Po nich nic nechceme. Chceme jenom tebe. Vyjdi neozbrojený ven.“

Padre přistoupil k vozu a chytil Elwooda levou rukou za nohu. Elwood ho odkopl.

„To nemůžete udělat,“ řekl mnich.

„A proč ne?“ Elwood pozoroval vchod kostela. Nic se tam nehýbalo. „Jestli chcete udělat něco pro tu ženu a to dítě, tak běžte dovnitř a přiveďte toho muže.“

Padre se svýma vrásčitýma, tenkýma rukama chytil okraje vozu. „Nemůžu mu říct: Běž ven a počkej, až tě zabijí.“

„Povězte mu, ať myslí na tu ženu a dítě. Nemá moc času.“

„Přestaňte! Přijde. Ví, že ho zabijete. Udělil jsem mu rozhřešení. Klečí před oltářem a modlí se. Nechte ho modlit. Až skončí, vyjde ven.“

Žena na kozlíku se nepohnula. Jenom sebou trhla, když se jí chladná ocel dotkla krku, a sklonila hlavu. Celou dobu mlčela.

Elwood čekal, široce rozkročen za ní. Jako zhypnotizovaný hleděl na vchod kostela. Měl přivřené oči a sevřené rty. Jeho nervozita stoupala. Chtěl zabíjet.

Vteřiny pomalu plynuly. Elwood byl stále napjatější.

A pak spatřil toho muže, který vyšel z vrat kostela. Byl oblečený jako většina osadníků u řeky. Nosil špinavou bílou košili a lýkové boty a na hlavě neměl klobouk. Po spáncích se mu řinul pot. Ve svěšené pravé ruce držel starou sharpsku.

Elwood na něho hleděl. Do ticha se ozvalo cvaknutí, když Harper natáhl kohoutek své zbraně. Mexičan stál se svěšenými rameny před kostelem a apaticky čekal na to, co nevyhnutelně muselo přijít.

„Pusť pušku!“ zvolal na něho Elwood.

Muž pustil sharpsku do písku.

Jim Elwood odstrčil ženu stranou. Koltem mířil na toho muže. V očích se mu jiskřilo.

„Už ses pomodlil?“ zeptal se mírným tónem. „Pojď blíž. Jsi moc daleko. Čím blíž přijdeš, tím rychleji zemřeš.“

Žena před Elwoodem zasténala. Z úst se jí vydral přerývaný, nesrozumitelný zvuk. Pevně držela dítě a hleděla na muže v otrhané bavlněné košili, který, jako by ho nějaká síla přitahovala k Elwoodovi, udělal jeden krok k němu. Potom ještě jeden.

Elwood pozoroval cukání v jeho snědé, zpocené tváři.

„Chamaco!“ Hlas, který to slovo pronesl, zněl chladně. „Zůstaň stát, kde jsi.“

Elwood otočil hlavu a zachvěla se mu víčka. Muž, který právě hovořil, stál vedle nízké španělské zvonice. Vypadal jako přízrak.

Na krku mu na koženém řemínku visel černý klobouk. Jeho černé šaty byly zaprášené. Na levém rameni měl pověšený krátký kabát, takže mu nebyla vidět paže.

Pravou ruku měl nad revolverem. Tvář měl zakrytu maskou a do čela mu visely vlasy.

Elwood cítil, jak ho polil studený pot. Strnule tam stál, neschopen cokoli udělat.

Toto je tedy muž, který zastřelil již několik jeho kumpánů. Elwood cítil triumfální radost, když si vzpomněl na to, že drží v ruce kolt.

„Vypadá to, že dnes zemře víc než jeden člověk,“ poznamenal. Na tváři se mu objevil úsměv.

„Vypadá to tak.“ Maskovaný muž téměř nepohnul rty. „Slez z vozu.“

„Dobrá,“ řekl Elwood s úsměvem. „Aspoň tě nemusíme hledat. Zastřelils Petea Kellyho. Byl to můj dobrý kamarád. Teď tě pošlu za ním.“

Při posledním slovu se otočil. Vůz se pod ním pohnul. Namířil hlaveň novým směrem a posunul ukazováček ke spoušti. Věděl, že musí být rychlý jako ještě nikdy. Přesto neměl šanci.

Neviděl záblesk, svítilo tam slunce. Možná však slyšel třesk, než ho zasáhla kulka. Několik vteřin ještě stál, potom udělal krok a skácel se z vozu.

Pět vteřin se střílelo. V těchto pěti vteřinách zemřeli tři muži. Nato se rozhostilo ticho. Kouř z výstřelů stoupal a pak se rozplynul.

Jim Elwood ležel před vozem, deset kroků od něho Miller. Harper klečel v písku. Kymácel se. Jeho košile byla zakrvácená. Rukama tápal po karabině, která ležela před ním. Nějakou dobu hleděl na maskovaného muže, potom obrátil oči v sloup a skácel se na zem.

Muž v masce držel revolvery tak, že kouř mohl vyjít z hlavní, než je strčil zpět do pouzder. Opíral se o zeď.

„Vezmi si vůz, ženu a dítě, Chamaco,“ řekl tichým hlasem, aniž na Mexičana pohlédl, „jeď na jih a nezastavuj se, dokud neodjedeš z této země. Vrať se do své vlasti, kde nejsou žádní Americanos, kteří zničili to, cos postavil vlastníma rukama. A až bude tvůj syn dost starý, tak ho nauč nenávidět.“

Mexičan hleděl na tři mrtvé v písku. Na jejich tváře slétly mouchy. Pak zvedl hlavu a pohlédl na muže v masce. Šel k němu a náhle padl na kolena, vzal ruku toho muže a políbil ji.

Maskovaný ucukl.

„Přestaň!“ chraplavě řekl. „Už se nikdy před nikým neponižuj, jinak ztratíš to poslední, co máš – svou čest. Jeď!“

Muž vstal a šel ke svému vozu. Políbil ruku mnichovi, potom vylezl na kozlík, posadil se vedle ženy a vzal do ruky uzdu. Mezek začal táhnout. Vůz objel kostel a pomalu odbočil na jih.

Muž v masce šel pomalu, podivně šouravými kroky podél zdi kostela.

„Kdy tento lid konečně přestane klečet na kolenou a líbat ruce?“ tlumeně řekl. „Kdy tento lid pochopí, že musí o svá práva bojovat ne podřízeností, ale koltem, a že dostane to, co chce jen tehdy, když bude dost silný?“

Natáhl ruku, aby se opřel o stěnu. Svezla se mu a neslyšně spadl na zem. Jeho krátký, černý a stříbrem vyšívaný kabát mu spadl z ramene. Levou ruku měl od ramene až po zápěstí zakrvácenou.

+ + + + +

Když se opět probral, byla skoro tma. Ležel na tvrdé pryčně v jakési místnosti. Na úrovni hlavy bylo na protější stěně okno, jímž mohl vidět růžovou večerní oblohu.

Několik vteřin nehybně ležel na pryčně a pokoušel se uspořádat si myšlenky. Zdálo se mu o tvářích, plamenech a výkřicích. Bylo mu horko a v očích měl pot.

Opřel se o lokty. Rozhlížel se po místnosti. Až na kalhoty a boty byl svlečený a ležel pod tenkou přikrývkou. Levé rameno měl ovázané. Na stoličce vedle jeho lůžka byla jeho roztrhaná, zakrvácená košile, kabát a opasek s oběma kolty.

Náhle si uvědomil, jak je slabý.

Opatrně se zády opřel o chladnou, drsnou zeď. Sáhl po zbraňovém opasku a druhou rukou si ohmatal tvář.

Ještě pořád na ní měl masku.

„Nesňal jsem ti ji, synu,“ řekl hlas z temného rohu. „Nechci vědět, čí tvář se pod ní skrývá.“

O stěnu škrtla sirka a vzplál plamének. Mnich se naklonil nad poličku a zapálil lojovou svíčku. V místnosti se rozlilo světlo.

Když se ozval ten hlas, povytáhl z pouzdra kolt. Nyní ho strčil zpět.

„Je noc?“ otázal se.

„Ano. Slunce zašlo.“ Starý muž vstal a přišel k oknu. Obloha měla purpurovou barvu. „Měl bys odtud odjet,“ poznamenal, aniž se otočil. „Budou hledat muže, kterés zastřelil. Místo nich přijedou jiní. Bude jich hodně a budou tě honit. Bude lepší, když odjedeš.“

Muž v masce vzal košili a oblékl si ji, připnul si opasek a sáhl po kabátu. Pohyboval se čile, přestože trpěl bolestmi. Ztráta krve ho oslabila, a když si oblékal kabát, vrávoral.

„Padre,“ zamumlal, „chci se vyzpovídat. Vyzpovídejte mě. Je mi lhostejné, kdy přijde smrt. Ale chci, abyste mě vyzpovídal. Nechci zemřít jako pes.“

Starý muž se otočil. „Ani nevím kdo jsi. Neznám tvé jméno ani tvář. Když nemůžu vidět tvou tvář, o to méně vím, co je ve tvém srdci.“

Maskovaný muž chvíli přemýšlel, pak sundal masku.

Světlo dopadlo na jeho tvář.

„Ty?“ Mnichův hlas byl tichý, od stěn se však odrazila lehká ozvěna.

„Ano, já.“

Muž hodil masku na pryčnu a řekl: „Vyzpovídejte mě, padre. Mám ruce od krve. Nestydím se za to, protože jsem bojoval za ty, kdo bojovat nemůžou, protože jsou příliš slabí.“

Mnich k němu přistoupil. Natáhl ruku, aby se dotkl jeho tváře, jako by byl slepý.

„Tušil jsem to,“ řekl. Klekl si, sklonil hlavu a modlil se. „Řekni mi, co chceš říct,“ řekl pak se zavřenýma očima.

Muž si pověsil revolverový opasek na levé rameno, klekl si a pokřižoval se.

+ + + + +

To ticho bylo stísňující. Stmívalo se. Svítila tam lojová svíčka. Nebylo nic slyšet, jen přerývaný dech muže, který měl bradu skloněnou na hrudi, klečel na udusané podlaze a hlavu měl v dlaních. Oči měl zavřené a po jeho snědém, tvrdém obličeji tekly slzy.

„Nenávidím! Nenávidím! Nenávidím!“ V těch slovech bylo cosi hrozného, mučivého a nemilosrdného zároveň. „Sekl jsem všechno, padre. Přijel jsem do této země, abych tu začal nový život. Ale oni to nedovolili. Naučili mě nenávidět a přinutili mě, abych se postavil za malé a slabé. Zabíjel jsem a doufal jsem, že s každým člověkem, kterého jsem zastřelil, se má nenávist zmenší. Ale není to tak. S každým, koho zabiju, má nenávist roste.“

„Vzals na sebe břemeno pomsty. Ale je psáno: Má je pomsta, děl Pán. Soudit a zabíjet je jeho věc, ne tvá.“

„Možná jsem jeho nástroj, padre. Nemám na vybranou. Musím bojovat, dokud udržím kolt. Má nenávist zemře až se mnou.“

„Pak odjeď z této země. Jeď zpátky do Mexika a pokus se tam zapomenout.“

„Ne dřív než ti, kteří zničili můj život, budou mrtví. Snad bych pak mohl odjet tam, kde mě nikdo nezná.“ „ Chceš bojovat dál – a dál zabíjet?“ Starý muž otevřel oči. Vedle tváře toho člověka viděl pažbu koltu.

„Přišel jsi ke mně a chceš, abych ti dal rozhřešení. Ale víš, že až je dostaneš, půjdeš hledat muže, které potom zabiješ. Jak ti mám odpustit?“

„Já jsem ten boj nezačal. Oni mi vnutili zbraň do ruky.“

„Mohl ses tomu boji vyhnout.“

„Bojuji za svá práva, protože to za mě nikdo jiný neudělá. I ostatní bojovali za svá práva, lidé, kteří byli zastřeleni dole u řeky, když se pokoušeli utéct z hořícího domu. Jeden muž, který vyběhl, hořel, ale oni ho bez milosti zastřelili. Pak vyběhli ostatní a zastřelili i je. Unikla jen hrstka těch lidí. Ženy a děti musely zemřít v plamenech nebo kulkami zabijáků, protože stály v cestě jednomu muži. To on zaplatil ty zabijáky, aby zabíjeli. Ten muž musí být potrestán.“

„Budu se za tebe modlit,“ řekl padre. Pokřižoval se a rychle vstal.

Muž ještě pořád klečel. Sledoval každý mnichův pohyb. Po chvíli se i on pokřižoval, připnul si zbraňový opasek a přivázal si revolverové pouzdro.

Vzal klobouk, přetáhl si jeho provázek přes hlavu a pověsil si ho za krk.

„Padre,“ řekl, „nechte ty tři, které jsem zastřelil, ležet tam, kde jsou. Přijedou si pro ně. Postarám se, aby se vědělo, kdo je zabil.“

Mnich mu neodpověděl. Klečel před dřevěným křížem, jenž visel na zdi, a měl skloněnou hlavu.

„Modlete se za mě, až budu mrtvý, padre,“ řekl ten muž. „Potom na to bude dost času.“

Sáhl po masce a vyšel z malé místnosti ven. U vrat kostela si klekl a pokřižoval se. Potom vyšel do noci. Obešel kostel. Jeho bílý kůň stál se skloněnou hlavou. Muž v masce odmotal z hrušky sedla svinutý bič, vzal uzdu a vedl koně podél zdi.

Mnich klečel před dřevěným křížem, když uslyšel bič. Vstal a vyšel z kostela.

Před vraty viděl, jak se muž v masce vyšvihl do sedla, otočil koně a pobodl ho ostruhami. Bělouš vyrazil cvalem.

Padre odvlekl mrtvé ke zdi kostela a tam je přikryl dekou. Ta byla nyní odhrnuta. Všichni tři mrtví měli ve tváři dvě rány po biči. Znamení mstitele.

+ + + + +

Juan Portales seděl u ohrady v písku a zády se opíral o kůl, když se objevil jezdec. Přivřel oči, aby lépe viděl proti slunci, potom odložil kousek dřeva, ze kterého něco vyřezával, stranou, zabodl nůž do země a sáhl po pušce, opřené vedle něho o branku.

Ed Logan přijel z hor a zastavil svého ryzáka několik kroků od Portalese. Mexičan opřel pušku a sáhl po dřevu.

„Buenos dias,“ poznamenal a vyřezával dál.

Ed Logan seskočil ze sedla. Vzal koně za uzdu a pomalu šel blíž.

Juan Portales na sobě měl špinavou bílou bavlněnou košili a lehké plátěné boty s lýkovými podrážkami. Jeho černé vlasy se ve slunci modře leskly, černé oči byly zapadlé. Portales vyřezával nějaký předmět, dosud nebylo zřetelné, co to je.

„Kde jsou Ramon a dívka?“ zeptal se Ed Logan a vytáhl z kapsy vesty váček s tabákem. Ubalil dvě cigarety a jednu podal Mexičanovi. Připálil mu. „Můj bratr je v chatě. Děvče je dole u studánky. Šla tam před chvilkou s vědrem. Proč jste přijel?“

Ed Logan vyfoukl dým.

„Zítra jedu s několika našimi lidmi do Gila Bend,“ poznamenal. „Jestli potřebujete zásoby, tak mi to řekněte. Nechám vám je poslat vozem.“ Odepnul si revolverový opasek, hodil ho na hrušku sedla a sedl si vedle Portalese. Zamyšleně točil cigaretou mezi prsty.

„Víte, co se před několika dny stalo dole u řeky?“ otázal se.

Portales přestal vyřezávat. „Ano. Jel tudy nějaký muž s vozem, putoval na jih. Jel jenom v noci. Přes den se skrýval. Byl to jeden z těch, co byli při tom. Tvrdil, že všechny naše lidi vyhnali a že mnoho jich postříleli. Chaty jsou vypálené a mnoho našich lidí uhořelo.“

„Byl to hrozný boj,“ přisvědčil Ed Logan. „Muž v masce odvedl lidi, kteří přežili, do hor. Jestli vaši lidé někomu vděčí za svůj život, pak tomu muži, jehož jméno nikdo nezná.“

Portales si pohazoval s nožem.

„Nastal čas,“ pochmurně řekl. „Vzali nám všechno, co jsme měli. Vyhnali nás jako psy. Ne, se psy by měli slitování, s námi ne.“

„Campbell by neměl slitování ani se psem,“ řekl Logan. „Je jako sup. Ale zákon stojí na jeho straně. A všichni, kdo bojovali proti němu, se postavili mimo zákon. Je dobře, že vy, váš bratr Picacho a jeho dcera žijete na mé půdě a nebyli jste do toho namočení.“

„Byl bych radši, kdybych tam bojoval,“ řekl Juan Portales. „Mnoho lidí bylo zastřeleno, protože bojovalo za svá práva. Připadá mi to, jako bych je zradil.“

Chytil se branky a vstal. V jeho tváři se zračilo úsilí a bolest. Zabodl nůž do kůlu a vzal pušku.

„Pošlu k vám Ramona,“ řekl a rychle se otočil. Odkulhal k chatě a zmizel v ní. O pušku se opíral jako o berlu.

Ed čekal, kouřil a rozhlížel se. V otevřených dveřích se objevil Ramon Portales. Byl mladší a menší než jeho bratr, ale byl stejně oblečen.

Jeho tvář se v mnoha rysech podobala Juanově. Byla však méně zamračená, méně naplněná nenávistí.

„Buenos dias,“ řekl, když přišel k ohradě.

„Ramone!“ Ed Logan vstal a oklepal si prach z kalhot.

Ramonovi se objevil v očích zármutek.

„Slyšeli jsme, co se stalo u řeky,“ zamumlal. „Děkuju vám, že jste pomohl našim lidem.“ „Už se stalo. Kdyby vaši lidé utekli za řeku, než na ně Campbell zaútočil s podporou kavalerie, nedošlo by k žádnému masakru. Vaši lidé byli varováni. Museli vědět, že proti Campbellovu houfu a oddílu plukovníka Reeda nemají šanci. Neměli se do toho boje vůbec pouštět.“

„Teď už je všechno rozhodnuto,“ řekl trpce Ramon a pohlédl za něho. Ed Logan ho chytil za rameno: „Nic není rozhodnuto. Jeden z mých mužů jel do Yumy, aby tam hovořil se soudcem. Chtěli jsme zabránit tomu boji. Campbell zaútočil rychleji, než jsme čekali. Ale ještě neexistuje žádný soudní výnos o tom, komu patří půda u řeky.“

„Nevrátí nám ji. Jsme jen horda špinavých, nenáviděných Mexikánů. Žádný soudce se neopováží postavit na naši stranu. A i kdybychom měli tu půdu získat zpátky, co by to pomohlo lidem, kteří v tom boji byli zabiti? Ti, kdo přežili, teď prchají – a bude to trvat dlouho, než prchat přestanou. Strach je požene daleko. My jsme poslední od řeky, kteří žijí mezi Gila Bendem a řekou Gila. A i my jsme tu jenom proto, že nás tu nechávají být. Můžeme se tu skrývat, ale jednoho dne sem pošle Campbell své pistolníky a dokončí svou práci.“

„To neudělá. Na mých pozemcích jste v bezpečí.“ Ed Logan cítil, že hořkost a nenávist v hlasu Ramona Portalese ho nenechávají chladným. „Přijel jsem, abych se vás zeptal, jaké zásoby potřebujete.“

Ramon se zamračil. „Už skoro nic nemáme. A vy víte. že nemáme čím zaplatit. Ani já, ani Juan nemáme ani cent.“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl Ed Logan. Zahodil nedopalek cigarety do písku a zašlápl ho. „Váš bratr pracuje u nás na ranči. I když nedostanete půdu u řeky, na mém ranči budete mít práci vždy. A je jednodušší sedět v sedle, než orat zem.“

„Naše ruce jsou stvořené k orání. Není nic lepšího než orat pluhem půdu.“ Ramon Portales se zakoktal. Stál vedle hnědáka. Hleděl na revolverový opasek na hrušce sedla. Natáhl ruku a dotkl se pažby koltu.

Ed Logan na něj hleděl. „Umíš zacházet s koltem?“ Vytáhl zbraň z pouzdra, potěžkal ji v ruce a hodil ji Ramonovi. Ten ji chytil.

Otevřel bubínek, v jehož komorách byly náboje.

„Máte dvě mince?“ zeptal se Ramon. Cosi v jeho tváři se změnilo, aniž Ed Logan věděl, co to bylo. Sáhl do kapsy své kožené vesty a vytáhl dvě dvaceticentové mince. Potěžkal je v dlani a vyhodil je. Zatřpytily se na slunci. Logan je chytil, rozmáchl se a znovu je vyhodil.

Točily se a stoupaly. Ramon Portales tam nehybně stál a pravou ruku měl svěšenou. Pozoroval ty mince.

Pak se pohnul tak rychle, že to Ed Logan téměř nepostřehl. Ramon dvakrát vypálil, tak těsně po sobě, že to znělo jako jeden výstřel.

Klidně tam stál, s revolverem v úrovni ramen. Ed Logan šel tam, kam spadly mince. Sklonil se a zvedl je. Obě byly prohnuté.

Ramon šel k ryzákovi a strčil revolver do pouzdra. Ed Logan zacinkal mincemi v dlani.

„Kdo tě to naučil?“ pomalu se otázal.

Ramon se obrátil k chatě. Juan Portales tam stál ve dveřích a opíral se o pušku.

„Naučil se to od jednoho Američana,“ odpověděl místo Ramona a jeho hlas zněl zahořkle. „Byl jsem proti tomu, ale nedal na mě. Od Američanů se dá naučit jen jedno: to, jak zabíjet.“

Ramon sklonil hlavu a svěsil ruce. Ed Logan odhodil prohnuté mince. Kývl na Juana a Ramona Portalese, připnul si opasek a vytáhl se do sedla. Než otočil hnědáka, ještě jednou se vyklonil ze sedla a pohlédl do Ramonových černých očí. „Čí tvář jsi viděl, kdyžs střílel na ty mince?“

Ramon poplácal koně po krku. „Jsem jenom rolník. Mé ruce umějí zapřahat mezky před pluh a orat. Nejsou stvořeny k tomu, aby zabíjely.“

Ed Logan z těch slov cítil, že v Ramonovi se sváří myšlenky. „Ale existuje jeden muž, který by měl zemřít, že ano?“

V Mexičanových černých očích se objevily jiskry. „Ano, je jeden muž, který musí zemřít.“

Ed Logan obrátil hnědáka. Beze slova odjel. Juan Portales stál ve dveřích a hleděl za ním. Ramon se otočil ke svému bratrovi.

+ + + + +

„Běž a pomoz děvčeti přinést vědro,“ poznamenal Juan chvějícím se hlasem.

„Ví tak jako my, že Campbell musí zemřít – kvůli všem našim přátelům, které on a jeho muži zastřelili,“ pokoušel se bránit Ramon.

„Běž ke studánce,“ opakoval Juan. Z jeho hlasu bylo cítit, že se svým bratrem nemíní diskutovat. Otočil se a šel do chaty.

+ + + + +

Slunce stálo nad falešnými fasádami na Main Street v Gila Bend, když Ed Logan, jeho syn Brian a předák Loganova ranče Slim Bennett přijeli do města.

Domy vrhaly stíny na bezpočtem kopyt a kol zbrázděnou ulici. Fasády domů na opačné straně byly červené, od oken v patrech se odráželo slunce.

Město bylo klidné. Jako by dřímalo. Před saloonem Palace u zábradlí stály dvě řady koní.

Na verandě seděli muži na houpacích křeslech. Většinu těch tváří Ed Logan neznal. Hleděli na ty tři jezdce, kteří projeli kolem saloonu.

Muži na verandě byli většinou zaprášení. Mnozí byli ozbrojeni kolty. Ed Logan na ně letmo a zdánlivě lhostejně pohlédl. Dojel k marshalové úřadovně, sesedl a omotal uzdu kolem zábradlí. Pak šel ke dveřím s malým, zamřížovaným okénkem. Brian a Bennet ho následovali.

Marshal Tom Tyrone vyšel z vězení, které bylo spojeno s úřadovnou. Zavřel dveře, hodil svazek klíčů na stůl a přistoupil k oknu.

„Viděl jste ty muže na verandě saloonu Palace, Ede?“ otázal se. Nečekal na odpověď a řekl: „Ze všech stran do města přijíždějí pistolníci od té doby, kdy Campbell vyložil karty. Jsou jako supi, kteří se slétají na mršinu.“

Ed Logan stál za Tyronem a díval se mu přes rameno. Ze saloonu vyšel vysoký, hubený muž v tmavém šatu. Měl světlé vlasy a úzkou, černou pásku přes levé oko.

„Elmo Hawks,“ zamumlal Tyrone, „jeden z mála, kteří zůstali z Campbellovy staré gardy.“ Obrátil se a se zamyšleným výrazem pohlédl na Eda Logana. „Boj u řeky je minulostí. Vyhrál Campbell. Co se ale stane, jestli váš muž přijede z Yumy s výnosem soudce? Víte, že Campbell se žádným úředním opatřením řídit nebude. Zmocnil se té půdy a bude ji bránit proti každému.“

„I proti zákonu?“

„To nemusí. Dostal svými špinavými triky zákon na svou stranu.“

Tyrone se opřel ramenem o červenou cihlovou zeď. „Jsem přesvědčen o tom, že Campbell má někoho za sebou. Nikdo v Gila Bend ho nikdy neviděl, než přijel do města se svými střelci. Přesto dobře věděl, jak tu vypadá situace. Zatím se choval tak prohnaně, že mu nebylo možné nic vyčíst. Je vychytralý, brutální a bezohledný. Ale především to je bojovník. Se zbraní v ruce si prosadí svou. Pochybuju, že ten plán zosnoval on. To za něho udělal někdo jiný.“

„Kdo?“

Tyrone se usmál.

„To nikdo neví,“ poznamenal. „Ale i kdybychom to věděli, neměli bychom šanci ho vykázat do patřičných mezí. Zákon je na jeho straně, Ede.“

„To znamená, že nemůžeme nic dělat?“

„Přesně. Zbývá nám jen jedno: doufat, že se dopustí nějaké chyby.“

„Takže je pouze jediný muž, který proti Campbellovi a jeho lidem může bojovat.“ „Myslíte tím toho v masce?“

Ed Logan přikývl.

„Ano, jenom on,“ tiše řekl Tyrone. „A je jediný, koho se Campbell bojí.

Dnes ráno, před východem slunce, když ještě ve městě panoval klid, přijelo několik jeho lidí. Jeli krokem a vedli s sebou dva koně. Jejich sedla byla zakrytá dekami, ale byla pod nimi vidět těla.“

Ed Logan škrtl sirkou o stěnu a zapálil si cigaretu. „Dlouho tu klid nebude. Campbellovi teď patří všechny pozemky u řeky. Ale to mu nestačí. Víte, že mi nabídl, abych mu prodal půdu. Nevěřím, že se té myšlenky vzdá. Neprodám mu ani píď. Proto se pokusí se jí zmocnit násilím, až se bude cítit dost silný.“

„To by byla jeho první chyba.“ „Nepodceňujte ho, Tome. Jestli ho chceme vyřídit, musíme to udělat, dokud není příliš silný.“

„Už se nemůže opírat o armádu, Ede. Plukovník Reed svlékl uniformu.“

„Je to muž, kterého Campbell potřebuje. Reed má dostatek vojenských zkušeností na to, aby z hordy Campbellových pistolníků udělal soukromou armádu. A právě skutečnost, že Campbell si ponechal Reeda svědčí o tom, že tím bojem u řeky to neskončilo. Campbell v tom bývalém důstojníkovi nalezl člověka, který pro něho se svými zkušenostmi může být důležitý. Chce ještě více půdy a Reed mu pomůže ji získat.“

„Je možné, že máte pravdu. Přesto můžeme jen čekat. Jak to vypadá, každý, kdo napadne Campbella, se staví mimo zákon. Musíme počkat, co přiveze váš muž z Yumy.“

„Víte, že jsem byl u toho boje u řeky, Tome?“

„Hm, Campbell to ví také. Ale nehovořil o tom. Musí to mít nějaký důvod. Bylo to zlé?“

„Bylo to peklo. Stříleli na všechny, kdo vybíhali z hořících chat. Přežila to jen hrstka lidí.“

„Chtěl bych zažít den, kdy bude Campbell viset,“ tiše odpověděl Tyrone.

„Někdo takový viset nebude. Toho může zastavit jen kulka.“

Tyrone si oblékl kabát. „Pojďte se mnou do saloonu Sentinel,“ podotkl. „Potřebuju se teď napít. Tam nikoho z Campbellových lidí nepotkáme.“

Ed Logan přikývl.

„Briane,“ poznamenal, „běž se Slimem do obchodu a nechej tam sbalit všechno, co je na seznamu. Někdo by s tím měl jet na ranč.“

Spolu s Tyronem odešel z kanceláře. Přešli ulici. V saloonu Sentinel skoro nikdo nebyl. Zůstali stát u výčepního pultu. Barman v modrobílé pruhované košili jim nalil dvě sklenice a odešel k druhému konci pultu.

„Můj muž se musí do Gila Bend vrátit dnes v noci, jestli se mu nic nestalo,“ řekl Ed Logan. „Co uděláte, jestli se soudce z Yumy postaví proti Campbellovi?“

„Čekám jenom na to, Ede. Jestli to tak je, potřebuji muže, kteří umějí zacházet se zbraněmi. Doufám, že je najdu na Loganově ranči. Kromě toho se postarám o to, aby do Gila Bend přijelo několik zástupců soudce Adamse.“

Vypil whisky a sáhl po láhvi, aby si znovu nalil.

I přes hluk v saloonu zaslechl Ed Logan tiché skřípění dveří. Zvedl hlavu. V barokním zrcadle se zlatým rámem nad pultem viděl muže, který vešel dovnitř. Byl to Dean Kearny,který vedl katastrální úřad. Kearny byl muž střední postavy se svěšenými rameny a řídkými, na spáncích šedivějícími vlasy. Jeho vodnaté, krátkozraké oči mžouraly za kulatými brýlemi. Měl na sobě čistý šedý oblek a vestu stejné barvy.

„S tím bych si jednou rád promluvil,“ řekl Ed Logan a posunul svou sklenici po mahagonové desce.

Tyrone se obrátil.

„Kearny!“ Mávl na úředníka. Kearny otočil hlavu, pohlédl k pultu a šel k nim. Nejistě se usmíval a působil nervózně. „Marshale. Pane Logane.“ Postavil se k pultu vedle Tyronea a kývl na barmana.

Ed Logan čekal, až bude mít Kearny načepovanou sklenici, a potom šel přímo k věci. „Slyšel jste, co se stalo u řeky, Kearny?“

„Každé dítě v Gila Bend ví, co se stalo.“ Kearny usrkl ze své sklenice. „Vím bylo to hrozné. Ale nemuselo k tomu dojít.“

„Chcete tím říct, že ti lidé, kteří žili tam dole, měli svou půdu nechat Campbellovi hned na začátku?“

„Už jsem vám to jednou vysvětlil, když jste ke mně přišli s marshalem,“ řekl Kearny. „Než byla tato oblast Gadsenovou smlouvou připojena v roce 1853 k Arizoně, patřila tato země těm, kdo na ní byli usazení. Nyní je americkým teritoriem. A podle zákonů Unie patří půda těm, kdo ji první zaregistrovali. Mexičané si mysleli, že i dál patří jim, ale to byl omyl. Podle Gadsenovy smlouvy už není jejich. Od chvíle, kdy byla podepsána, to byla volná půda. A Campbell byl první, kdo na ni vznesl nárok. Zaregistroval ji na své jméno a zaplatil za to. Proto mu patří.“

„A není žádný zákonný prostředek, jak by se mohli lidé, kteří byli na té půdě usazení jako první, bránit? To jsou všechny Campbellovy machinace v souladu se zákonem?“

Muž v kulatých brýlích vypadal zadumaně. „Je to tak, pane Logane. A myslím, že nemá smysl proti tomu něco dělat. Každý, kdo vystoupí proti němu, bude proti sobě mít i právo a zákon. Vím, že není lehké to pochopit, ale pravda je taková.“

„Na čí straně stojíte,“ vzteklým tónem se otázal Ed Logan. Dopil zbytek své whisky, ale alkohol na něho neúčinkoval.

„Já nestojím na ničí straně. Ani na straně Joshuy Campbella, ani na straně mexických osadníků. Jsem placen jen za to, abych zapisoval vlastnictví pozemků.“ Kearny na něho vrhl nedůvěřivý, nevrlý pohled. Měl přivřené oči. „Proč mě chcete urážet, pane Logane? Každý z nás plní své povinnosti. Já zastupuji zákony Unie tak jako marshal.“

Tyrone položil Edu Loganovi ruku na rameno.

„Přestaňte, Ede,“ poznamenal. „Ani Kearny, ani nikdo z nás není vinen tím, co se stalo u řeky. V této chvíli se s tím musíme smířit. Možná se něco změní, až přijede váš muž z Yumy. Soudce je jediný, kdo může Campbella zastavit.“

Opět se otevřely dveře. Stál v nich muž v tmavém a rozhlížel se. Ed Logan ho okamžitě poznal podle pásky přes oko. Byl to Elmo Hawks, kovboj, kterého mu Tyrone ukázal z okna úřadovny.

Hawks měl na sobě šedočerné pruhované kalhoty, vysoké jezdecké boty, šedou bavlněnou košili a černou koženou vestu se stříbrnými přezkami. Kolt měl tak nízko, že se špičkami prstů dotýkal pažby. Hawksův obličej, napůl zastíněný okrajem klobouku, byl úzký a nedalo se z něho nic vyčíst.

Ještě když stál ve dveřích, objevili se za ním dva muži. Byli to Brian Logan a Bennett. Brian vrazil ramenem do Hawkse.

„Pozor, mládenče!“ zavrčel pistolník.

Brian už udělal dva kroky, při Hawksových slovech se zastavil a obrátil. Vrhl na Hawkse nevlídný pohled.

„Chceš ode mě něco?“ Věděl, koho má před sebou.

„Neměl by sis tak otevírat hubu, chlapče,“ poznamenal Hawks.

Varování v jeho hlase se nedalo přeslechnout.

Slim Bennett ustoupil stranou. Zůstal stát vedle Briana. Ruku měl těsně za pažbou koltu. Hleděl Hawksovi do tváře, nebojácně a odvážně.

Hawks těkal pohledem mezi Brianem Loganem a Bennettem. Aniž něco řekl, otočil se a šel pryč. Chvíli se ozývalo skřípání dveří.

Ed Logan, který se opíral o bar, sundal ruku z revolveru a sáhl po své sklenici. Jeho tvář byla ještě pořád napjatá. Kearny vypil svůj drink, hodil na pult dvaceticentovou minci, kývl na Tyrona a šel ke dveřím.

Brian Logan zůstal stát vedle svého otce.

„Všechno je vyřízené,“ řekl. „A teď se napijeme. Mám prach v hrdle.“

Tyrone se opřel předloktím o výčepní pult. „Příště běž Hawksovi z cesty.“

„Hawksovi?“

„Ten muž, cos do něho vrazil. Má jenom jedno oko, ale vidí všechno. A je velmi hrdý. Ještě jsem neslyšel, že by vycouval z nějakého boje.“

Brian hleděl do své sklenice, aniž by něco odvětil. Ed věděl, jak je na tom. Kromě jeho otce nebyl nikdo, od koho bys si nechal radit.

Bennet mlčky sáhl po láhvi. Ed Logan věděl, že Texasan má stejný názor jako on a Tyrone. Bennett byl klidný, chladný muž,který žil dost dlouho z revolveru na to, aby věděl, že by neměl provokovat konflikt, který není nevyhnutelný.

Bennet si nalil do sklenice. „Chcete zůstat ve městě, dokud se nevrátí Mahoney?“

„Počkáme tu na něho,“ řekl Ed. „Jestli se mu nic nestalo, musí přijet v noci.“ Tyrone přikývl.

„Můžete zůstat ve městě,“ řekl. „Ale jenom v tomto saloonu nebo v mé úřadovně. Chci zabránit tomu, aby vypukl spor s Campbellovými lidmi. Město je plné jeho pistolníků, kteří chtějí všem dokázat, jak jsou rychlí. Jestli se ukážete na ulici, bude někdo z nich chtít zkusit vás vyzvat.“

„Umíme na sebe dát pozor sami,“ zamumlal Brian, aniž při tom na někoho pohlédl.

„To je mi jasné,“ podotkl Bennett. „Ale o to nejde. Ve chvíli, kdy padne první výstřel a já vyjdu z úřadovny, bude mít Campbell ideální příležitost vpálit mi kulku do zad. Potom bude mít v rukou celý Gila Bend.“

+ + + + +

Mahoney sesedl. Vedl černého hřebce za uzdu za sebou a procházel mezi skalami, které obklopovaly jezírka.

Tinajas, skalní nádrže s dešťovou vodou, se nacházely vysoko nad cestou, po které jel. Byly tři a objevil je už po cestě do Yumy. Na jejich okrajích spatřil stopy horských ovcí.

Přesto zůstal stát mezi skalami na dohled těchto nádrží. Jednu ruku měl na nozdrách hřebce, druhou držel karabinu a dlouho pozoroval skály stojící kolem studánek.

Jestliže tinajas znaly horské ovce, znali je i Apači a on nechtěl na některého narazit. Naslouchal. Hřebec občas trhl hlavou, aby setřásl jeho ruku z nozder.

Panoval tam klid. Z ocotill rostoucích v kamení se ozývaly cikády. Zatáhlo se. Od západu slunce nebyly vidět hvězdy. Na západ táhla tmavá mračna a čas od času se v dáli zablesklo.

Mahoney otočil karabinu a strčil ji zpátky do sedlového pouzdra. Potom šel ke skalním nádržím. Nechal hřebce stát u jedné z nich a vylezl na svah, aby se tam napil z té, která byla výš.

Zvedl se vítr a zašelestilo listí. Mahoney se sklonil a nabral do dlaně vodu. Byla chladná a čistá. Pil v malých doušcích. Teprve nyní si uvědomil, že je zpocený a pokrytý prachem.

Slyšel, jak hřebec pod ním frkal.

Vstal a šel k němu, aby odvázal z hrušky sedla láhev a nahoře ji naplnil. Černý hřebec byl neklidný. Hrabal kopyty.

Mahoney se obrátil. Ruku měl na pažbě dlouhohlavňového dragoneru. Ve skalách byl klid. Hřebec určitě větřil jenom vlka.

„Klid, bratře!“ prohodil Mahoney a poplácal ho po krku. „Než se setmí, budeme ve městě.“

Kůň tam stál s ušima staženýma dopředu a Mahoney viděl, jak se pod černou, lesklou kůží chvěje.

Odvázal řemínek láhve z hrušky sedla a vrátil se k vodě. Tam si klekl, vytáhl dřevěnou zátku z láhve a nabral vodu.

Náhle uslyšel, jak se kdesi uvolnil kámen a tiše padal po skále. Rychle strčil láhev pod vodu. Než však dosáhl ke koltu, kdosi za ním řekl: „Mám tě na mušce. Zvedni pravou ruku nad rameno, jestli nechceš chcípnout.“

Ozvalo se cvaknutí a Mahoney věděl, že to nebyl kámen, ale karabina, kterou někdo nabil. Cítil, jak se potí. Pomalu sundal ruku ze zbraně a zvedl ji do úrovně ramen.

Nevěděl, zda ten muž, který k němu hovořil, je sám. I kdyby ale byl, tak by proti němu neměl šanci. Slyšel kroky na skalnaté půdě. Cosi ho dloublo do zad. Hlaveň pušky. Cítil rychlý, lehký pohyb u pravého boku, když mu někdo vytáhl revolver z pouzdra.

Ohlédl se. Viděl muže v kožené vestě. Držel v ruce pušku. Zvedl ji, jako by ho jí chtěl udeřit.

Mahoney se přikrčil, aby se vyhnul úderu. Zároveň spatřil dva další stíny, jež se objevily mezi skalami.

Pak ho pažba karabiny udeřila do krku a jemu to připadalo, jako mu před očima vybuchl soudek střelného prachu. Padl tváří na skálu. Láhev s vodou zmizela pod hladinou.

Mahoney cítil, jak sklouzává přes okraj svahu. Pokusil se oběma rukama zachytit. V prstech však neměl sílu, sklouzly. Skutálel se dolů ze svahu a zůstal ležet u druhé nádrže.

V uších mu hučelo, zmocňoval se ho strach. Snažil se odplazit ke skalám, kde by se mohl ukrýt. Když se zvedl na kolena, něco ho zasáhlo do boku. Svalil se na zem.

Otevřel oči. Muž, který ho udeřil, stál široce rozkročen nad ním. Měl tvrdou tvář s vysedlými lícními kostmi a nosem, který musel mít kdysi zlomený. Okraj tmavého stetsonu mu zakrýval čelo. U boku držel karabinu a lhostejně sledoval Mahoneyho, jenž se sténaje opřel o lokty.

„Vstaň!“

Učinil to a hlaveň karabiny na něj neustále mířila.

„Vezměte mu nůž,“ přikázal muž. „Má ho v pochvě na zádech.“

Po svahu šli dolů dva muži, jeden z nich už měl za opaskem Mahoneyho revolver. Postavil se za něj a vytáhl mu nůž s oboustranným ostřím z pochvy z bizoní kůže, kterou měl pod košilí na zádech.

„Ne!“ ostrým tónem řekl muž, který Mahoneyho držel v šachu. „Ať zůstane naživu – zatím.“

Mahoney se ohlédl. Ten za ním držel v ruce těžký nůž a Mahoney pochopil, že byl tak blízko smrti jako ještě nikdy.

„Vysaďte ho do sedla a pevně ho přivažte,“ řekl chlápek s karabinou. „Vezmeme ho s sebou.“

„Vyřídit ho tady by bylo lepší,“ namítl jeho druh. „Proč se s ním tahat?“

„Protože to chci.“ Hlaveň pušky mávla a Mahoney se těžkopádným krokem vydal ke svému koni. Bolel ho krk. Chytil se za něj a zasténal. Cítil, že krvácí.

Hlaveň pušky ho dloubla do boku. Mahoney se vyšvihl do sedla. Muž, který mu vzal nůž, odmotal z hrušky sedla laso a rozřezal ho na dvě poloviny. Jednou svázal Mahoneymu pod břichem koně nohy, druhou zápěstí, která přivázal k hrušce sedla. Pracoval rychle a zručně a Mahoney cítil, jak se mu provaz zařezává do zápěstí.

Muž, který ho udeřil, hodil karabinu jednomu ze svých kumpánů, potom rozepnul Mahoneyho sedlové brašny a prohledal je. Ozývalo se šustění papíru. Ze srolované košile vytáhl zapečetěnou obálku. Prohlížel si ji.

„To je ono,“ prohodil. „Víte, kam ho máte odvézt.“

Rozepnul knoflík své košile a dal si obálku pod ni. Jeden z těch tří zmizel mezi skalami. Když se vynořil, táhl za sebou za uzdu tři koně.

Opatrně jeli mezi skalami. Půda tam byla pokrytá kamením, kopyta koní po něm klouzala.

Po cestě, která vedla skalním labyrintem, kde byla na některých místech tak úzká místa, že jezdci museli jet za sebou, se Mahoney snažil uvolnit provazy, jimiž měl svázané ruce. Nepodařilo se mu to. Byla příliš utažená. Každý pohyb mu způsoboval bolesti. Vzdal to a dával pozor na to, aby jeho hřebec nespadl ve tmě mezi skály a nezavalil ho.

Když dorazili na rovinu porostlou šalvěji, rozdělili se. Ten, který si vzal obálku, odbočil na jih. Mahoney se dvěma dalšími zamířil na východ.

Po cestě kolem vyli vlci. Vítr sílil a vířil prach. V dáli se blýskalo.

Mahoney vtáhl hlavu mezi ramena , aby si chránil tvář před prachem. Přemýšlel, kolik času mu nechají, než pro ně přestane být užitečný a zabijí ho. O tom, že má zemřít, nepochyboval.

+ + + + +

Ed Logan šel po ulici k nájemní stáji a táhl svého koně a Brianovo a Bennettovo zvíře za sebou. Lucerny osvětlovaly fasády domů po obou stranách Main Street. Vítr po ulici hnal prach. V dáli hřmělo. Ve vzduchu bylo cítit napětí.

Ed Logan vešel velkými vraty do nájemní stáje, zastavil se a rozhlédl se. Koně kopali do branek. Našel prázdné boxy, odsedlal koně a plácnutím je poslal do boxů.

Kdesi ve stáji se otevřely dveře. Ed Logan vyšel z posledního boxu, ve kterém ustájil svého ryzáka. Dveře kanceláře majitele nájemní stáje byly otevřené. Ven pronikalo světlo. Na prahu stál vysoký muž a pozoroval ho.

„Chci s vámi mluvit, Logane,“ řekl. „Pojďte dovnitř, tady nás nikdo nebude rušit.“

Ed Logan se ohlédl k vratům stáje. Ve světle lucerny stáli dva muži. Jeden držel pod pravou paží henryovku. Byli oblečeni jako prostí kovbojové, ale podle toho, jak měli připnutá revolverová pouzdra, Ed Logan jasně poznal, s kým má tu čest.

Věděl, že tam neměl chodit. Obrátil se a pohlédl k úzkým bočním dveřím. Dva kroky od nich seděl na prázdné bedně od krmiva muž s rukou položenou na koleně. Držel v ní cigaretu. Levou rukou se opíral o bednu těsně vedle revolverového pouzdra. Dveře byly zavřené na závoru.

Mysleli na všechno, obsadili všechny únikové cesty.

Pomalu došel k otevřeným dveřím kanceláře, teď prázdným. Campbell na něho nečekal, tak si byl jistý, že Ed Logan přijde.

Když Ed Logan vešel do místnosti, Campbell seděl za psacím stolem. Svítilo tam několik petrolejových lamp. Campbell měl na sobě elegantní světlý oblek s tmavými sametovými klopami, brokátovou vestu a bílý stetson. Neměl připnutý revolverový opasek, avšak pod sakem se mu rýsoval kolt.

V pravé ruce držel dlouhý, tmavý doutník. Vedle něj stála sklenice bourbonu.

„Pojďte dovnitř,“ řekl klidným hlasem. „Musím s vámi mluvit. A kde bychom měli víc soukromí?“ Namočil špičku doutníku do kořalky.

Ed Logan udělal krok dopředu. Dveře se za ním zavřely.

Pootočil se. Vedle dveří se jeden muž opíral o zeď a šedé oči s ironickým výrazem upíral na Eda Logana. Kolem úzkých boků měl černý, nezdobený opasek se dvěma pouzdry. Slonovinové hlavně mu takřka v pravém úhlu odstávaly od těla.

„To je Ringo Pratt.“ ukázal na něho Campbell hlavou. „Jako jediný bude u našeho rozhovoru. Kdyby tu nebyl, byl byste proti mně ve výhodě, Logane. Jak vidíte, nenosím zbraň.“

Ed Logan na to neodpověděl. Ustoupil dva kroky stranou, aby neměl Pratta přímo za zády.

„Dal jsem vám návrh, když jsme se viděli poprvé, na koupi pozemků poblíž řeky, Logane,“ řekl Campbell. Potáhl si z doutníku a vydechl dým.

„Vím. A když jsem odmítl, pokusil se mě někdo, koho jsem neviděl, na kraji města zastřelit.“

„S tím nemám nic společného. Ale ty pozemky ještě pořád chci, Logane. Nabídl jsem vám za ně slušnou cenu. Dnes již tuto cenu zaplatit nemohu. Přesto byste to měl přijmout, protože čím déle budete váhat, tím nižší bude má nabídka.“

„Měl jsem za to, že jsem vám dost jednoznačně řekl, že nemám zájem prodat svou půdu, Campbelle. Cena, kterou nabízíte, v tom nehraje vůbec žádnou roli. Nedostanete ode mě ani píď půdy. Tato země patří mně a narozdíl od lidí u řeky na ni mám vlastnické právo.“

„To vím. Proto jsem vám nabídl prodej. Ušetříte si ale spoustu nepříjemností, když mi ji teď prodáte. Víte, že vždycky dostanu to, co chci. A je mi jedno, jakým způsobem. Nejste dost silný na to, abyste mi mohl klást odpor. Víte, co se stalo s lidmi na mých pozemcích u řeky. Prodejte ty pozemky, Logane. Buďte rozumný. Radím vám dobře.“

Ed Logan cítil, jak se ho zmocňuje hněv. Věděl, že je v té místnosti vězněm. Campbell si diktoval podmínky.

Pokrčil rameny a řekl: „Jestli jste mě sem zavolal kvůli tomu, pak je to v této chvíli vyřízené.“

Obrátil se a chtěl odejít. Pratt udělal krok před dveře. Jeho úsměv byl ledový, dlaně měl na pažbách koltů.

Ed Logan pohlédl na Campbella.

„Co to má být?“

„Můžeme ten obchod uzavřít za jedinou minutu, Logane. Chci ty pozemky – a dostanu je, tak nebo tak.“

Jeho hlas již zněl ocelově.

„Příliš si to zjednodušujete.“

„Myslíte?“

Campbell pohlédl Edu Loganovi přes rameno. Sotva znatelně kývl. Ed Logan to viděl. Věděl, že to je znamení.

V té chvíli kdosi zvenčí zabušil na dveře a Pratt pohlédl na Campbella.

Ten už nevypadal tak sebevědomě.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„To jsem já, marshal Tyrone. Je u vás Logan? Otevřete dveře, Campbelle!“

Ed Logan se usmál. Campbell seskočil ze stolu a rozdrtil v dlani doutník. V jeho tváři cukalo.

Pratt přišel k oknu a zůstal u něj stát. Jeho tvář byla chladná.

Campbell odstoupil od dveří. Tyrone stál na prahu. Neměl na sobě kabát, na jeho tmavé vestě se leskla hvězda. Pod paží držel uřezanou brokovnici.

„Mluvili jsme o jednom obchodu,“ rychle řekl Campbell. „Pojďte dovnitř, marshale. Napijete se s námi?“

Tyrone si ho nevšímal. Pohlédl na Pratta, který na něho lhostejně hleděl, a potom se obrátil k Edu Loganovi.

„Jestli jste hotov, Ede, můžeme jít,“ řekl klidným hlasem. „Pojďte.“

Ed Logan si již Campbella nevšímal a vyšel kolem marshala ven. Stáj byla prázdná. Venku před vraty se zastavil. Tyrone k němu došel.

„Byla to past, že ano?“ poznamenal a pohlédl na Eda Logana.

„Ano. Už čekali ve stáji, když jsem přišel. Kdybyste se objevil jen o minutu později, Tome, tak bych tam teď pravděpodobně ležel s kulkou v zádech. Všechno nastražili tak, aby mě oddělali a Campbell by měl čisté ruce.“

„O co šlo?“

„O půdu. Campbell chce velkou část mých pozemků. Chtěl ji, už když jsme se setkali poprvé. A chce ji za každou cenu. Proč jste se nepokusil z něho něco dostat?“

„Řekl jste to sám. Chtěli vás odpravit tak, že by se Campbellovi nedalo nic dokázat. Vím, že by lhal, jenže by měl půl tuctu svědků, kteří by tvrdili, že každé slovo je pravdivé.“

„Bojím se o Mahoneyho,“ polohlasně podotkl Ed Logan. „Možná byla chyba, že jste ho nechal jet samého…“

„Samotný jezdec je venku bezpečnější než houf. Vždycky se někde dokáže skrýt, když ho pronásledují. Mahoney se umí pohybovat jako Apač.“

„Jestli se Campbell dozvěděl, že Mahoney jel k soudci do Yumy, zavětří nebezpečí.“

Tyrone na něho zkoumavě pohlédl. „Je jenom několik lidí, kteří vědí, že Mahoney jel na sever. A mezi nimi Campbell určitě nemá přátele.“

Tyrone se otočil a vydal se po ulici. Ed Logan se za ním díval a pak vykročil týmž směrem.

+ + + + +

George Reed seděl u karetního stolku v saloonu Palace a hrál solitér. Měl na sobě elegantní sako a vestu z červeného čínského hedvábí. Na stole ležel vedle karet a prázdné sklenice od bourbonu bílý klobouk.

U mahagonového výčepního pultu naproti Reeda stála Alma Cohenová ve svých tmavých šatech. Pianista hrál, ale nikdo ho neposlouchal. Kromě Reeda a Almy Cohanové bylo v saloonu jen půl tuctu mužů. Reed seděl stranou, sám v jednom rohu. Občas vzhlédl od karet a pohlédl na Almu Cohanovou. Tehdy se v jeho očích objevil zamyšlený výraz.

Když Campbell otevřel dveře, Reed téměř nevzhlédl. Za Campbellem se objevil Pratt se dvěma dalšími pistolníky. Přišli ke konci výčepního pultu, který byl blíž dveřím. Campbell prošel kolem Almy Cohanové, aniž si jí všímal, a zůstal stát před Reedovým stolem.

„Tak co?“ Někdejší důstojník kavalerie položil karty na hromádku. „Povedlo se vám Logana přemluvit?“

Campbellovi cuklo v obličeji.

„Ne,“ odsekl.

Reed zvedl hlavu a usmál se. Věděl, že jeho chování zraňuje Campbellovu hrdost. Nenáviděl Campbella.

Ten muž byl pro něj pouze prostředkem. Chtěl peníze. Hodně peněz, aby mohl odjet na Východ a tam žít tak, jak o tom snil. K tomu potřeboval Campbella a z toho důvodu pro něho pracoval. Ale nenáviděl toho muže a jeho brutální, neúnavnou sílu, s níž rozdrtil všechno, co se mu postavilo do cesty.

„Proč se usmíváte, plukovníku?“ zeptal se Campbell.

Reed vyložil další kartu. „Kolik půdy ještě potřebujete, abyste ukojil svůj hlad?“

„Tolik, kolik budu moct. Potřebuju spoustu půdy, pokud chci provést svůj plán. Nestačí mít jen tu půdu u řeky.“

Reed se usmál a pak si pohrával s kartami. „Můžete si postavit malou armádu. Já bych ji pro vás měl vést. Všechno ostatní je vaše věc. Jestli věříte, že tímto způsobem můžete dosáhnout svého cíle, tak je všechno v pořádku. Ale víte, že jednoho dne narazíte na nepřítele, kterého nedokážete porazit. A to vědomí vám nahání strach.“

„Nikdy jsem se nenechal nikým zastavit, i když to byl někdo silnější než já. Nakonec jsem vždycky zvítězil.“

„A ten muž v masce, který pomáhal Mexičanům, Campbelle? Zatím jste porazil každého soupeře, protože jste bojoval bezohledněji než všichni ostatní. Zničil jste je, protože se drželi zákona. A ten, kdo se drží zákona, proti někomu takovému, jako jste vy, vždy prohraje. Ten muž v masce se ho nedrží. Stojí mimo zákon a řídí se pouze svou nenávistí.“

„Já nikdy nepodceňuju nepřítele. Ale ani z nikoho nemám strach. Dokážu to každému, kdo to chce zpochybnit.“ Sevřel svýma velkýma, tvrdýma rukama hrany stolu. „Mluvíte, jako byste se celý život zabýval jen těmi proklatými kartami, plukovníku.“

„Možná jsem hráč,“ připustil Reed. „Ale hráč umí zhodnotit své šance. Ví, že ne v každé situaci může jednat a že musí umět čekat.“

„Cekat, až mu vypadne eso z rukávu a on zemře pod stolem v nějakém saloonu.“ Campbell hovořil jízlivým hlasem.

Reed nehnul ani brvou. „Když to musí být, umí i hráč bojovat.“

Campbell sáhl po Reedově klobouku a otočil ho. V koruně byla za širokou koženou stužkou dvouhlavňová zbraň, derringer ráže 22.

„Vy chcete bojovat tímhle?“ zeptal se s krátkým, cynickým úsměvem.

„Proč ne? Do osmi kroků je to smrtící zbraň.“

Dveře se rozletěly a dovnitř vešel nějaký muž, celý zaprášený. Vrhl na Campbella výmluvný pohled a pak prošel kolem něho a Reeda ke schodům.

+ + + + +

Campbellova kancelář v horním patře saloonu byla malá. Od stropu visela na řetězu petrolejová lampa, druhá stála na úzké poličce. Místnost byla spoře a účelně zařízená. Černé plátěné žaluzie na okně byly stažené. Na stěnách byly velké stíny.

Muž, který seděl na okraji psacího stolu, vstal, když vstoupil Campbell dovnitř. Měl na sobě džíny, tmavou bavlněnou košili a kožený kabát. V záhybech jeho oblečení byl prach.

Campbell přistoupil k němu.

„Tak co?“ Svraštil obočí. Za ním dovnitř vešli Alma Cohanová a Reed.

Ten zavřel dveře. „Chytili jsme ho u skalních nádrží,“ řekl muž v zaprášeném oděvu. „Toto měl u sebe.“ Rozepnul si košili, sáhl si pod ni a vytáhl tlustou, zapečetěnou obálku.

Campbell si ji vzal.

„A kde je teď?“ otázal se, zatímco chvatně rozlomil pečeť a otevřel obálku.

„Brent a Kermitt ho odvezli tam, kde jste ho chtěl mít, pane Campbelle. Co s ním mají udělat?“

Campbell mu neodpověděl. Rychle přečetl dopis. Olízl si koutek úst a když zvedl hlavu, měl v obličeji zamyšlený výraz. Složil dopis a začal s ním mávat.

„Počkej venku!“ prohodil, aniž by pohlédl na toho muže. Počkal, až se dveře zavřou, a pak se otočil a přivřenýma očima pohlédl na Reeda.

Bývalý kavaleristický důstojník si zahákl palce za vestu. Lehce se usmíval.

„Nu?“

„Je rozhodnuto,“ tiše řekl Campbell. „Půda u řeky patří nám, ale v tomto dopisu je striktní nařízení zastavit násilí. Soudce přijede do Gila Bend. A ne sám. Přivede si půl tuctu svých zástupců marshala.“

Reed se opřel o rám dveří a s arogantním úsměvem naklonil hlavu.

„To by nám přece mohlo být jedno,“ řekl. „Půda je v našem vlastnictví – a zůstane v našem vlastnictví.“

Campbellovi se ve tváři objevil tvrdý výraz.

„Zkuste přemýšlet, Reede. Možná je to, co je v tom dopisu, pravda. Ale možná ne. Možná je to past.“

„Proč by to měla být past?“ zeptala se překvapená Alma Cohanová.

„Tvrdíš, že tvá práva na tu půdu byla uznána. Co ještě chceš?“

Campbell hodil dopis na stůl vedle svého klobouku. „Almo,“ řekl a chytil ji za ruce, „proč chce soudce přijet do Gila Bend? Nevěřím tomu.“

Ustoupil a pohlédl na Reeda.

„Nevím, na čí straně stojí soudce,“ zamyšleně a tiše řekl. „Vyzývá k zastavení všech bojů v okresu Maricopa.“

„Mohli bychom tu výzvu dodržet,“ poznamenal Reed. „Po bojích u řeky už v Gila Bend nemáme žádné protivníky. Mělo by být možné se držet zpátky, dokud soudce nepřijede do města. Ta půda patří nám.“

„Půda patří mně,“ opravil ho Campbell. „Na to byste neměl zapomínat, Reede. Ale i když budeme dodržovat mír, tak je tu někdo, kdo nepřestane bojovat.“

„Vím, koho myslíte, Campbelle. Ten muž v masce, že ano?“

Campbell pomalu přikývl. „Myslím jeho. Je mimo zákon. Postará se o to, aby ten mír nevydržel dlouho. Když ho ale budeme honit, tak to bude znamenat, že jsme klid zbraní porušili my, byť bychom vystřelili jen jedinkrát. Chápete, Reede, co to znamená? Může to být velmi šikovná past. Kraj může ovládnout jen jedna strana, buďto my, nebo mexičtí osadníci. A než bude jedna z těchto stran vyhnána z kraje, nebude tu klid a mír. Jestli budou naši lidé napadeni, budou se bránit. A potom budeme na řadě my.“

Úsměv na Reedově tváři se rozšířil. Koutky úst měl stažené dolů. V jeho tmavých, chladných očích byl jízlivý pohled.

„Začínám si myslet, že máte opravdu strach, příteli,“ podotkl, přičemž položil důraz na každé slovo. „Obklopil jste se pistolníky. Ale to nestačí na to, abyste se zbavil strachu, že?“

Campbell zatnul zuby. Z očí mu šlehaly blesky.

„Pracujete pro mě, Reede,“ procedil mezi zuby. „Ale dávejte si pozor na jazyk. Koupil jsem vás za velké peníze, vás a tu vaši zatracenou důstojnickou hrdost. Koupil jsem vás tak, jak si člověk koupí košili. Buďte opatrný, když mluvíte. Jste jenom jeden z mnoha, kteří pro mě pracují.“

„Joshi!“ vykřikla Alma Cohanová, když viděla, jak se Reedovi zajiskřilo v očích.

„Drž hubu!“ obořil se na ni Campbell. „Ještě jsem s ním neskončil. Poslouchejte, Reede. Budete vykonávat mé příkazy. Platím vás stejně, jako jsem platil čínského kuliho v New Orleans, když mi čistil boty. Vy a ta vaše hrdost jste na prodej za pár dolarů…“

Reed se opíral o rám dveří. Jeho tvář byla bledá. Bezděky zvedl levou ruku, jako by se chtěl dotknout klobouku. Když ovšem spatřil Campbellovy oči, zase dal ruku dolů. Věděl teď, že Campbell ho nenávidí jako on jeho. Stáli sice na stejné straně, ale od této chvíle to byli smrtelní nepřátelé.

„Jednou vám tato slova připomenu,“ tiše řekl Reed.

„To bych být vámi nedělal,“ opáčil Campbell. „Myslete na to, kdo vás platí. Už nejste plukovník. Nikdo už vaše rozkazy neposlouchá. Budete dělat, co řeknu. Zaplatil jsem za vás a za vaši hrdost.“

Reedovi se chvěly rty pod krátkým, tmavým knírem. Neodpověděl však. V té chvíli by nejraději Campbella zabil, tak ho nenáviděl.

Joshua Campbell otevřel zásuvku svého psacího stolu a vytáhl z ní revolverový opasek, pečlivě omotaný kolem pouzdra.

„Ty chceš jet z města?“ řekla Alma Cohanová.

„Ano.“ Připnul si opasek. „Musím mluvit s tím mužem, který měl přivézt ten dopis do Gila Bend. Dostanu z něho všechno, co v Yumě slyšel. Musím vědět, jestli to je past.“

„Buď opatrný,“ vyhrkla. Zmocnil se jí neklid. „Vezmi si všechny muže, které máš.“

„Nech toho,“ řekl, aniž na ni pohlédl. Vytáhl revolver, protočil jeho bubínek, zavřel ho a strčil si kolt do pouzdra.

„Možná si to jenom namlouvám,“ odvětila. „Ale mám strach.“

„Vím.“ Zvedl hlavu. „Byla doba, kdy jsem si myslel, že mnou pohrdáš.“ Mluvil tak tiše, že mu nemohl rozumět ani Reed.

„To už je minulost,“ odvětila šeptem. „Chci být stále s tebou. Dávej si na sebe pozor. Nevím, co bych dělala, kdyby tě přivezli tak jako Elwooda a ty dva – přes sedlo, zakrytého dekou.“

„Se mnou to nebudou mít tak lehké. Přijel jsem sem uzavřít obchod. A dokončím to.“

+ + + + +

Mahoney ležel se svázanýma rukama na pryčně a zády se opíral o skalní stěnu, k níž byl srub přistaven.

V mírném světle petrolejové lampy viděl tváře obou mužů, skloněných nad kartami. Naslouchal hřmění, jehož ozvěna se nesla po svazích hor.

Marně se pokoušel strhnout si provazy ze zápěstí, nebo je aspoň uvolnit. Nepovedlo se mu to. S bradou na hrudi se opíral o skálu a čekal. Minuty se vlekly. Pouze občas se ozvalo cinkání mincí nebo šustění karet.

Čas plynul a s každou vteřinou se jeho šance dostat se z té chaty snižovaly. Pohnul se a pryčna pod ním zaskřípala. Jeden z mužů, kteří ho hlídali, na něho pohlédl přes rameno.

„Zůstaň ležet na pryčně. Odtud se nedostaneš,“ řekl.

„Chceš se s ním bavit, nebo budeme hrát dál?“ zeptal se muž, který seděl proti němu. Mahoney věděl jen to, že se jmenuje Kermitt.

Hovořili před ním naprosto otevřeně a Mahoney věděl, že to potvrzuje jeho rozsudek smrti. Byli by opatrnější v tom, co říkali, kdyby ho chtěli nechat naživu. Nemuseli ale mlčet, protože věděli, že v té chatě zemře a že nebude mít možnost to, co slyšel, někomu povědět.

Ještě pořád byla bouře. Blížilo se ráno. Okna byla zakrytá sedlovými přikrývkami.

„Už by měl přijet Campbell,“ řekl druhý chlápek, položil karty na stůl, přišel k oknu, odhrnul deku stranou a vyhlédl ven.

„Svítá,“ zamumlal. „A přestává pršet.“

Nechal okno zakryté dekou a vrátil se ke stolu. Z kapsy košile si vytáhl cigaretu a sklonil se k lampě. Brzy začal vyfukovat kouř.

Pohlédl na karty, zavrtěl hlavou a položil je na stůl.

„Budeme hrát, až budeme ve městě,“ řekl. Z police vzal velkou, lýkem opletenou španělskou láhev a vytáhl z ní zátku. Zvedl ji a napil se červeného vína.

Mahoney slyšel tlumené frkání koně. Pak se rozhostilo ticho. Šel ke stěně a přitiskl k ní ucho. Nic však neslyšel.

Čvachtání bot v mokré půdě a cinkání ostruh v dešti bylo příliš tiché na to, aby mohlo proniknout přes stěnu.

Muž pomalu obešel chatu. Chladný ranní vítr povíval jeho ponchem. Přede dveřmi se zastavil a kopl do nich.

Rozletěly se a bouchly do stěny.

„Buenos dias!“ Měl hluboký hlas.

Mahoney pomalu zvedl hlavu a spatřil muže v černé masce. S lehce rozkročenýma nohama stál na prahu.

Pravý roh poncha měl ohrnutý tak, že bylo vidět ruku, kterou držel na hlavni revolveru. Světlo lampy se odráželo od pažby koltu, od nábojnic v opasku a stříbrného vyšívání na rukávech černého kabátu.

Okolo vysokých holínek, v nichž měl těsné, černé španělské kalhoty, se tvořily kaluže vody.

Láhev se rozbila na podlaze. V téže vteřině se tři ruce pohnuly ke koltům.

Mahoney viděl, jak maskovaný zvedl kolt. Těsně po sobě dvakrát vypálil. V třesku výstřelů se stěny srubu třásly.

Jeden z obou mužů rozhodil ruce, skácel se na stůl a strhl ho na zem. Druhý se svezl po stěně na podlahu.

Muž v masce si strčil kolt do pouzdra a vešel dovnitř. Rozhlížel se po místnosti. Vzal něco z police, bylo to položené pod jednou láhví. Byla to mačeta. Vytáhl ji z kožené pochvy, šel k Mahoneymu a rozřezal mu provazy na rukou.

Mahoneyho pozornost však odvedl pohyb za maskovaným mužem. Chlápek, který seděl u stěny, se otočil. Jeho obličej byl bledý a uprostřed hrudi měl červenou skvrnu.

Jeho dny byly sečteny, ale ještě se nechtěl vzdát.

V ruce držel kolt a zatímco se zády opíral o stěnu, snažil se namířit maskovanému muži na záda.

Mahoney zvolal: „Opatrně!“

Muž v masce se otočil. Nesáhl po koltu. Kdyby to udělal, nebyl by dost rychlý. Vzduchem zasvištěla mačeta. Trefil jí přesně.

Muž u stěny strnul a revolver mu vypadl z ruky. Svalil se a zůstal ležet.

Mahoney byl ještě pořád na pryčně. Mnul si zápěstí. Cítil, jak mu jimi začala proudit krev. V rukou mu bodala bolest. Pomalu dal nohy na zem a posadil se.

„Díky,“ řekl.

Muž v masce přišel ke dveřím, vyhlédl ven, otočil se a poznamenal: „Přestává pršet a na východě už je světlo. Musíme odtud pryč, než přestane pršet, pak by byly vidět stopy.“

Mahoney vstal a posbíral si věci. Sedlo s brašnami a sedlovým pouzdrem, v němž byla karabina, ležely v rohu. Vedle našel klobouk a revolverový opasek. Muž v masce se opíral o rám dveří a pozoroval ho, jak si připíná opasek a sklání se pro klobouk.

„Až pojedete do Gila Bend, tak se držte v bezpečné vzdálenosti od cesty,“ radil. „Jinak do města nedojedete. Co po vás ti muži chtěli?“ Ukázal na oba mrtvé.

„Chtěli zabránit tomu, abych něco přivezl do Gila Bend.“

„Máte to ještě?“

„Ne. Vzali mi to.“ Mahoney si přehodil sedlo přes rameno. „Jak jste věděl, že jsem tady?“

„Nevěděl jsem to,“ řekl muž v masce. „Ale viděl jsem jezdce, kteří sem jeli. Věděl jsem, že tu je chata. Chtěl jsem vidět, co mají v úmyslu.

Osedlejte koně a jeďte mezi skalami pryč, za několik minut tu budou ti jezdci. Na co ještě čekáte?“

+ + + + +

Mahoney se snažil vyčíst mu něco z očí, ale nešlo to. Přikývl. „Díky!“ Potom vyšel z chaty chatu a našel koně pod převislou žulovou skalou v lasové ohradě. Strhl ji a osedlal svého vraníka. Oba další koně odehnal několika údery klobouku.

Muž v masce se ještě stále opíral o dveře, když se Mahoney vyšvihl do sedla a vedl hřebce mezi šedými skalami. Jenom zvedl ruku na pozdrav.

Mahoney projel skalami a houštím a vydal se do krátkého, strmého stoupání. Byl si jist, že jeho stopy za pár minut smyje déšť. Navíc na skalnaté půdě, na které se teď pohyboval, žádné stopy nezanechával.

Když se obrátil v sedle, uviděl kouř mezi skalami. Vítr jej odnášel pryč. Poznal, že chata hoří. Otočil hřebce a pobídl ho patami.

Dokud jel mezi skalami, byl chráněn před možnými pronásledovateli. Šikovně využíval skal a pohyboval se od jedné ke druhé.

Asi po míli uslyšel dusot a frkání koní. Prudce otočil hřebce a vjel do topolového lesíka. Přikrčil se v sedle a čekal.

Ani ne o deset vteřin později spatřil dlouhou řadu jezdců. Mahoney jich napočítal deset.

V jejich čele jel Campbell. Seděl v sedle zpříma a měl na sobě džíny a kabát. Kolem ramen mu vlál žlutý, naolejovaný plášť do deště.

Za ním jel muž s úzkým, dravčím obličejem, který měl černou pásku přes levé oko.

Měl na sobě těžký plášť z bizoní kůže, pod nímž bylo vidět pažbu koltu.

Za ním jelo ještě dalších osm promočených mužů. Jejich koně se leskli, jak byli mokří. Kavalkáda projela kolem a zmizela mezi skalami.

Mahoney čekal, až kromě šumění deště nebude slyšet žádný jiný zvuk, potom se v sedle narovnal a vyjel z lesíka. Vyrazil na jih. Věděl, že má šanci se dostat do Gila Bend. Jejich koně byli vyčerpaní a nemohli běžet rychle. Poznal to podle jejich cvalu.

Koncem uzdy šlehal hřebce po zadku. Kopyta zvířete klapala na skalnaté půdě pokryté tenkou vrstvou bahna. Mahoney cítil, jak hřebcovo tělo pod sedlem pracuje.

Občas zastavil v závětří skály a díval se, zda někdo nejede za ním. Tak to dělali Apači. Nikdo ho však nepronásledoval. Obrátil tedy zpěněného koně a jel dál.

+ + + + +

Shrben, s hlavou vtaženou mezi ramena seděl Joshua Campbell v sedle a hleděl na plameny, jež stravovaly trosky srubu. Ve vzduchu byl kouř. Koně se nervózně pohybovali mezi jezdci, hrabali kopyty a trhali hlavami. Plašil je kouř.

Pratt sesedl a hodil uzdu svého koně jednomu z jezdců. Obešel spáleniště a kopl do doutnajícího trámu. Jeho tvář byla napjatá. Rty měl sevřené.

Paží si chránil obličej před sálajícím žárem a rozhrnoval spálené trámy a prkna. Potom ustoupil a pohlédl na Campbella.

„Leží pod trámy,“ poznamenal. „Jestli je tam Mahoney, nevím. Musíme počkat, až to vyhasne.“

Elmo Hawks dojel na svém velkém, silném koni ke Campbellovi. Levou ostruhou přiměl zvíře otočit se, takže viděl Campbellovi do tváře.

„Požár nevypukl náhodou,“ řekl. „A muži v chatě už byli mrtví, když začalo hořet. Jinak by se zachránili.“

Campbell neodpověděl. Zamyslel se. Věděl, že udělal chybu – svou první chybu. Sevřel hrušku sedla tak, že mu zbělely klouby prstů.

Náhle věděl, že Mahoney mezi mrtvými není. Olízl si rty.

Jestli se Mahoneymu podaří dojet do Gila Bend, tak se mi nepodaří tu chybu napravit, pomyslel si. Jeho první chyba by tak byla i jeho chybou poslední. Ještě nikdy se však nevzdal a teď přemýšlel, jak tomu zabránit.

„Nemůže být tak daleko, abychom ho nemohli dohnat,“ přidušeně řekl. „Pratt pojede za ním. Pratte, vyber si tři koně, kteří jsou nejvíc při síle. Jeď zpátky, po cestě, po které jsme přijeli. Měň zvířata, když začnou zpomalovat. Musíš Mahoneyho dostihnout. Odprav ho dřív, než bude poblíž města. Umlč ho – ale rychle.“

Pistolník přikývl. Šel ke svému koni a odsedlal ho, potom si vybral tři, které chtěl vzít s sebou, dva hnědáky a jednoho appaloosu.

Všechno, co nebylo nezbytně potřebné, nechal na místě, sedlové brašny, svinuté deky, sedlové pouzdro, láhev s vodou i plášť. Osedlal appaloosu lehkým brazoským sedlem, utáhl mu podbřišník a vyšvihl se na jeho hřbet.

Z koženého řemínku uvázal smyčku a tu přivázal k hrušce sedla. Do ní zavěsil pušku. Oba další koně vzal za uzdu. Neotáčel se, bodl koně ostruhami a vyrazil odtud.

Vyjel z údolí a pokračoval mezi skalami a křovím.

Při tom se pokoušel vcítit do rozpoložení muže, kterého měl najít. Na jeho místě by použil vozovou cestu, protože tak by měl nejlepší šanci dorazit do Gila Bend před pronásledovateli, se kterými musel počítat.

Pokud měl něco v hlavě, tak musel jednat takto. Pratt měl šanci dostihnout ho před městem, pokud se Mahoney opravdu vydal po cestě. Měl tři koně, zatímco pronásledovaný pouze jednoho. Věděl však také, že musí být opatrný. Ten muž zabil dva Campbellovy muže. Nebyl to žádný začátečník. Pratt nevylučoval, že na něho někde číhá.

Terén k tomu byl příhodný. Všude byly šedé skály. Ten muž se mohl být ukrýt kdekoli. A půda byla dost tvrdá na to, aby odbočil, aniž by sebou zanechal stopy.

Pratt jel na appaloosovi, dokud hory nezačaly vrhat dlouhé stíny. Potom odvázal z hrušky sedla karabinu a za jízdy přeskočil na hnědáka, který běžel vedle. Vzal jeho uzdu a pobodl ho ostruhami.

Klapání kopyt na skále bylo tak hlasité, že nic jiného neslyšel. Naklonil se k vlající hřívě. V tom okamžiku ho cosi trefilo do ramene. Zapotácel se. Projela jím ostrá bolest. Teprve o okamžik později se ozval ze skal výstřel.

Než se Pratt vzpamatoval, uslyšel další ránu a hrozivé plesknutí, jak kulka narazila do těla koně. Zvíře vyděšeně zařehtalo a trhlo hlavou.

Pratt cítil, jak začalo vrávorat. Vytáhl nohy ze třmenů a spadl z kácejícího se koně. Dopadl na levé rameno a po čtyřech se odplazil za skálu.

Tam se zhroutil. Ztěžka oddechoval, tiskl se k mokrému, kluzkému kamení a pokoušel se něco zasleslechnout.

Věděl, že byl zasažen. Z tuctů bojů však také věděl, že muž, který je zraněný, je jen málokdy vyřízený, pokud se nevzdá a nezůstane ležet.

S revolverem v pravé ruce se po kolenou plazil od balvanu k balvanu. Potom zůstal ležet. Položil kolt vedle sebe a sáhl si na rameno. Pokoušely se o něj mdloby, levou ruku měl téměř nepohyblivou. Pod košilí mu tekla krev, po hrudi a po ruce.

Chvatně si z kapsy kalhot vytáhl kapesník a strčil si ho mezi košili a tělo. Potom natáhl ruku po koltu.

Ani ne dvacet pět kroků od něho ležel jeho kůň. Vedle něho se leskla hlaveň karabiny.

Pratt se k ní nemohl dostat, aby se neocitl na mušce neviditelného střelce. Čekal, že mu pronásledovaný nastraží past, ale ne tak brzy, ne na tomto místě.

Kdesi nedaleko odtud se uvolnil kámen a kutálel se mezi skalami. Pratt se ještě víc přitiskl k zemi a zvedl kolt.

Slunce, které vyhlédlo mezi mraky, mu svítilo do tváře. Mžoural.

Kdosi k němu běžel. Slyšel kroky a cinkání ostruh. Muž nabil karabinu a potom se rozhostilo ticho.

Pratt věděl, že jeho protivník je blízko. Možná už číhala na druhé straně skály, za kterou se skrýval on.

Levá ruka mu strnula. Připadalo mu to, jako by pod ramenem nic necítil, jako by tam nic nebylo. Chvatně si rozepnul vestu a strčil do ní levou ruku jako do smyčky. Tak si aspoň mohl být jistý, že mu tak paže při rychlejším pohybu nebude překážet.

Pomalu lezl kolem skály. Přestože panovalo chladno a také země byla chladná, cítil, jak mu po zádech teče pot.

Náhle třeskl výstřel. Kulka se odrazila těsně před ním od skály a vmetla mu její úlomky do tváře. Zatímco mezi skalami zněla ozvěna, slyšel Pratt znovu cvaknutí karabiny. Zachvěl se.

„Ty…“ chraplavě řekl. Olízl si rty. „Ty víš, kde jsem. Nech mě vyjít, ať máme stejné šance. Nebudu tasit, dokud nebudu pět kroků od skály.“

Odpovědí mu byl výstřel. Pratt hleděl na dlouhý, stříbřitě se lesknoucí šrám, který kulka zanechala na skále. Polil ho studený pot.

Proti pušce měl jen mizivou šanci. Věděl to, ale přesto to chtěl zkusit.

Byl stále nervóznější. Vyrazil z úkrytu a převalil se po mokré zemi. Nohama se zabrzdil a vypálil z revolveru. Ozvěna rány zněla mezi skalami.

+ + + + +

Joshua Campbell zastavil svého koně vedle hnědáka, který stál se svěšenou hlavou a promočenou kůží uprostřed cesty. Zvíře tiše frkalo.

Campbell se postavil ve třmenech a rozhlédl se. Mávl rukou a Elmo Hawks sesedl. Šel ke zvířeti. Pravé oko upíral na muže, který ležel přes sedlo.

Hawks ho chytil za vlasy a zaklonil mu hlavu, aby mu Campbell mohl vidět do tváře. Pratt měl skelné oči. V jeho tváři byl takřka posměšný výraz. Hawks mu pustil hlavu a pohlédl na Campbella.

„Někdo ho zastřelil,“ přidušené řekl. „A Pratt byl s koltem zatraceně rychlý. Jenže ten. druhý byl ještě rychlejší.“

Pohlédl na Prattova záda.

„Zastřelil ho z pušky,“ poznamenal Hawks. „A to z bezprostřední blízkosti. Koupil tři střely.“ Odepnul ze sedla přikrývku, zakryl jí Pratta a přivázal její konce ke třmenům. Pohlédl Campbellovi do tváře a pomyslel si: I on už je mrtvý. Jen to ještě neví.

+ + + + +

George Reed složil karty a promíchal je.

Pak je položil na stůl a odsunul židli.

Vstal, vzal klobouk a zamáčkl cigaretu v popelníku. Kráčel prázdným saloonem ke schodům a potom vyšel do patra.

Všude panovalo ticho. Z ulice doléhaly pouze tlumené zvuky. Chvíli stál před dveřmi pokoje Almy Cohanové a naslouchal. Odhodlaně vzal mosaznou kliku a zmáčkl ji. Dveře se tiše otevřely dovnitř.

Alma Cohanová seděla u stěny mezi oběma okny před zrcadlem. Přestože byla ke dveřím otočena zády, spatřila Reeda v tom okamžiku, kdy stanul ve dveřích.

Bylo pozdě. Venku se již šeřilo. Štíty domů na protější straně ulice se rýsovaly proti obloze.

Alma Cohanová se obrátila. Její rozpuštěné vlasy se třpytily jako tmavá měď.

„Co chcete?“ otázala se. Tón jejího hlasu prozrazoval nevoli.

„Chtěl jsem s vámi mluvit,“ poznamenal a zavřel dveře.

„Mohl jste se mnou mluvit dole, až otevřou saloon,“ odpověděla ještě ostřejším hlasem. „Nemám ráda, když sem někdo chodí, aniž jsem ho pozvala.“

„Nemusíte mluvit tak nahlas. Rozumím každému slovu,“ prohlásil a pomalu k ní přistoupil. „ „Jak se zdá, líbí se vám víc, jak s vámi jedná Campbell.“

Vstala a změřila si ho pohledem.. „Co je vám do toho?“

„Připadáte mi příliš dobrá pro někoho, jako je Campbell?“

„Proč to nenecháte na mně?“

„Chci vám pomoct,“ poznamenal a hned v následujícím okamžiku si uvědomil, jak jeho slova chápe. Rychle dodal: „Jste žena, která stojí za víc než za to, co vám nabízí Campbell. Nevěřím, že se ceníte tak nízko. Campbell je brutální zabiják, který si bere násilím, co chce. Vy jste ale rozumná. Měla byste se včas postavit na stranu muže, který vám může poskytnout větší výhody.“

„A kdo by ten muž měl být?“ otázala se s krátkým, posměšným úsměvem. „Vy?“ Otočila se k němu zády.

Položil jí ruce na ramena, sklonil se k ní a políbil ji na krk. Obrátila se a rozmáchla se rukou. V jejích očích se jiskřilo. Zračil se v nich hněv a pohrdání.

„Už to nikdy nedělejte, plukovníku,“ tiše řekla. „Nemám ráda, když se mě někdo dotkne, aniž bych si to přála. Připustila jsem to jen jednou a byla to největší chyba mého života. Pokud bych chtěla, abyste se mě dotkl, tak bych vám to řekla. Už to nikdy nedělejte, slyšíte?“

„Řeknete to i Campbellovi?“

„To je aspoň muž. a to je víc, než se dá říct o vás.“

Přivřel oči. „On a já bojujeme kvůli stejné věci. Penězům. Řekněte mi jediný rozdíl mezi ním a mnou. Možná mé obchody zabily méně lidí než jeho.“

„On nikdy nebojoval za nic jiného než za peníze,“ řekla. „A nikdy netvrdil nic jiného, plukovníku. Ale vy a ta vaše hrdost – svlékl jste uniformu a s ní i hrdost, prodal jste ji za několik dolarů. Campbell mě vytáhl ze života a z prostředí špinavějšího než stáj. Znám takové, jako jste vy, plukovníku. Muže, kteří mi zaplatí, ale shlížejí na mě svrchu, když mě potkají na ulici. Štítím se jich tak jako oni mě.“

„A Campbell?“ Jeho hlas prozrazoval, že se ovládá jen s vypětím všech sil. „Je ochotný vraždit kvůli penězům. Ale není tak tvrdý, jak si myslíte. V hloubi duše má strach. Stačí se mu podívat do očí. Existuje jeden muž, kterého se bojí. Není podle vás Campbell licoměrný? Vraždí a nemá sebemenší výčitky, ale sám se o život bojí. Je mi zle, když ho vidím.“

Viděl, jak jí jiskří oči. Udeřila ho do obličeje a podrápala ho.

Zlost ji však přešla tak rychle, jako se jí zmocnila. Odstoupila o krok a pohlédla na něho.

Nehýbal se. Nedával svůj hněv najevo. Projevil se pouze na sevřených rtech, vysunuté bradě a očích.

Alma Cohanová poznala, že ten muž se dokáže ovládnout. A věděla, že takoví muži umějí být nebezpeční.

„Vím, proč Joshuu nenávidíte,“ podotkla a pohlédla na něho, jako by mu chtěla proniknout pod jeho chladnou masku. „Nenávidíte ho, protože jste mu prodal svou hrdost, protože vám ukázal, za kolik se dá vaše hrdost koupit. Ukázal vám, jak jste ubohý, malý a špinavý. To je důvod vaší nenávisti. Bojujete pro něho, přestože jste věděl, kdo to je a jaké jsou jeho plány. Prodal jste se, a když jste to udělal, pochopil jste, jak jste malý a ubohý. Proto se Joshuovi chcete pomstít. Chcete mu vzít mě. Chcete vidět, jak bude zdeprimovaný. Má zaplatit za to, že jste malý, prodejný lump. Doufáte, že když bude zničen, zapomenete, že jste se mu prodal.“

Pomalu přišel k ní a ona před ním uhnula. Jeho oči jí prozradily, že už neví, co dělá, že ho hněv přemáhá. Teď byl nebezpečný a dohnala ho k tomu ona svým chováním. Věděla, že když ho pustí blízko k sobě, zmocní se jí.

Sáhla po nůžkách, které ležely na stole, a namířila je proti němu.

„Nedotýkejte se mě!“ zavrčela.

Zastavil se a pohlédl na ni. Potom se tiše zasmál.

„Možná je to pravda. Možná ho nenávidím proto,“ přitakal a v jeho tváři se objevil číhavý výraz. „Víte, kdo je ten, kdo ho zavolal do Gila Bend, Almo? Začínám tomu pomalu rozumět. Ten muž, kterého zná jen Campbell, ho nechá zhebnout, až bude Campbell potřebovat jeho pomoc. A já budu přihlížet.“

Slyšela jeho smích, i když za sebou zavřel dveře. Nůžky spadly na stůl. Alma Cohanová se posadila a pohlédla do zrcadla.

Už nebyla mladá. Kolik času jí zbývá na to, aby se vdala? Od prvního okamžiku, kdy viděla Campbella, jí bylo jasné, že patří k sobě. A teď o něho měla strach. Třásla se jí ruka, když si chtěla zapálit cigaretu. Snažila se to chvění potlačit, ale neměla na to dost sil.

+ + + + +

Když George Reed scházel po širokých schodech do saloonu, už se tam svítilo. Barman stahoval lampy pověšené na tenkých řetězech a rozsvěcoval je. Kromě něho a dvou Campbellových mužů v saloonu nikdo nebyl. Reed však věděl, že Campbell ve městě nechal víc než deset mužů, chtěl je mít po ruce.

Reed přišel k barovému pultu a nějakou dobu poslouchal cinkání řetězů. Pak se barman vrátil a nalil mu.

Měl pocit, že Campbell se dopustil velké chyby, když nechal chytit muže, který se vracel z Yumy do Gila Bend. Obsah toho dopisu by zjistili tak či tak, ale teď už bylo pozdě. Karty byly vyložené.

S trpkostí v očích sledoval oba muže u pultu. Kdysi vedl vojáky a teď tuto divokou hordu nájemných pistolníků.

Rozhodl se však a už se to nedalo vzít zpátky. Toho dne, kdy Campbellovo mužstvo s pomocí jím vedených kavaleristů vybojovalo půdu u řeky, učinil klíčový krok.

Jeho nenávist ke Campbellovi na tom nic neměnila. Pokud by Campbell byl poražen, strhl by s sebou i jeho.

Venku projel jezdec. Reed naslouchal vzdalujícímu se dusotu kopyt. Potom vypil whisky a vyšel do temnoty.

+ + + + +

Mahoney se zezadu blížil k marshalové kanceláři. Sesedl a vedl vraníka za uzdu na malý dvůr, který byl za vězením. Několikrát uzdu omotal kolem zlomené oje starého vozu, který stál u zdi.

Neslyšně jako stín kráčel kolem zdi. Na rohu se zastavil a pohlédl na Main Street. Byla liduprázdná. Přiběhl ke dveřím a vrazil do nich ramenem. Vstoupil dovnitř a zavřel za sebou.

Ed Logan a Tyrone vzhlédli. Marshal seděl za psacím stolem, Ed Logan stál mezi oknem a stojanem na pušky.

„Mahoney!“

Mahoney si sňal klobouk a hodil ho na houpací křeslo.

„Už ten dopis nemám,“ poznamenal. „Nastražili mi past u vody ve skalách.“

Ed Logan ho chytil za rameno.

„Ale přežils,“ prohodil. „Brian a Bennett leží v celách a spí. Jsme ve městě už dva dny.“

Mahoney se usmál. „Dal bych. si kávu,“ řekl.

Během několika minut jim pověděl, co se stalo.

Tyrone mu podal hrnek s horkou kávou. „Jde do tuhého,“ řekl. „Campbell udělal svou první chybu.“

Mahoney vzal hrnek do dlaní a usrkl.

„Přesto se nevzdá,“ dodal. „Už zašel příliš daleko na to, aby teď couvl.“

„Myslíš, že se vrátí do Gila Bend?“ zamyšleně se zeptal Ed Logan.

„Ano. Musí. Jestli se nevrátí, prohraje všechno. Hraje vabank. A Campbell není člověk, který se vzdá. Je příliš přesvědčený o své tvrdosti a své síle.“

Tyrone, jenž se s rukama zkříženýma na hrudi opíral o stůl, si prohlížel špičky bot.

„Jestli se vrátí do Gila Bend,“ řekl, „jestli to riziko podstoupí, tak bude jednat, jakmile sem přijede.“

„Mohli bychom počkat, až přijedou zástupci marshala z Yumy,“ odvětil Ed Logan.

Tyrone zavrtěl hlavou. „Nemůžeme čekat, i kdybychom věděli, že přijedou už zítra. Ani Campbell nebude čekat. Všechno to trvá příliš dlouho. Campbell pak bude mít zase všechny své lidi a nás je málo. V této chvíli jsou jeho síly roztříštěné. Proto musíme zaútočit. Teď, nebo nikdy!“

„Teď!“ řekl Mahoney. „Ale je nás jen pět a Campbell nechal ve městě tucet jezdců. Potřebujeme další.“

„Bude těžké je sehnat. Nespoléhal bych na to.“

„Tome,“ poznamenal Ed Logan, „ti muži, se kterými máme co do činění, jsou pistolníci. Umějí zacházet s revolverem.“

„To vím. Ale žádné jiné východisko nevidím. Muži, kteří by možná byli ochotní nám pomoct, by pro nás mohli být spíš nebezpeční než užiteční. Jeden zbrklý výstřel a Campbellovi lidé budou varováni.“

Přistoupil ke stojanu s puškami, vytáhl z lučíků řetěz a vzal dvě zkrácené brokovnice. Ze zásuvky psacího stolu vzal krabičku s náboji.

„Mahoney, běž a probuď Briana a Bennetta,“ řekl Ed Logan.

Sáhl po jedné z pušek, která ležela na stole, otevřel její hlavně a strčil do komor dva náboje.

„Nacpěte si kapsy náboji, Ede,“ poznamenal Tyrone. „Je lepší jich mít víc než méně.“

Mahoney se vrátil s Brianem Loganem a Slimem Bennettem. Tyrone jim ukázal, aby si ze stojanů vzali karabiny.

„Myslete na to,“ varoval je, „že nesmíte být neopatrní. Pokusíme se je vyřadit jednoho po druhém, aby se nemohli navzájem varovat. Ale můžeme je překvapit jen tehdy, když si nás nevšimnou. To se může stát každou vteřinu. Budeme se držet po obou stranách ulice. Musíme dávat pozor na každé okno, na každé dveře…“

„…na všechny střechy a na stíny mezi domy,“ řekl Ed Logan. „To samé platí i o chodnících. Můžou se skrývat ve stínu.“

Nikdo mu neodpověděl. Pouze Brian Logan mlčky přikývl, zatímco strkal náboje do zásobníku karabiny.

Ed Logan se snažil spočítat, jak dlouho to bude Campbellovi trvat, než tam přijede. Moc času však neměli. Maximálně hodinu. Víc ne.

Tyrone si připnul revolverový opasek a vzal si brokovnici pod paži.

„Jdeme,“ prohlásil, stáhl knot lampy tak, že její plamínek byl jen malou rudou jiskrou, a vyšel na chodník.

+ + + + +

Rychle se rozdělili. Ed Logan a Tyrone převzali pravou stranu, ostatní šli po levé. Šli s odstupem několika kroků za sebou a pozorovali každé okno, každé dveře, každý průchod mezi domy.

Ze saloonu Palace vyvrávoral nějaký muž. Chvíli stál na světle, pak si zapálil, přešel ulici a zamířil k Edu Loganovi a Tyroneovi.

Tyrone vklouzl do úzkého průchodu. Ed Logan zůstal na kraji chodníku.

Držel pušku tak, že ji zakrýval pravou rukou. Byla tak tma, že se nemusel bát, že by ten muž tu zbraň spatřil dřív, než pro něj bude pozdě.

Slyšel cinkání ostruh a viděl cigaretu. Když ten muž prošel osvětleným pruhem, poznal Ed Logan, že to je jeden z Campbellových mužů. Neznal jeho jméno, ale už ho viděl, na verandě saloonu, když přijel do města.

„Hej ty!“ zavrčel. Cinkání ostruh utichlo. Muž se zastavil a Ed věděl, že má pravou ruku na pažbě koltu.

„Myslíš mě?“

Ed Logan udělal krok k němu. „Máš oheň?“

Věděl, že ten druhý se ho snaží ve tmě poznat.

Otázka na chvíli rozptýlila pozornost toho muže. Sáhl si do kapsy a toho Logan využil. Praštil ho pažbou pušky jako kyjem. Udeřil ho tam, kam chtěl, dlaň nad přezku opasku.

Pistolník se se sténáním zkroutil a sáhl po revolveru, zatímco padal na kolena. Ed Logan mu dal ránu pažbou do krku a pistolník se skácel na špinavý chodník.

Ed Logan mu vytáhl z ruky kolt a Tyrone mu pomohl omráčeného darebáka odvléct do průchodu. Pak stáli ve stínu a hleděli na osvětlenou fasádu saloonu Palace, ze kterého se ozývalo piano.

Tyrone tam kývl brokovnicí.

„Většina z nich je vevnitř, předpokládám,“ prohodil klidným hlasem. „Ale několik z nich se potuluje po městě a byl bych nerad, kdyby se nám objevili v zádech.“

„Musíme to risknout,“ odvětil Ed Logan. „Musíme na druhou stranu ulice.“

Sešli z chodníku na ulici, aby nemuseli o něco dál jít přes osvětlený pruh.

Pět kroků za sebou šli na druhou stranu. Ještě nebyli v polovině, když Tyrone zvedl svou krátkou brokovnici.

Ed Logan viděl koutkem oka záblesk v jednom okně v patře Palace. O chvíli později zaduněla Tyroneova brokovnice.

S řinčením se roztříštilo okno, z něhož se ozval výstřel. Plátěné žaluzie vyletěly nahoru.

V saloonu začala ječet nějaká žena. Piano přestalo hrát. Ed Logan stál s brokovnicí u boku uprostřed Main Street a hleděl na saloon. Slyšel, jak Tyrone otevřel hlavně své pušky.

+ + + + +

První myšlenka, která Edu Loganovi bleskla hlavou, byla, že jejich plán zneškodnit protivníky jednoho po druhém nevyšel. Viděl, jak se v oknech saloonu rozsvítila světla, ve všech, kromě jednoho.

Ukryli se do stínu verandy vedle Briana, Mahoneyho a Bennetta.

„Někteří z nich jsou vevnitř,“ tiše řekl Bennett. „Ale v saloonu je zadní vchod a vsadím se, že několik z nich už tudy vyběhlo. Pokusí se nás obklíčit, protože jim došlo, co se stalo.“

„Musíme dovnitř. Když tam nepůjdeme, tak se bude střílet na ulici,“ poznamenal Tyrone. „Musíme je vyhnat ven, než se Campbell vrátí do města. Jestli ale půjdeme dovnitř dveřmi, tak nás oddělají jednoho po druhém.“

Ed Logan přikrčen běžel dál do stínu a zmizel v domě, u jehož stěny čekali. O několik minut později se opět objevil, nyní na ploché dřevěné střeše. V jedné ruce držel pušku, v druhé zhruba čtyřyardovou desku. Připlazil se k okraji střechy a odhadoval vzdálenost k saloonu Palace.

Vysunul desku k oknu na boční stěně saloonu a pak jí udeřil do skla.

Okno se rozbilo a střepy spadly dolů. Po čtyřech přelezl po prkně do okna, zbavil ho zbylých střepů a vlezl dovnitř.

V té chvíli se otevřely dveře a na světlém pozadí se objevila silueta muže. Ed viděl hlaveň karabiny. Vystřelil.

Muž v tmavé místnosti nemohl nic vidět. Když ho oslepil záblesk, bylo už pozdě. Zaduněla brokovnice a stěny se zatřásly.

Muže zasáhly obě dávky a odhodily ho. Ed slyšel, jak dopadl na zábradlí galerie, to se pod ním prolomilo a muž se zřítil do saloonu.

Dole svítila pouze jedna lampa. Ed viděl pohyby několika mužů. Na zlomek vteřiny byla jejich pozornost rozptýlena. Právě v tom okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř skočil Tyrone. Za ním se objevil Brian Logan.

Jeden z pistolníků, kteří stáli u oken, se otočil a namířil na ně. Brian vypálil. Ed Logan viděl, jak ten muž spadl na zem. V následujícím okamžiku zaduněla Tyroneova brokovnice.

Ed si všiml pohybu ve stínu za pultem. Viděl obličej, dvě ruce a hlavně brokovnice. Vypálil, aniž by mířil. Obličej zmizel. Z barového pultu se svezla ruka, puška zůstala ležet na mahagonové desce.

Pak se rozhostilo ticho. Kouř stoupal ke galerii.

+ + + + +

Ed Logan běžel od rozbitého zábradlí galerie zpátky do pokoje, kterým se tam dostal. Zůstal u okna. Zatímco nabíjel, hleděl na ulici.

Přímo naproti se nacházela boční zeď vedlejšího domu. Dovolovala mu pouze omezený výhled, avšak v domech na opačné straně ulice – tak daleko viděl – se svítilo a tam spatřil muže. Pokoušel se je spočítat, ale už zmizeli. Věděl však, že nejméně tři Campbellovi lidé ze saloonu unikli.

Opatrně přelezl po prkně zpět a vyšel z domu zadním vchodem. Nalevo se nacházela zadní stěna Palace, napravo obchodu. Za ním byl malý dvůr, ohrazený laťkovým plotem. Válely se na něm prázdné soudky a bedny.

Do sousedního dvora, na němž stál starý vůz, vedl úzký vchod.

Ed Logan všechno bedlivě sledoval. Nikoho neviděl, ale to neznamenalo, že tam nikdo není. Měl prsty přiložené ke kohoutkům brokovnice.

V tmavém průchodu mezi saloonem a sousedním domem se objevili marshal Tyrone a Mahoney. Pohybovali se opatrně a pomalu. Tyrone věděl, že Ed Logan musí být někde blízko. Od přestřelky v saloonu uplynulo pouze několik minut.

Třeskla rána a krátce nato další. Kulky se zavrtaly do dřevěné stěny. Tyrone a Mahoney si dřepli a pohlédli před sebe.

Ed Logan slyšel výstřely a viděl záblesk. Otočil se a vystřelil. Nejprve z jedné hlavně, po ní z druhé. Slyšel, jak sekané olovo provrtalo plot, potom si pušku přehodil do levé ruky a tasil revolver. Nevěděl, kdo to střílel, ale tušil, kdo to byl a koho musí krýt.

Z průchodu se vynořila postava, došla k prázdnému soudku a zmizela. Ed Logan poznal Mahoneyho. Dvakrát vypálil na místo, kde podle jeho soudu pistolník byl. Pak zavládlo ticho.

Nabil nejdřív kolt, potom brokovnic a strčil revolver za opasek, odkud ho mohl snáze vytáhnout. Naslouchal.

Mahoney se pomalu pohyboval podél plotu. Téměř již dorazil k jeho druhému konci. Opatrně nabil karabinu a posunul jeden náboj ze zásobníku do komory. Potom pohlédl na sousední dvůr. Neviděl nic kromě starého vozu. Vypadalo to, že na tom dvoře nikdo není.

Mahoney se kousl do spodního rtu, odstrčil uvolněné prkno a nahlédl do dvora po své pravé ruce. Podle zvuku výstřelů zhruba věděl, kde se nachází Ed Logan. Prostrčil otvorem karabinu a pak tam vlezl sám. Zalehl vedle prázdného soudku.

Ed Logan viděl v tenkém pruhu světla, jak se jedno prkno v plotě pohnulo. Věděl, co to znamená. Vyskočil a převalil se…

Mahoney viděl, jak se mu na mušce objevila mohutná postava. Okamžitě vypálil, nabil a znovu vystřelil. Kulky odhodily muže na hromadu beden, jež se pod ním sesunula.

V úzkém průchodu zaduněla Tyroneova brokovnice a na stěnách domů bylo vidět odlesky záblesků.

Ed Logan se plazil po čtyřech podél stěny. Dorazil k rohu a převalil se do stínu. Nevěděl, zda tam někdo je, ale byl si jist, že jako první zahyne ten, kdo bude první neopatrný. Ležel mlčky, s takřka zavřenýma očima. Celé město jako by strnulo v naprostém tichu.

Několik minut zůstal u stěny domu, pak se postavil. V tom okamžiku se v díře v plotě objevil stín a Ed uslyšel střelbu dvou revolverů. Jeho protivník čekal o vteřinu déle než on.

Ed se převalil dál. Jedna kulka mu vmetla prach do tváře, druhá ho škrábla na botě. Vypálil a okamžitě poznal, že pistolníka nezasáhl.

Než mohl zmáčknout druhou spoušť, silueta zmizela. Vyrazil kolem zdi, oběhl obchod a pokusil se dostat se do dvora z druhé strany a tak tomu muži vpadnout do zad.

Přiběhl k rohu domu a spatřil záblesk.

Něco mu zasáhlo ruce a puška mu z nich vyletěla. Vrhl se na zem a převalil se. Druhá střela ho minula jen těsně a zavrtala se do země mezi jeho botami.

Zmocnil se ho panický strach. Jednal mechanicky, když viděl, jak ze stínu vyšel muž a zvedl pušku. Musel mít vystřílený revolver a vědět, že mu nezbývá čas, aby nabil.

Zvedl pušku a vteřinu stál ve světle, které tam pronikalo z okna.

Ed Logan ležel na boku. Vytáhl kolt zpoza opasku a hned střílel.

Pistolník se skácel na zem.

Ed Logan se postavil a strčil kolt do pouzdra. Pohlédl na ležícího.

Rukávem si utřel pot z očí, vzal pušku a vrátil se na Main Street.

Věděl, že boj se skončil. Aspoň dokud nepřijede Campbell.

+ + + + +

Alma Cohanová stála na schodech, když prošli dveřmi saloonu Palace. Barman rozsvěcoval lampy.

Muži se zastavili a pohlédli na ni. Měla bledý obličej, byl však v něm odhodlaný výraz. Ed Logan pochopil, že ta žena dobře ví, co se stalo a co to pro ni a pro Campbella znamená.

Strnule tam čekala se zakloněnou hlavou a zvednutou bradou a hleděla na příchozí.

„Slečno Cohanová, povězte mi, kde je pan Campbell,“ řekl Tyrone. „Vaše mlčení nemá smysl. Kromě toho je pro vás nebezpečné ho krýt. Kde je?“

„Nevím,“ odpověděla a pomalu sešla ze schodů. Její šaty šustily. Dala barmanovi znamení, že má zmizet. Zastavila se u výčepního pultu, položila ruku na mosazné pažení a hrdě Tyroneovi pohlédla do očí.

„Myslím, že to víte velmi dobře,“ řekl chladným hlasem. Přistoupil k ní. „Slečno Cohanová, ta velká hra skončila. Campbell udělal chybu a my se postaráme o to, aby byla jeho poslední. Považuji vás za rozumnou ženu, která dobře ví, která strana je správná.“

V jejích zelených očích byl ironický výraz. „Děkuji za kompliment, marshale. Už jsem to dneska slyšela. Mohu však pouze opakovat, že nevím, kde Joshua Campbell je. Nevím ani, jestli se ještě do Gila Bend vrátí.“

Tyrone a Logan si vyměnili rychlý pohled. Marshal řekl: „Nevěřím vám. Ale nemohu vás nutit, abyste nám pomáhala.“

Ed Logan hodil brokovnici na pult.

„Slečno Cohanová…“ začal, avšak ona ho nenechala dál mluvit.

„Nevím nic, vůbec nic. Nemá smysl klást mi nějaké otázky. Nic vám neřeknu.“

„Je to vaše věc, jestli chcete stát na Campbellově straně, slečno Cohanová. Ale člověk, který Campbella zavolal do Gila Bend a který ho za sebe nechal dělat špinavou práci, zatímco sám zůstává v pozadí, se otevřeně ke Campbellovi nepřihlásí. Bude přihlížet, jak ho pověsí, a ani při tom nemrkne. Obětuje muže, který mu pomohl, aby se zbavil nepohodlného svědka.“

Ohlédla se a zajiskřilo se jí v očích.

„Co vy o tom víte?“ V následujícím okamžiku pochopila, že měla mlčet. Tiše a rozhněvaně se zasmála.

„Vy se chcete dívat, jak bude Campbell viset kvůli někomu jinému?“ zeptal se Logan.

„Nebude viset,“ řekla. Přestože se ovládala, chvěl se jí hlas. Rukama si nervózně hrála na mahagonové desce barového pultu.

Tyrone na ni vrhl klidný pohled.

„Slečno Cohanová,“ řekl. „Víte, co se stane, jestli do města přijede Campbell a padne byť jen jediný výstřel?“

Těkala očima mezi Edem Loganem a Tyronem. Byla bledá.

„Kdo je ten člověk, který do Gila Bend zavolal Campbella?“ ostře se zeptal Tyrone. Cítil její nejistotu a věděl, že její chladné chování je jen maska.

„Já to nevím,“ tiše řekla. Nervózně zatínala pěsti. Dýchala nepravidelně. „Opravdu nevím, kdo to je. Nikdy jsem neslyšela jeho jméno, ani jsem neviděla jeho tvář.“

Ed Logan rychle pohlédl na Tyronea. Jeho oči říkaly: Věřím jí. Nemá důvod tomu muži nějak pomáhat.

„Slečno Cohanová, bylo by pro vás lepší, kdybyste nemlčela,“ podotkl Tyrone.

„Já nic nevím.“ Obrátila se k němu zády a pohlédla do zrcadla nad barem. „Jenom tu budete ztrácet čas, jestli se mě budete dál ptát. Nic nevím. A i kdybych něco věděla, nic byste se ode mě nedozvěděli. Měli byste něco proti tomu, kdybych teď odešla do svého pokoje?“

„Můžete jít, jestli chcete,“ odvětil Tyrone. „Ale neopouštějte tento dům, dokud vám to nedovolím.“

„Chcete mě tu držet jako zajatkyni?“ Otočila se k němu, a ten pohyb v sobě skrýval cosi panovačného. Chvění jejích rtů však prozrazovalo, co se v ní děje, že má strach.

„Za hodinu jede dostavník do Phoenixu. Odjeďte jím, slečno Cohanová. Do té doby však zůstanete v tomto domě.“

Chtěla projít kolem něho, avšak on ji chytil za ruku. Držel ji pevně. „Kde je George Reed?“

Na okamžik se jí ve tváři objevil úsměv, v němž se zračila směsice triumfu a strachu.

Pak řekla: „Reed? Kdo to je?“

Vytrhla se a pomalu se vydala po schodech nahoru.

George Reed stál v temném úzkém průchodu. Tiskl se k drsné, chladné zdi domu, za jehož rohem byl ukrytý. Dokonale splýval se stínem.

Slyšel výstřely, po kterých se rozhostilo ticho. Cekal, až se ozvou další střely, ale zůstalo ticho, a on věděl, co se stalo. Ze svého místa viděl, že do saloonu přišli nějací muži.

Byli příliš daleko na to, aby mohl rozeznat jejich obličeje, ale viděl, že na vestě jednoho z nich se něco leskne, a věděl, že to je Tyrone.

Zatímco nehybně stál v úzkém průchodu, horečně uvažoval. Stalo se to, čeho se obával. Campbell udělal chybu. Něco mu udělalo čáru přes rozpočet. On ještě šanci měl. Musel odjet z města. Možná ještě není pozdě, možná mohou s Campbellem najít nějaké řešení, jestli ho po cestě potká.

Ulice zela prázdnotou. Přešel ji a na druhé straně zmizel ve stínu. Sňal si z hlavy klobouk a zpod jeho stuhy vytáhl derringer. Potom si klobouk opět dal na hlavu a dal si derringer do kapsy ve vestě.

Tak ho mohl rychle vytáhnout.

Ve stínech domů šel až k zadní straně marshalovy úřadovny. Jeho vlastní kůň, ryzák plemene morgan, stál ve stáji. Opatrně otevřel branku ohrady a vyvedl ven jednoho z koní. Na koze u zadní stěny stáje viselo sedlo a postroj. Nasadil koni postroj, přivázal ho k ohradě a potom ho osedlal.

Jeho myšlenky se točily okolo Campbella, který se každou minutou blížil k městu. Jak toho muže nenávidí!

Byli však na jedné lodi, a kdyby Campbella pověsili, znamenalo by to konec i pro něho.

Utáhl podbřišník a upravil třmeny. A potom náhle věděl, že někdo je za ním. Cítil ten pohled, jako by se ho někdo dotkl rukou.

Ruce mu strnuly na podbřišníku a pak z něj sklouzly. Narovnal se. Neslyšel žádný zvuk a přesto věděl, že není sám. Čekal, co se stane, ale nic se nestalo. Zježily se mu chlupy na krku a cítil, jak se potí. Sáhl si pod sako a sevřel malou, slonovinovou pažbu derringeru. Do vzdálenosti osmi yardů byl smrtící a on věděl, že muž, který stojí za ním, je blíž než osm yardů.

Nevydržel to a obrátil se. Sáhl si pod sako. Derringer měl mezi prsty. Ukazováčkem hledal spoušť.

Cosi ho zasáhlo do ruky, pálilo to. Přidušeně vykřikl a ustoupil. Derringer mu při tom vypadl z ruky.

George Reed se držel za ruku. Opíral se o teplé koňské tělo a hleděl na muže, který stál před ním. V ruce držel bič. Jeho řemen ležel v písku mezi oběma muži jako tenký, dlouhý had. „Muž v masce!“ řekl Reed, ale možná to byla jen myšlenka, protože nepohnul rty.

Muž v masce ho pozoroval. Sombrero mu viselo za šňůrku na krku a noční vítr mu povíval ponchem, na pravé straně vyhrnutým. Měl černé vlasy. Maska mu téměř dokonale zakrývala tvář. Pod ponchem se leskla pažba koltu.

Reed cítil, jak po obličeji tečou kapky potu. „Co po mně chceš?“

„Chci tě zabít,“ odpověděl muž v masce bez nenávisti a bez soucitu. „Tak jako muselo u řeky zahynout tolik našich lidí kulkami tvých vojáků.“

Reed zvedl pravou ruku.

„Zákon stál na Campbellově straně,“ řekl.

„Právo bylo na naší straně. Ale vy jste si mysleli, že jste silnější, a že ten, kdo je silný, si může vzít, co chce. Každý z vás za to zaplatí. A teď zaplatíš ty.“

„Chceš mě oddělat, aniž bys mi dal šanci? Nechej mě vytáhnout pistoli!“

„A vy jste dali šanci těm, které jste postříleli? Řekni mi o jednom jediném člověku, kterému jste dali šanci, a já ji dám tobě. Kdo byl ten, komu jste dali šanci? Pověz mi jeho jméno!“

Reed si sáhl pod brokátovou vestu. Mezi jeho prsty se zaleskla osm coulů dlouhá, tenká čepel nože, když ji opět vytáhl. Ještě pořád stál zády ke koni.

„Pojď, jestli máš odvahu,“ procedil mezi zuby. „Pojď sem a vezmi si to, co chceš.“

Viděl, jak muž v masce pustil bič na zem. Odhodil klobouk a poncho a sáhl si za záda. Reed viděl, jak odtud vytáhl nůž.

Reed bleskově otočil svůj nůž, takže mu dlouhá, tenká čepel trčela mezi palcem a ukazováčkem. Potom se vrhl na muže v masce.

Ten ucouvl a čepel minula jeho tvář jen těsně. Reed zvedl ruce nad hlavu a prohnul hruď dozadu.

Takto se vyhnul protiútoku. Rukou s nožem kroužil kolem muže v masce. První útok mu nevyšel, druhý musel rozhodnout.

Muž v masce ještě stále couval. Pak narazil zády do plotu ohrady a v tom okamžiku Reed vyrazil proti němu. Minul však, ruka s nožem zajela mezi paži a tělo muže v masce.

George Reed cítil, jak byl vržen na plot, a pak mu do těla pronikl nůž.

Snažil se ruku muže v masce zadržet, ale nedokázal to. Svěsil ruce a padl na kolena. A tak zemřel.

Nechtěl zemřít obličejem v prachu. Kymácel se na kolenou, ale až do konce hleděl na svého přemožitele. Pokoušel se hovořit, ale pak se svalil na zem.

Muž v masce ho překročil a šel si pro bič, který ležel v písku.

+ + + + +

Když Tom Tyrone přišel do vězení, byla kancelář plná lidí. U psacího stolu stálo více než půl tuctu obyvatel města. Nikdo z nich nebyl ozbrojen, ale v jejich tvářích byla nedůvěra a strach. Nikdo nepromluvil, když Tyrone postavil na polici petrolejovou lampu. Teprve když přišel k psacímu stolu a vytáhl zásuvku, přistoupil k němu jeden z těch mužů.

Milton Jones vedl malý obchod poblíž saloonu Palace. Byl střední postavy, tmavooký. Měl na sobě hnědý oblek. Teď neměl klobouk. Chladným hlasem se otázal: „Kdo to je?“

Tyrone vrhl jízlivý pohled na Logana, který se opíral o stěnu u zamřížovaného okna.

Potom řekl: „Je to Reed. Můžete si vzít lampu a jít dovnitř přesvědčit se, Jonesi. Leží na pryčně v první cele.“

„Jak se to stalo?“

„Vezměte si lampu a běžte se na něho podívat do cely.“

Jones se nepohnul. Měl přivřené oči a vrásky na spáncích.

„Ten muž v masce?“ vyhrkl. „Pokud je ve městě, pak byste měl rozdat zbraně, marshale, ať ho dostaneme.“

„Zdá se, že před ním máte větší strach než před Campbellem,“ uštěpačně poznamenal Tyrone. „Jako byste nechápali, o co tu jde. Campbell může přijet do Gila Bend každou minutu. Chci být připravený na to, až přijede. Pokud budu rozdávat pušky, tak k úplně jinému účelu. Ten, kdo se dobrovolně rozhodne se mnou bojovat, až do města dorazí Campbell, dostane karabinu, Jonesi. Ale ne proto, aby na vlastní pěst uspořádal štvanici.“

„Tak to uděláme bez vás,“ zavrčel Jones. Obrátil se k odchodu, avšak Tyroneův hlas ho zadržel.

„Jestli uvidím byť jen jednoho z vás během následujících dvou až tří hodin na ulici s puškou – a nebude to někdo, komu jsem dal hvězdu – tak ho zavřu.“

„To nemůžete udělat!“

„Ale můžu. Na to se spolehněte, Jonesi. Můžu – a udělám to. Campbell je už možná tak blízko města, že by slyšel každý výstřel. A nechci, aby byl varován. Připadá mi, že máte z toho muže v masce větší strach než z Campbella.“

„Campbell je jeden z nás. Má stejnou barvu pleti. Dá se s ním mluvit.

S nějakým zatraceným Mexikánem se mluvit nedá. Ten vám podá ruku, a když se otočíte, máte nůž mezi lopatkami.“

„Kdo vám řekl, že to je Mexičan? Kromě toho jste se přece neštítili jim prodávat věci. A dobře jste si vydělali. Tak proč před nimi chcete dát přednost Campbellovi?“

„Protože je to Američan a někomu, jako je Campbell, důvěřuju desetkrát víc než nějakému špinavému Mexičanovi, marshale. Proto. A muži, kteří přišli se mnou, uvažují stejně.“

Jones se oběma rukama opřel o psací stůl a naklonil se tak, že viděl Tyroneovi do tváře.

„Nebude tam klid, dokud toho v masce nepověsíme. Že je Campbell nebezpečný, na tom nic nemění.“

Tyrone odsunul židli a vstal.

„Všichni víte, co se stalo u řeky,“ začal.

„Samozřejmě, že to víme,“ opáčil Jones. „Ale víme také, že Campbell byl v právu.“

„To je pravda. Jenže teď se postavil mimo zákon. Soudce v Yumě vydal nařízení zastavit veškeré násilí. Campbell a jeho lidé toto rozhodnutí porušili. Má už pouze dvě možnosti. Buďto opustí kraj a pokusí se někde ukrýt, nebo se vrátí do Gila Bend a bude bojovat. Každý z vás Campbella zná. Určitě si spočítáte na prstech jedné ruky, pro jakou možnost se rozhodne. Pokusí se rychle a tvrdě udeřit. Pokud uspěje, budeme na tom špatně. Jenže Campbell je vyřízený, tak nebo tak. Za několik dnů přijedou do Gila Bend zástupci marshala z Yumy. Campbell a ti, kdo stojí na jeho straně, mají málo času. Ptám se vás ještě jednou: Kdo půjde se mnou, až se Campbell objeví ve městě? Potřebuju každého z vás. Ale nechávám to na vašem svobodném rozhodnutí. Takže?“

Jeden muž, který zatím stál těsně u dveří a jenom naslouchal, se prodral dopředu.

„Půjdu s vámi, marshale,“ řekl.

„Od vás bych to nečekal, Kearny,“ odvětil Tyrone. „Ale beru vás. Vezměte si ze stojanu karabinu.“

Dean Kearny rychle přikývl a vzal si pušku. Se zbraní pod paží potom stál vedle Tyronea. Ed Logan, který dosud mlčel, si toho štíhlého muže prohlížel. Teprve nyní si uvědomil, že Kearny je jediný z těch mužů, kdo má pod kabátem revolverový opasek.

A všiml si také, jak mu cuká kolem úst.

„Co je s vámi?“ řekl Tyrone. Rozhlížel se po tvářích mužů v kanceláři. Pak jeho pohled ulpěl na Jonesovi.

Ten mu uhnul pohledem. Váhal a Ed Logan viděl, jak mu cuká v obličeji.

Potom řekl: „Dejte mi pušku, Tyrone. Půjdu s vámi.“

Tyrone bradou ukázal na stojan u stěny. „Vezměte si, co potřebujete.“

Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl několik krabiček s náboji. Ty vysypal na stůl.

„Vezměte si každý hrst. A poslouchejte mě! Chci se vyhnout přestřelce. Nikdo z vás nevystřelí, dokud mě neuslyší střílet. Mám brokovnici, víte jak to zní, když vystřelí. Když tedy uslyšíte tuto pušku, pak střílejte na všechno, co se na ulici pohne. Ale ani o vteřinu dřív. Rozmístěte se na střechy a k oknům. Ale kryjte se. Neukazujte se. Muži, se kterými máme co do činění, jsou pistolníci. Jsou placení za zabíjení. Když budete chytří, tak jim nedáte šanci. Oni by vám také žádnou nedali.“

Jones se rozhlédl.

„Rozuměli jsme, marshale,“ řekl. „Ale až to vyřídíme, tak nás už neudržíte. Uspořádáme štvanici. Najdeme toho muže v masce. Musí viset, marshale.“

Obrátil se a šel ven. Ostatní ho následovali. Jen Tyrone, Loganové, Mahoney, Bennett a Kearny zůstali.

„Teď jsme aspoň připravení,“ řekl Tyrone. Přišel ke kamnům a rozdělal oheň, že uvaří kávu.

„Tome?“ Ed Logan hleděl Tyroneovi na záda. Prsty si hrál se zlatou mincí, kterou měl přišitou na váčku s tabákem v kapse vesty.

„Ano?“

„Dovolíte, aby Jones a jeho přátelé uspořádali štvanici na muže v masce?“

„Zatím je potřebuju, abych odrovnal Campbella,“ tiše odvětil Tyrone.

„Uhýbáte otázce, Tome. Připustíte, aby ho štvali a aby ho někde zastřelili nebo pověsili?“

„Něco vám řeknu, Ede.“ Tyrone založil ruce na prsou a zamyšleně hleděl na špičky svých bot. „Jones není jediný v tomto městě, kdo se bojí Mexičanů. Každý, kdo má obchod v Gila Bend nebo v nějakém městě tady dole na jihu, žije z Mexičanů. A Jones a jeho přívrženci jim z kapes vytahali poslední centy. Mají strach, že se jim za to Mexičané jednoho dne pomstí. Nezapomeňte, že v této části Arizony, na jih od Gilské linie, je ještě pořád víc Mexičanů než Američanů. Proto se Jones bojí. Bojí se muže v masce, protože ten jim ukázal, že ani Mexičané nejsou bezbranní. Teprve když ho odpraví, budou moct klidně spát. Strach je zvláštní pocit. Dokáže přinutit člověka udělat něco, co by mu jinak připadalo jako příliš nebezpečné. Víte přece, co se stane, když hoří stáj a odvážete koně.“

„Chtějí za každou cenu ven.“ „Přesně tak. Tak je to i s Jonesem a ostatními.“

Tyrone si nabral kávu do hrnku a napil se.

„Můžete jít, Kearny,“ podotkl. „Najděte si místo, kde budete dobře skryt. Nechci, abyste koupil kulku.“

Kearny na něho zamyšleně pohlédl, přikývl a odešel. „Trošku se porozhlédnu venku,“ zamumlal Ed Logan. Než někdo z ostatních mohl něco říct, zavřel za sebou dveře.

„Kearny?“ tiše zvolal.

Muž, který již byl uprostřed ulice, se zastavil a otočil se k němu. Ed Logan šel k němu.

„Doprovodím vás kousek,“ řekl a vzal šéfa katastrálního úřadu za ruku. „Umíte vlastně zacházet s puškou?“ Kearnymu se zajiskřilo v očích.

„Dřív jsem lovil králíky,“ řekl Kearny. Jeho hlas měl zvláštní tón. „Asi i dneska ještě umím střílet. Ale v té tmě se mi nemíří dobře. Už nemám tak dobré oči jako kdysi.“

„Proč jste se přihlásil, když marshal hledal dobrovolníky? Od vás bych nečekal, že mu pomůžete.“

„Proč?“ V jeho hlase byla nedůvěra.

„Nejste bojovník, který se chce prosadit s puškou v ruce.“

„Dnes v noci bude mít v rukou pušku hodně lidí, kteří s ní neumějí zacházet lépe než já. Někdo se musel přihlásit jako první. Proč bych to neměl být já?“

„Ano, proč ne?“ Ed Logan na něj kývl a vydal se k saloonu Palace.

Kearny hleděl za ním. Olízl si rty, pak se otočil i on a zmizel ve stínu.

Ed zůstal stát ve dveřích saloonu. V sále bylo prázdno. Svítilo tam půl tuctu petrolejových lamp. Stopy boje ještě byly vidět: rozbité zábradlí na galerii, převržené židle a stoly, tmavé skvrny na zemi a dírky ve stěnách.

Když Ed Logan vešel dovnitř, objevil se v úzkých dveřích za pultem barman. Pod paží držel uřezanou brokovnici. Jenom kývl a zase odešel. Ed přistoupil k barovému pultu, na kterém ještě byly láhve a sklenice. Některé byly převržené a po mahagonovém pultu tekla whisky.

Pomalu šel po schodech do patra. Prošel galerií a zastavil se před jedněmi dveřmi, pod kterými prosvítalo. Naslouchal, ale nic nebylo slyšet.

Zmáčkl mosaznou kliku, dveře se tiše otevřely dovnitř a on nahlédl do pokoje.

Před zrcadlem seděla žena. Otočila se a tiše vykřikla.

„Nebojte se, slečno Cohanová,“ řekl. „Přišel jsem si s vámi promluvit, nic víc.“

„Nikomu nic neřeknu,“ opáčila energickým tónem.

Pozoroval ji s lehkou jízlivostí v očích.

„Chcete opustit město?“ zeptal se.

Měla na sobě jezdeckou sukni, blůzu a úzké, vysoké jezdecké boty. V ruce držela kožich. Vlasy, které se leskly jako měď, měla svázané stužkou.

„Přikázali mi, abych za hodinu odjela dostavníkem,“ prohodila.

Uslyšel dusot kopyt a přistoupil k oknu. Od stáje přes ulici šel muž a vedl za sebou osedlaného koně. Pak už ho Ed neviděl, protože mu ve výhledu překážela veranda. Poznal ho ale podle jeho toporné chůze a dřevěné nohy.

„Měla jste stájníkovi povědět, ať vám přivede koně k zadnímu vchodu, slečno Cohanová,“ řekl. „Takto se z města nikdy nedostanete, pokud chcete Campbella varovat.“

„Chcete mě tu držet proti mé vůli?“ zavrčela.

„Ano. Ale to není důvod, proč jsem přišel.“

„Jaký jiný důvod můžete mít?“ zeptala se rozhořčeným hlasem.

„Předtím jste nám nechtěla odpovědět na různé otázky.“

„Nevím, proč bych měla měnit názor.“

„Je jeden důvod. Jeden velmi pádný důvod. Mohla byste Campbellovi zachránit krk.“

Udiveně na něho pohlédla a v jejím obličeji se objevila nedůvěra. Z hrdla se jí vydral krátký, tvrdý smích.

„Je zvláštní, že to říkáte zrovna vy,“ odpověděla. „Patříte přece k těm, kteří chtějí Joshe zničit.“

„To je pravda. Chceme ho zneškodnit. Ale jestli zůstane naživu, nebo zemře, závisí na něm a na vás, slečno Cohanová.“

„Zkoušíte blufovat. Ale jste průhledný, neskočím vám na to.“

„Slečno Cohanová, jestli Campbell se svou hordou přijede do města, postaví se mu marshal do cesty. My ale nemáme zájem o přestřelku, při které by možná někdo z nás zemřel. Držíme se zákona. V Gila Bend je ovšem muž, který bude v bezpečí jedině tehdy, když Campbell zemře. A právě on sem Campbella a jeho zabijáky zavolal, aby mohl provádět své machinace. Chtěl se zmocnit pozemků, zabrat co nejvíc půdy. Věděl totiž, že po konci občanské války bude na Západ proudit mnoho lidí. A ti budou za půdu platit. Vy, slečno Cohanová, tvrdíte, že toho muže zná jenom Campbell. Jestli je to tak, tak Campbell zemře, jakmile přijede do Gila Bend, protože ten muž ho musí zabít. Musí ho oddělat, aby ho Campbell nemohl prozradit. Při těch machinacích s půdou proteklo příliš mnoho krve. Soudce by mohl chtít krk toho muže, který zavinil masakr na Gila River. Mohla byste Campbella zachránit, kdybyste mi prozradila jméno muže, který ho sem zavolal. Nebo se chcete dívat z tohoto okna, až ho někdo srazí kulkou ze sedla?“

Ukázal prstem na okno. Alma Cohanová byla ve tváři bledá. Věděl, že má strach. Chvěly se jí rty a víčka.

„Ten muž, o kterém mluvím, bude sedět někde za oknem nebo ležet na nějaké střeše, a když vystřelí, tak trefí. Nemůže si dovolit Campbella minout. Tak co, slečno Cohanová, chcete mluvit?“ Nervózně sepnula ruce.

„Vím, co tím chcete říct,“ poznamenala. „Ale nemůžu vám nic povědět. Nic nevím.“ Pohlédla na něho. „Jestli necháte Joshuu přijet do města, bude to chladnokrevná vražda.“

„A jak nazvete to, co on a jeho lidé udělali s Mexičany u řeky?“

Opět se obrátila. „Nevím, kdo je ten muž, který Joshe zavolal do Gila Bend. Josh dostal telegram. Ale nevím, kdo mu ho poslal.“

„Bylo by načase, abyste mluvila pravdu, slečno Cohanová. Až Campbell přijede do města, tak bude pozdě. A může sem přijet každým okamžikem.“

„Věřte mi. Neznám toho člověka,“ řekla zoufale. „Vy – vy znáte toto město. Musíte přece vědět, kdo to je.“

„Myslím, že to vím. Ale nemůžu to prokázat. K tomu potřebuju vás. Campbell se pokusil koupit mé pozemky. Když jsem to odmítl, snažil se mě odstranit. Dobře věděl, na kterém místě probíhá hranice mezi mými pozemky a těmi u řeky, které teď patří jemu. Věděl všechno. A existuje jenom jeden člověk, který mu to mohl povědět.“

Přistoupil k oknu a rozhlížel se po prázdné ulici, zády k Almě Cohanové.

Obrátil se – a pohlédl do dvou hlavní malého derringeru. Alma Cohanová pevně držela jeho palisandrovou pažbu.

Vzhlédl a pohlédl do jejích zelených očí. Musela tu pistoli mít v kapse svého kožichu.

„Výstřel z této zbraně není příliš silný.“ Položila ukazováček na spoušť. „Kromě těchto čtyři zdí ho nikdo neuslyší.“

+ + + + +

Světla města byla v té jasné noci jako na dosah. Joshua Campbell zastavil svého těžkého koně mezi keři a zvedl si límce kabátu.

Elmo Hawks, který na sobě měl plášť z bizoní kůže, zastavil u něho.

„Proč nejedeme dál?“ otázal se.

Campbell se nepohnul.

„Město vypadá tak pokojně,“ zamumlal.

„Myslíte, že město nás čeká?“

„Jestli nás město čeká nebo ne, nevím. Ale několik mužů ano. Rozdělíme se a dál pojedeme ve dvou skupinách. Vy převezmete jednu, Hawksi, já druhou. Objedete město a přijedete tam ze severu. Já pojedu opačným směrem a dorazím od jihu.

„Nemyslím, že se ve městě něco stalo. Máme v Gila Bend příliš mnoho mužů.“

„To je možné. Je to jenom taková předtucha. Ale chci si být jistý. Až přijedete do města, tak si dávejte pozor na střechy a okna, Hawksi.“

Jednooký muž pokrčil rameny, jež pod kožichem vypadala mohutně. Potom se vrátil k ostatním, kteří čekali u úpatí vrchu, a vybral si tři jezdce. Zbytek pobodl své koně ostruhami a vydal se ke Campbellovi.

Elmo Hawks dal znamení a malá skupina jezdců vyrazila do tmy. O několik vteřin později zmizeli a jejich dusot postupně utichl.

Joshua Campbell ještě stále hleděl na světla Gila Bend. Potom si natáhl rukavice a vydal se na svém koni ze svahu.

Mávl na své muže a ti v dlouhé řadě vyjeli k městu.

+ + + + +

Skupina vedená Elmem Hawksem dorazila do Gila Bend jako první. Jednooký pistolník byl chladnokrevný bojovník a dokázal přemýšlet. Čím blíže byli městu, tím silněji cítil nebezpečí, které jim hrozilo. Jako by se skrývalo v nočním větru a ve světlech města.

Zastavil koně na kraji města a postavil se ve třmenech. Ulice byla liduprázdná. Jenom některé lucerny svítily. Hawks se posadil. Uzdu držel v levé ruce, pravou měl v kapse svého bizoního pláště. V té kapse byla díra, kterou mohl sáhnout po revolveru.

„Dál!“ řekl a vyjel na ulici. Pod kožichem držel v ruce revolver a rozhlížel se po fasádách domů, po oknech a střechách. Hledal stín, který tam nepatřil.

Klapot kopyt se odrážel od stěn domů. Když byl dvacet yardů za prvním domem, vystoupily ze stínu tři postavy a zůstaly stát uprostřed ulice.

Hawks zastavil svého koně a pod pláštěm vytáhl kolt.

„Zůstaňte klidně v sedlech,“ řekl jeden z těch mužů. „A dejte ruce z revolverů. Na každého z vás míří z okolních domů nejméně jedna puška.“

Hawks se pomalu rozhlédl. Viděl, jak se v otevřených oknech a na některých střechách něco pohybuje, a pochopil, že jsou v pasti.

Muž, který k němu hovořil, udělal krok. Do jeho tváře dopadlo světlo.

„Co to je, marshale?“ Hawks si ho změřil pohledem, kolt ještě pořád v ruce. „Proč jste nás zastavili?“

Tom Tyrone, vedle něhož stáli Brian Logan a Mahoney, držel v ruce parkerovku se zkrácenými hlavněmi. Mířil na Hawkse.

„Odepněte si opasky a hoďte je na zem!“ prohodil. „Ale levou rukou. Potom vytáhněte ze sedlových pouzder pušky a hoďte je sem. Mám brokovnici nabitou sekaným olovem.“

Hawks váhal. Věděl, že Campbell musí každou chvíli dorazit na druhý kraj města. Kdyby se mu povedlo do té doby zdržovat, měli by šanci.

„Poslouchejte, marshale,“ řekl, „nikdo z nás ve městě nikomu nedluží. Nemáte právo na nás mířit puškami. Chceme do saloonu Palace. Pusťte nás!“

Do ticha, které následovalo po jeho slovech, cvakly kohoutky půl tuctu karabin.

„Jisté věci se změnily,“ odpověděl Tyrone. „Campbell už v Gila Bend nemá žádné muže. Buďto jsou mrtví, nebo ve vězení. Dávám vám pět vteřin na to, abyste si odepnul kolt.“

Hawks váhal, potom strčil kolt do pouzdra a odepnul si opasek. Pustil ho na zem, vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu a hodil ji na zem. Ostatní ho napodobili.

„Briane, seber ty zbraně,“ řekl Tyrone. „Mahoney, jeďte se mnou na druhý konec města.“

Tyrone mávl na muže v oknech a na střechách a ti zmizeli ve stínech. Hawks však viděl, jak se tu a tam lesknou hlavně pušek, které i teď mířily na něho a na jeho muže. Jeho lidé čekali na znamení, ale zatím na to bylo příliš brzo. Campbell dosud nebyl ve městě. Musel počkat, až se objeví na druhém konci ulice.

Tyrone, Mahoney a Brian Logan běželi ve stínech domů.

„Kde je Ed?“ otázal se marshal.

„Nemám tušení. Zmizel a ještě se neobjevil,“ odpověděl Mahoney. „Možná už leží na střeše nějakého domu, aby nepropásl Campbellův příjezd. Nedělejte si o něho starosti, marshale. Ten už na sebe dá pozor.“

Náhle se městský marshal zastavil. Ještě nedorazili k saloonu. Před nimi se ozval dusot kopyt. Skryli se do stínů.

Z temnoty se vynořili jezdci, kteří cválali k osvětlenému saloonu. Jeli vedle sebe a zabírali celou šíři ulice.

„Campbell,“ tiše řekl Tyrone. „Běžte dál. Nesmíme být příliš u sebe.“

Jezdci již téměř byli u saloonu. Pohybovali se pomalu a jediný zvuk, který bylo slyšet, byl dusot jejich koní.

+ + + + +

„Jedou!“

Ed Logan pohlédl přes rameno na ulici, načež se otočil k Almě Cohanové. V jejích zelených očích viděl neklid, derringer se jí třásl v ruce.

I ona slyšela dusot, který se ozýval z ulice.

„Jděte bokem,“ řekla chvějícím se hlasem.

Pomalu odešel od okna.

Stále na něho mířila. Šla pomalu k oknu a nespouštěla ho z očí.

Věděl, že jde o vteřiny. Stačilo by jí vykřiknout a Campbell by byl varován.

Nechal ji dojít k oknu. Ruce měl zvednuté do úrovně ramen.

Tu se bleskově pohnul, strhl si svůj tmavý klobouk s úzkým okrajem z hlavy a mrštil jej po ní.

V tom okamžiku byla její pozornost soustředěna na Campbella. Viděla ten pohyb, ale jednala příliš pozdě.

Malá pistole jí vypadla z prstů na podlahu. „Joshi!“

Ed Logan jí zacpal ústa dlaní. Levou rukou ji držel, pravou jí dal na ústa. Bránila se, pokoušela se ho kousnout a vymanit se.

On ji však držel pevně. Zatímco s ní bojoval, viděl, že Josh Campbell již dorazil k saloonu Palace. Jel pomalu a uzdu volně držel v levé ruce. Pravou ruku měl položenou na pažbě koltu.

Muž, který na protější straně ulice číhal ve stínu úzkého průchodu, opatrně nabil karabinu a posunul náboj do komory. Se stejnou obezřetností zamířil.

Ed Logan viděl, jak Campbell projíždí světlem, které na ulici pronikalo z okna saloonu. Takřka ve stejné chvíli na noční ulici třeskl výstřel.

Ed Logan cítil, jak Alma Cohanová v jeho náručí strnula, když Campbell zavrávoral v sedle. Uzda mu vyklouzla z ruky a svalil se na hrušku sedla.

Campbellovi muži obrátili své koně a trhli rukama ke koltům. V následující chvíli se na ulici rozpoutala přestřelka. Po výstřelu, který srazil Campbella ze sedla, se ozvala salva z pušek z druhého konce ulice, načež temnotou třeskly výstřely z koltů.

Tu se v oknech, na střechách a na balkonech objevily postavy. Tmou šlehaly záblesky z hlavní. Výstřely přehlušily všechny jiné zvuky, kromě řehtání koní.

Uprostřed ulice, bez možnosti krýt se, se Campbellovi lidé bránili jako vlci v pasti. Stříleli na všechny strany a pokoušeli se ujet. Jeden kůň se stal obětí střelby, s řehtáním se zřítil na ulici a zavalil svého jezdce.

Další rozhodil ruce, spadl ze sedla a skutálel se až ke schodům chodníku. Postava na střeše se pomalu předklonila a skácela se na verandu toho domu.

Campbellovi muži stříleli kolem sebe a pokoušel se uprchnout.

Náhle se ozvala salva z několika karabin a v mžiku se na ulici váleli muži a koně.

Ed Logan pustil Almu Cohanovou. Rychle vyběhl z pokoje a po schodech běžel dolů. V saloonu byla tma. Všechny lampy byly zhasnuté.

Logan jednou rukou otevřel dveře, aniž se přestal krýt, a vyhlédl na ulici.

Před verandou leželi v prachu dva muži, tam, kde je zasáhly kulky. Podle jejich oblečení však poznal, že nikdo z nich není Campbell.

Ed Logan pustil dveře, škrtl sirkou a prošel potemnělým saloonem k zadnímu vchodu. Dorazil tam, otevřel dveře a vyšel ven.

Dveře za ním zaskřípaly. Z ulice se ozývaly jednotlivé výstřely. Postupně se intervaly mezi nimi prodlužovaly. Věděl, že boj na Main Street je rozhodnut.

Vytáhl kolt a Šel podél tmavých zadních stěn domů. Kolem něj procválal osedlaný kůň bez jezdce, který vběhl do průchodu mezi domy. Přitiskl se do stínu a chvíli naslouchal, než opustil svůj úkryt.

Opatrně se plížil dál. Pod podrážkami mu křupal písek. Byla tam taková tma, že si neviděl na ruku, když si ji dal před sebe. Pouze občas se mezi domy objevilo šeré světlo.

+ + + + +

Vzduch v místnosti byl zatuchlý. V matném světle petrolejové lampy, jež stála mezi papíry na stole, vypadala místnost ještě tísnivěji. Žaluzie byly zatažené.

Ten muž se pohyboval rychle. Hodil na stůl pár sedlových brašen a nervózně prozkoumal zásuvky stolu. Na čele měl kapky potu.

Vedle sedlových brašen ležela karabina. Muž si rukávem otřel čelo. Třásly se mu ruce, když ze zásuvky vytáhl svazek dolarů a stoh papírů. Strčil je do sedlových brašen.

Potom však zavrzaly dveře a on věděl, že už není sám. Na zlomek vteřiny strnul, pak pustil brašny na stůl a sáhl po karabině.

„Než se dotkneš pušky, je po tobě,“ ozval se hlas Joshe Campbella. Zněl vyčerpaně.

Opíral se o rám dveří. Klobouk ztratil a vlasy měl rozcuchané. Jeho oděv a tvář byly zaprášené, levá ruka mu ochable visela. Na rameni měl kabát od krve.

Měl kruhy pod očima, ale usmíval se. Zuby se mu ve světle lampy leskly. V pravé ruce držel kolt. Mířil na muže, který stál za psacím stolem a jehož ruce strnuly kousek před karabinou.

„Na ulici je příliš mnoho světla,“ pomalu poznamenal Campbell. „Hlaveň tvé karabiny se zaleskla, kdyžs vypálil, Deane. Protos mě nezabil.“

Dean Kearny povytáhl ramena a jeho hubené tělo se křečovitě zkroutilo. Oči za kulatými brýlemi téměř nebylo vidět. Ve tváři měl napjatý, nebezpečný výraz.

Neodvážil se však pohnout. Ruce měl pořád nad karabinou. Mezi rty se mu objevil jazyk.

„Co chceš?“ číhavě a chladně se zeptal. „Peníze?“

Campbell se ztěžka opřel o rám dveří. Cítil, jak ho postupně opouštějí síly. Po hrudi a po ruce mu tekla krev.

„Jdou po mně,“ řekl. „Štvou mě. Odvez mě z města. Odvez mě někam, kde budu v bezpečí, Deane. Nemůžeš si dovolit Čekat, až mě najdou. Příliš toho vím. Vlastně bych tě měl zastřelit, ty grázle. Chtěls mě odkrouhnout, když sis všiml, že ti začínám být nebezpečný. Měl jsem vědět, že mě zradíš.“

„Ano. Přesně tak, jako bys to udělal ty se mnou, až bychom ten obchod dokončili. Myslel sis, že všechny můžeš pokořit. Všechno jsi zničil.“

„Ještě slovo, a bude to tvé poslední,“ odtušil Campbell vyčerpaným hlasem. Věděl, že už mu nezbývá moc času. Musel se dostat z města, dřív než omdlí, aby ho Kearny nemohl oddělat. „Všechno to byl tvůj plán, Kearny. Jestli půjdu k čertu, ty půjdeš k čertu se mnou. Strhnu tě s sebou. Vezmi sedlové brašny a pojď. Ale nepokoušej se dotknout té karabiny, nebo tě sejmu!“

„Nemůžeme odtud odjet. Skončils. Jenom to nechceš pochopit. Jsi vyřízený, Campbelle. Pročesávají město a zastaví každého, kdo bude chtít odjet. Nemáš šanci opustit Gila Bend. A nikdo ti tu nepomůže.“

Dean Kearny číhavě pozoroval Campbella. Přitiskl své tělo ke stolu. Rukama, které zvedl z karabiny, hledal poslepu v pootevřené zásuvce derringer, který tam ležel. Prsty nahmatal pažbu a uchopil ji.

„Nevím, jestli mám šanci odtud uprchnout,“ řekl Campbell. „Ale vím, že to zkusím. A vím, že mi pomůžeš. Protože zemřeš přede mnou…“

Viděl, jak Kearny pohnul rukou, a než vytáhl derringer ze zásuvky, vystřelil. Kearnymu se zkřivila tvář. Přivřel oči, jako by hleděl do slunce. Vytáhl derringer, ale to už Campbell vystřelil znovu.

Kearny se chytil stolu, pomalu na něj klesl, svezl se dolů a strhl s sebou karabinu a sedlové brašny.

Campbell na něho hleděl přes dým, pak vešel dovnitř a přikulhal k němu. Zvedl sedlové brašny a hodil si je přes pravé rameno.

Venku před otevřenými dveřmi se ozval šramot. Campbell s koltem v ruce pozpátku vrávoral k druhým dveřím. Otevřel je a stanul v místnosti, ze které vedly úzké schody do patra.

+ + + + +

Ed Logan viděl Kearnyho, který ležel u psacího stolu. Díval se na pootevřené dveře.

Campbell už vyšel polovinu schodů. Ed Logan dveře otevřel úplně.

Campbell se vrávoravě otočil. Levým ramenem se opřel o stěnu. Byl těžce raněn, ale přesto se ještě dokázal udržet na nohou. A hlavně byl smrtelně nebezpečný.

Vystřelil, z hlavně jeho revolveru dvakrát vyšlehl plamen. Logan cítil, jak ho něco škráblo na hřbetu ruky, načež mu kolt vypadl z ruky. Instinktivně se vrhl stranou, ramenem udeřil do stolu, který stál u dveří, a převrhl ho.

Campbell nehybně stál na schodech a revolver držel v třesoucí se ruce. Ještě stále se usmíval a jeho bílé zuby svítily.

Ed viděl, že kolt leží na podlaze na dosah od něj. Campbell pomalu scházel ze schodů. Tiše se smál. Jeho tmavé oči naháněly děs. Pomalu kráčel dolů, zanechávaje po sobě krvavou stopu na stěně.

Od dveří se ozval čísi hlas: „Campbelle!“

Campbellova bledá tvář strnula, když spatřil postavu ve dveřích. Neslyšně pohyboval rty. Vystřelil do podlahy. Viděl, jak si ten muž strhl masku.

Pokoušel se natáhnout kohoutek, ale zlomek vteřiny předtím ho Juan Portales zastřelil.

Vypálil z obou koltů a vystřelil pětkrát, než Campbell zůstal ležet pod schody.

Portales se obrátil a namířil své kolty na Eda Logana, který se opíral o koleno a věděl, že Portales by ho zabil, než by dosáhl na kolt, který ležel před ním.

Vteřiny plynuly a nebezpečné mlčen začínalo být nesnesitelné. Ed Logan cítil, jak se Portalese zmocňuje napětí. Hlavně koltů se zvedaly a zase klesaly.

„Mohl bych vás zabít,“ řekl Juan Portales a každé slovo, jež se mu vydralo ze rtů, pro něj znamenalo velké vypětí. „Ale už nemůžu. Už nemůžu…“ Svěsil ruce, v nichž držel kolty.

V jeho tváři se náhle objevila únava. Po spánku, tam, kde ho zasáhla Campbellova kulka, mu tekla krev. Strčil kolty do pouzder a opřel se o stěnu. Hleděl na Joshuu Campbella, který ležel pod schody, a přerývaně oddechoval.

Ed Logan se postavil, aniž sáhl po koltu.

„Myslel jsem si, že pokaždé, když zabiju někoho z těch mužů, co mi zničili život, ve mně odumře kousek nenávisti. Myslel jsem si, že budu cítit zadostiučinění. Ale necítím vůbec nic.“

Zvedl hlavu a pohlédl Ed Loganovi do očí.

„Jsem moc unavený,“ řekl.

Před domem se ozvaly kroky. Logan vyšel do dveří a spatřil muže, kteří se objevili v místnosti, v níž ležel Kearny. Jako první vešel Jones.

V ruce držel karabinu. Vzhlédl od Kearnyho a jeho pohled se střetl s Loganovým. Jones byl obchodník a nebyl hloupý. Viděl Kearnyho a Eda Logana, který jemu a ostatním stál v cestě do další místnosti, a ve tváři se mu objevil odhodlaný výraz.

„Kde je?“ zeptal se. „Jděte mi z cesty, Logane.“

Ed Logan cítil nepřátelské pohledy těch mužů. Nebyl ozbrojen. Věděl, že Jones a jeho druhové použijí i násilí.

Milton Jones k němu pomalu přistoupil.

„Campbell je vyřízený,“ prohodil. „Nepokoušejte se nás zastavit, Logane, když půjdeme za tím v masce. Ve městě nebude klid, dokud ho neodděláme.“

Tu se náhle výraz v jeho obličeji změnil. Hleděl za Eda Logana. Ten se pootočil a uviděl, že ve dveřích stojí Juan Portales. Byl zamračený a jeho tvář, která teď nebyla zakryta maskou, byla ve světle petrolejové lampy bledá. V očích měl podivný svit.

„To je on!“ Jones o krok ustoupil. Namířil na Portalese.

„To bych nedělal, Jonesi!“ ozval se hlas od pootevřeného okna.

Stál za ním Tom Tyrone. Pod paží držel uřezanou brokovnici a mířil na muže vevnitř.

„Lynčovat se nebude!“ Přehoupl nohu přes parapet okna a vlezl dovnitř. „Dnes v noci už zemřelo dost lidí.“

„Co s ním chcete dělat, marshale?“ rozhněvaně se zeptal Jones. „Nechcete ho snad pustit?“

„Ne. Bude postaven před soud. A rozsudek nad ním vynese soudce, ne vy.“

„Vypadá to, jako byste mu chtěl dát šanci, aby zmizel, marshale.“

Tyrone sevřel rty. „Běžte domů!“

Jonesovi cukalo ve tváři, ale podvolil se.

„Dobrá,“ poznamenal, „ale postaráme se o to, aby neutekl.“

Nakvašeně se otočil a šel pryč. Muži, kteří tam přišli s ním, jej následovali.

„Ucítili krev,“ zamumlal Tyrone a obrátil se. Prohlížel si obličej Juana Portalese. Rysy v jeho tváři ztvrdly. Zvedl ruku a řekl: „Odepněte si opasek a dejte mi ho, Portalesi. Odvedu vás do cely. Tam budete v bezpečí. Ale nepokoušejte se utéct. Venku před domem čeká tucet mužů jen na to, aby vás mohli rozsápat.“

Juan Portales váhal a potom sáhl po koltech.

Tyroneovi muži okamžitě stříleli. Výstřely, které duněly v místnosti, rozechvěly okenní tabule. Portales se zachvěl, pak mu revolvery vypadly z rukou a skácel se na podlahu.

Chvíli trvalo, než se rozplynul kouř.

Ed Logan šel k mrtvému a klekl si vedle něho. Pak zatlačil oči muži, kterého zabila jeho nenávist.

Logan ucítil na rameni Tyroneovu ruku.

„Chtěl to tak, Logane,“ řekl. „Věděl, že budeme muset střílet, když sáhne po koltech. Dal přednost takovéto smrti před rizikem, že by ho Jones a jeho přívrženci pověsili.“

Ed Logan vstal a přikývl. Věděl, že Tyrone má pravdu.

Pomalu vyšel ven na potemnělou ulici.

Věděl, že to musí říct Juanovu bratrovi Ramonovi. Byl mu to dlužen.

Nechtěl v Gila Bend zůstat už ani minutu.

Když v nájemní stáji osedlal svého ryzáka, byli tam Brian a ostatní muži z jeho ranče.

Zavrtěl hlavou.

„Zůstaňte v noci ve městě,“ tiše řekl. „Musím jet sám.“