John Kirby

Colorado western 152. Pomsta lovců bizonů

Gus Hanna pobídl koně ostruhami a přebrodil se na druhý břeh Lodgepole Creeku. Jel k malé obchodní stanici, z jejíž úzkých oken připomínajících střílny prosvítalo světlo lampy. Hanna byl vysoký, mohutný muž s knírem a klidnýma šedýma očima. Klobouk měl stažený hluboko do čela a byl oblečen do prošívaného koženého kabátu, pod jehož pravým cípem trčela ořechová pažba starého, avšak naolejovaného armádního koltu. Hanna mířil k otevřené stáji obchodní stanice, v jejíchž vratech visela lucerna. V závětří stáje stály dva povozy. Ze stáje vyšel stájník..

Gus Hanna se zeptal stájníka: „Komu patří ty povozy?“

„Lovcům bizonů,“ odpověděl ten muž.

Gus Hanna si odepnul sedlové brašny a hodil si je přes levé rameno, pak vytáhl winchestrovku z koženého sedlového pouzdra pod pravým třmenem.

„Vytřete koně a dejte mu nažrat a napít,“ řekl. „Dnes v noci zůstanu tady.“

Šel k největšímu ze tří domků z nepálených cihel. Vítr sílil a byl stále studenější. Bylo jasné, že brzy přijde bouře. Byl rád, že má střechu nad hlavou.

Vevnitř seděli u stolu čtyři muži a hráli karty. Na stole ležely bankovky a mince, stály tam sklenice a láhev whisky.

Místnost s několika prázdnými stoly a dlouhým barovým pultem s mosazným pažením byla tmavá. Světlo petrolejové lampy, jež visela na řetězu ze stropu, dosahovalo pouze na pokerový stůl.

Nad čtyřmi hráči se vznášel kouř.

Gus Hanna hned vycítil nebezpečí. Bylo to, jako by zavanul mrazivý vítr.

Šel k pultu, hodil na něj winchestrovku a sedlové brašny a dal barmanovi znamení. „Dej mi whisky, Same! Mohl bych tu zůstat přes noc? Jedu do Cheyenne, ale nemám chuť být venku v bouřce. Ve vzduchu je cítit sníh, i když už by se mělo oteplovat.“

„Proč jedete do Cheyenne?“ zeptal se barman, zatímco před něho postavil sklenici a nalil do ní whisky.

„Chtěl jsem požádat banku o odložení splátek,“ odpověděl Gus Hanna. „Loni byly špatné žně, nemám peníze. Jestli mi banka nevyhoví, asi budu muset půdu prodat.“

Dopil sklenici a pohlédl při tom ke karbaníkům.

„Od těch bych se na vašem místě držel dál,“ zamumlal barman. „Jsou to lovci bizonů. Sedí tu už tři hodiny – a hrají o tak velké peníze, že se brzy určitě začnou hádat.“

Kývl na jednoho z nich, mladého muže s dlouhým, koňským obličejem. Oči měl blízko u sebe, bradu vysunutou a kolem úst měl rysy prozrazující krutost.

„To je nejmladší ze tří bratří Latimorů – Johnny. Dneska prohrál nejméně dvě stě dolarů. Je to drsný chlápek jako všichni lovci bizonů, kromě toho umí hrát karty a je rychlý s koltem. Jenže teď má soupeře, který si s ním v ničem nezadá. Ten v černém.“

Gus Hanna pohlédl na muže, o kterém barman hovořil. Seděl otočený k barovému pultu a byl celý v černém – od vysokých holínek až po klobouk, který mu stínil tvář. Jen košili měl bílou a vestu z červeného hedvábí.

„Kdo to je?“

Barman se k němu sklonil, aby mohl mluvit tiše.

„Dnes jsem ho viděl poprvé,“ zamumlal. „Vím jenom, že to je lovec bizonů, který sem přijel se dvěma povozy a mnoha mezky. Nosí dva kolty, postříbřené. Kdybych nevěděl, že to je lovec bizonů, myslel bych si, že to je pistolník. Ty oči – člověku běhá mráz po zádech, když se na něho podívá. A co teprve ta tvář! Byl bych radši, kdyby šel hrát jinam. Takoví mají ve stínu smrt. Nepřijel sám. Ten tam patří k němu.“ Barman kývl k pultu.

Gus Hanna tam pohlédl. Zhruba deset kroků od něho se o pult opíral muž. Zatím si ho nevšiml. Byl pohublý, šedovlasý, střední postavy a působil staře, jako hora v poušti.

Měl na hlavěl čepici z bobří kůže a vestu bez rukávů, sepranou košili s vyhrnutými rukávy a pod ní červené bavlněné spodní prádlo. Holínky měl sešlapané a na některých místech roztrhané.

Jediné, co na něm bylo čisté a nevykazovalo známky zanedbání, byl jeho zbraňový opasek s mosaznými náboji a koltem ráže 45.

Před ním na pultě ležela winchestrovka. Lokty se opíral o mahagonový pult a v rukou, jež vypadaly jako starý pergamen, držel sklenici whisky.

„Takto tam stojí od té doby, co přišel se svým kumpánem,“ poznamenal barman. „Sleduje karbaníky v zrcadle a neodpovídá, když se ho někdo na něco zeptá. Vypil zatím jenom půl sklenice whisky.“

„A kolik lidí má u sebe ten Johnny Latimore?“

„Tři.“ Barman roztáhl od sebe palec, ukazováček a prostředníček pravé ruky. „Kinkaid a Elliot sedí s ním u stolu. Hogan šel nahoru s holkou.“ Kývl ke galerii, která byla nad místností a ke které vedlo dřevěné schodiště.

„Cítím, že dnes budou problémy,“ poznamenal. „Johnny Latimore dnes večer prohrál příliš mnoho peněz. To nenechá jen tak. Znám ho. Pokusí se je získat zpátky. Udělá pro to všechno – i kdyby měla téct krev. Chtěl jsem..“

Odmlčel se, když se ozval hlas muže v černém, který držel bank. Ležérně řekl: „Kolik karet?“

„Dvě,“ odpověděl Kinkaid.

Elliot si vzal jednu.

„Tři,“ prohodil Latimore. Dostal tři karty, zhodnotil je pohledem a položil.

„Zvyšuju o dalších padesát,“ dodal a položil na stůl pět desetidolarových bankovek. Gus Hanna tipoval, že tam leží pět set dolarů nebo i víc.

„To je na mě už moc.“ Kinkaid hodil své karty na stůl.

Elliot ho napodobil. „Dnes nemám den,“ podotkl. „Přestaňme s tím a pojďme, Johnny. Užs prohrál dost.“

„Záleží na mě, jak dlouho budeme hrát. Řeknu vám, až bude čas s tím přestat,“ podrážděně odsekl Latimore. Pohlédl na muže v černém. „Můžete hrát dál, nebo vystoupit. Záleží na vás.“

Muž v černém pohlédl na hromádku stříbrných mincí a dolarových bankovek před sebou. „No dobrá, pokračuju a zvyšuju o sto.“

Položil sázku na stůl. „Karty?“

„Dvě.“

Muž v černém mu dal dvě karty. Když chtěl vzít z balíčku pro sebe, procedil Johnny Latimore mezi zuby: „Stop!“

Muž v černém zvedl hlavu. „Copak?“

„Chci karty shora.“

„Dal jsem vám je shora.“

„To není pravda. Vytáhl jste je zespodu. Držím v ruce dvě dámy a vsadím se, že třetí je nahoře. Proto jste tahal zespodu.“

„Měl byste být opatrnější na to, co říkáte,“ poznamenal muž v černém. „Někteří by to nepřešli tak jako já.“

Latimorovi se zračil v obličeji tvrdý výraz. V jeho očích se jiskřilo. „Celou dobu se ptám, jestli je možné, aby někdo měl v kartách tolik štěstí jako vy. Chci vidět nejvrchnější kartu a jestli je to dáma, tak vás…“

Sklonil se a natáhl levou ruku k hromádce karet, jež ležela před mužem v černém. Při tom sáhl pravou rukou pod stolem, takže to muž v černém nemohl vidět, po revolveru,

„Být vámi, nedělal bych to,“ chladně řekl muž v černém. „Jestli tu kartu otočíte, je po vás.“

„Chci vidět nejvrchnější kartu,“ odsekl Latimore. „A také ji uvidím, i kdyby…“

Nedořekl to. Převrhl židli, a zatímco se zvedal, pravou rukou sáhl po revolveru.

Jeho soupeř však byl na nohou o zlomek vteřiny rychleji. Gus Hanna nestihl sledovat pohyb jeho ruky. Ještě nikdy neviděl někoho tasit tak rychle. Oba postříbřené kolty jako by samy skočily hráči do rukou.

Z pravého z nich vyšlehl plamen. Stěny místnosti se zachvěly, když třeskl výstřel. Johnny Latimore se chytil za hruď. Ještě dal ukazováček na spoušť svého koltu, pak se však skácel na pilinami posypanou podlahu. Revolver zůstal pod ním.

Při tom s sebou strhl stůl. Láhev whisky se rozbila, po zemi se rozletěly peníze a karty.

Kinkaid a Elliot se teprve napůl zvedli. Strnuli však, s rukama na pažbách koltů. Oba postříbřené kolty mířily na ně.

Teď, když tam ten muž stál, byla jeho tvář osvětlena světlem petrolejové lampy. Dosud byla skryta ve stínu klobouku. Gus Hanna cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Tvář toho muže byla znetvořena jizvami.

„Odepněte si opasky!“ přikázal muž v černém Elliotovi a Kinkaidovi.

Revolverové opasky spadly na zem. Celou dobu se starý muž s čepicí klidně opíral o pult a v zrcadle nad barem pozoroval, co se děje za ním.

Vtom nad sebou Gus Hanna uslyšel nějaký šramot, který zněl jako vrzání prken. Vypadalo to, že ten starý muž to slyšel také. Bleskově se pohnul. Pustil sklenici whisky – a než se rozbila o pult, měl v rukou winchestrovku.

Trhl hlavní a vypálil. Rána měla v místnosti ohlušující účinek. Starý muž pak vystřelil ještě jednou.

Muž na galerii, kterého zasáhl – byl v noční košili a šlích – se otočil, narazil do zábradlí, to se prolomilo a nato se zřítil dolů. Dopadl na stůl, který se pod jeho vahou rozlomil, a zůstal ležet mezi tou spouští. V patře ječela nějaká žena.

Starý lovec s chladnou tváří nabil winchestrovku, vrhl na Guse Hannu rychlý pohled, a když se přesvědčil, že Hanna pro něj neznamená nebezpečí, položil si pušku na rameno. Stále však měl ukazováček na spoušti.

„Vy dva,“ řekl muž v černém Kinkaidovi a Elliotovi, „se ztraťte a vezměte ty mrtvé s sebou! Dávám vám deset minut na to, abyste si osedlali koně. A buďte vděční, že neležíte vedle něho,“ poznamenal a ukázal na Johnnyho Latimora. „Chtěli jste proti mně tasit – a na Jima Ahaba beztrestně nikdo střílet nebude. Nechoďte mi do cesty.“

Pak se díval, jak ven vynášeli mrtvé. Postříbřené kolty se v jeho rukou ve světle petrolejky třpytily. Stále mířil na Kinkaida a Elliota.

„Shaunsey!“ řekl, když vynesli Hogana. Starý muž šel za nimi, s winchestrovkou v rukou. Gus Hanna se domníval, že bude hlídat přede dveřmi, dokud Kinkaid a Elliot nenaloží mrtvé na koně a neodjedou.

Když se dveře za ním zavřely, protočil si muž v černém oba kolty kolem ukazováčků a pak je dal do pouzder. Přistoupil k pultu a Gus Hanna viděl, že kulhá na levou nohu.

Muž v černém opětoval Hannův pohled. Měl jantarové oči, ve kterých byly ledové plameny – oči, jimiž připomínal vlka.

„Whisky,“ řekl k barmanovi. Položil obě ruce na pult. Gus Hanna ho uviděl z pravé strany a viděl, že má jizvy jenom na levé části obličeje.

Výčepní, kterému všichni říkali Sam, před něj postavil sklenici a láhev. „Na vašem místě, pane,“ řekl, „bych neztrácel čas s whisky – to vám říkám, i když na vašem pití vydělám. Být vámi, tak nasednu na koně a jedu pryč.“

Hráč v černém, který o sobě předtím mluvil jako o Jimu Ahabovi, se nepohnul. „Nalejte mi!“ přikázal a barman ho bez váhání poslechl.

„Ten mladík, kterého jste zastřelil – ten Johnny Latimore – má dva bratry. Franka a Wadea. Oba jsou to lovci bizonů a pracuje pro ně půl tuctu stahovačů.“

„Máte strach?“ zeptal se Ahab, ostře a jízlivě, když uchopil sklenici. Gus Hanna viděl, že má klidné ruce. Vůbec se netřásly, přestože jen před několika minutami bojoval v přestřelce, při které šlo o život.

„Jenom bych nechtěl, aby mi Latimorové zapálili střechu nad hlavou, kdyby vás odtud chtěli vykouřit,“ opatrně poznamenal Sam.

„Nemám ve zvyku se schovávat,“ prohlásil Ahab. Postavil prázdnou sklenici před sebe na pult a naslouchal vzdálenému hřmění. „Blíží se bouřka. Zůstaneme tu přes noc a zítra za úsvitu pojedeme dál,“ řekl.

Potom pohlédl na Guse Hannu a bez zřetelného důvodu náhle posunul láhev k němu. Gus nevěděl, co od něho čeká, ale chtěl se za každou cenu vyhnout střetu. Takže si nalil a pak láhev odsunul zpátky.

„Znáte toho muže, kterého jsem zastřelil?“ otázal se Ahab, když Gus Hanna zvedl sklenici ke rtům.

Hanna se zarazil. „Ne,“ řekl a vypil sklenici do dna.

„Vy asi nejste lovec bizonů? Vypadáte jako…“

„Jsem farmář,“ krátce řekl Hanna.

„Chtěl jsem říct, že vypadáte jako voják.“

„Byl jsem v armádě dvacet let. Teď jsem farmář.“

„Ke které jednotce jste patřil?“

„Pátý regiment kavalerie, Fort Riley, Kansas. Byl jsem seržant.“

„Znám Fort Riley,“ řekl Ahab. „Než jsem se vydal na sever, střílel jsem v Kansasu a v Texasu bizony.“ Napil se a horečnatý svit v jeho očích náhle zeslábl.

„On…“ kývl na barmana, „…tvrdí, že ten chlápek, kterého jsem zastřelil, má bratry. Víte, kde mají tábor?“

„Nemám tušení. Lovci bizonů jsou jednou tady, podruhé tam. Ale nemusíte Latimorovy hledat. Přijedou, až uslyší, že jste jednoho z nich zastřelil.“

Ahab dal sklenici na pult a položil dlaně na slonovinové pažby svých koltů.

„Stačí, když budete dost dlouho na jednom místě, pak za vámi Latimorové přijedou,“ řekl Gus Hanna. „Nechci tvrdit, že jste Johnnyho Latimora zabil bezdůvodně, sáhl po koltu jako první. Jeho bratry to ale zajímat nebude. Ti se na to nebudou ptát.“

Ahabovi cuklo u úst, pak se chladně usmál. „Je mi jedno, jestli…“ začal.

Pak se však ozval dusot kopyt, který pomalu utichal. Krátce nato se otevřely dveře a dovnitř vešel muž v bobří čepici.

„Jsou pryč,“ řekl. V ruce držel winchestrovku.

„Seber mé peníze, Shaunsey!“ přikázal mu Ahab, loktem se opíraje o pažení pultu.

Starý muž opřel pušku o stěnu, sundal si čepici a šel k převrácenému stolu. Tam začal sbírat do čepice bankovky a mince.

„Jsou to skoro dva tisíce dolarů,“ zamumlal barman, když starý muž postavil plnou čepici na výčepní pult.

„To je takových čtyři sta bizoních kůží,“ odvětil Gus Hanna. „Rychle, ale ne snadno vydělané peníze.“

„Proč ne,“ otázal se Ahab. „Nestálo mě to víc než deset centů za nové náboje.“

Gus Hanna na něj pohlédl a pokrčil rameny. „Budu spát ve stáji u svého koně, Same,“ řekl, když si naléval poslední whisky. „Vyjedu ráno.“

Vypil pálenku, hodil si sedlové brašny přes rameno, vzal winchestrovku a beze slova odešel.

Cítil Ahabův pohled v zádech. Vyšel na ulici a rozhlédl se po prostranství mezi třemi domy z nepálených cihel. Blížila se bouře, bylo zataženo. Když se v dáli zablesklo, mohl Gus Hanna vidět obrysy velkých, hrozivě vypadajících mračen, jež táhla nad krajinou.

Těšil se, že si po náročné jízdě vyspí v některé ze Samových postelí, nechtěl však strávit noc pod jednou střechou s tím strach nahánějícím Ahabem a jeho podivným mlčenlivým druhem.

Když šel ke stáji, musel čelit bouři. Dorazil ke stáji a několikrát zabouchal na zavřená vrata. Někdo je otevřel a ven proniklo světlo lucerny. Stájník ustoupil stranou, aby Gus Hanna mohl dovnitř.

Položil winchestrovku a sedlové brašny na bednu s ovsem, sundal si klobouk a oklepal si jím prach z šatů. Když se otočil, všiml si dvou dívek, které seděly vedle sebe na balíku slámy. Ve tváři jedné z nich, té, které byla v patře saloonu s Hoganem, byly vidět stopy po slzách. Odvrátila hlavu, aby to nebylo vidět.

Zamumlala: „Nevydržels to s tím netvorem?“

„To není netvor,“ opáčil Hanna. Rozhlížel se po místě k přespání. Našel hromadu slámy v rohu. Odvázal ze sedla přikrývky, a odnesl si je do zadní části stáje.

„Není to netvor,“ znovu řekl, „i když je nebezpečný a nevypočitatelný.“

+ + + + +

O dva týdny později na Hannově farmě na Chugwater Creeku. Pole na prérii, polozemnicový dům, plochá střecha pokrytá travou. Stáj, kůlna, stodola…

Gus Hanna zastavil mezka, který táhl pluh. Od hřebene kopců zaslechl tlumené bučení, jako by v dálce hřmělo, a hned věděl, co to je.

Ve svých mozolnatých, tvrdých rukou třímal držadlo pluhu. Obrátil se a chtěl běžet k topolu, o který si opřel puško, ale už bylo pozdě.

Stádo bizonů se jako vlna vynořilo na hřebeni a s bučením se v oblacích prachu převalilo a valilo se dolů. Odřízlo Gusu Hannovi cestu k pušce.

Země se otřásala pod údery tisíce kopyt, která zničila vše, co jim stálo v cestě. Hanna viděl hradbu skloněnýc, velkých hlav, křivých rohů a klenutých hřbetů, která se k němu blížila. Frkám koní znělo jako bafání lokomotivy.

Gus Hanna zaklel a rozběhl se na druhou stranu pole. Za ním mezek a pluh zmizely mezi bizony. Bezmocně, se zaťatými pěstmi Hanna pozoroval, jak stádo – možná pět set, šest set huňatých bizonů – cválá po jeho poli.

Jeden velký bizon s krví podlitýma očima a huňatou kožešinou, břichem visícím až po kolena a rohy jako z žuly vyběhl ze stáda a vypadalo to, že chce na Guse Hannu zaútočit. Farmář nechal revolverový opasek u pluhu a byl beze zbraně.

V té chvíli třeskl výstřel a bizon se jen deset kroků od Guse Hanny skácel k zemi.

Na hřebeni, přes který se právě přehnalo stádo, zastavil jezdec. Byl černý a jeho kůň také.

Jezdec sklonil karabinu, strčil ji do sedlového pouzdra a pobídl koně ostruhami. Cvalem sjel dolů ze svahu. Když přijel blíž, poznal Gus Hanna, že to je Jim Ahab.

Měl na sobě ten samý černý oblek jako tehdy večer na obchodní stanici na Lodgepole Creeku. Na černých kalhotách jasně zářily bílé slonovinové pažby jeho koltů. I kůň, na kterém jel – vysoký hřebec s divokýma očima – dokonce i sedlo, byly černé.

Zastavil svého koně vedle láteřícího Guse Hanny, toporně slezl ze sedla, odsunul si klobouk z čela a rozhlédl se.

„Bizoni zničí všechno, co lidé vybudují s velkým úsilím a dřinou,“ řekl ocelově znějícím hlasem. „Toto je jediný způsob, jak se s nimi vypořádat…“ Než mohl Hanna něco namítnout, měl Jim Ahab v ruce jeden ze svých postříbřených koltů.

Bizon, jehož kulka z winchestrovky očividně jen poranila a omráčila, se za Hannovými zády zvedl. Ahab na něho třikrát vystřelil. Bizon se s žuchnutím svalil na zem a natáhl nohy.

„Mohli bychom se na vašich pozemcích utábořit a vzít si vodu ze studny?“ zeptal se Jim Ahab, zatímco vytahoval z bubínku svého koltu nábojnice a strkal do něj nové náboje.

Gus Hanna si otřel ruce, umazané od hlíny, do kalhot a podal mu pravou ruku. „Zachránil jste mi život,“ řekl. „Díky!“ Potom rozhněvaně a zatrpkle pohlédl na zpustošené pole a na to, co zbylo z jeho pluhu a mezka.

„Na jedno z polí už jsem zasel,“ zamumlal. „Teď je rozdupané. Už mi zbylo osivo jen na jedno pole. To znamená, že i kdyby byly dobré žně, nebude výnos stačit na to, abych zaplatil dluhy. Mezek je mrtvý, pluh rozbitý. Je po všem.“

„Máte přece ještě dům a další budovy,“ poznamenal Ahab a kývl na půl míle vzdálenou farmu.

„Ty nestojí ani za zlámanou grešli,“ přidušeně řekl Gus Hanna. „Jestli nebudu moct splatit dluhy – a banka mi určitě nový odklad nepovolí – budu tu muset všechno nechat a začít někde jinde od píky.“

Ozvalo se skřípění kol a dusot. Z úžlabiny mezi kopci se vynořily dva kryté vozy. Každý táhlo šest mezků. Na kozlíku prvního z nich seděl ten starý muž, jemuž Ahab říkal Shaunsey. Spřežení druhého vozu bylo přivázáno ke korbě prvního.

„Já bych vaši farmu neoznačil jako bezcennou,“ řekl Jim Ahab opíraje se o pažby svých koltů. „Mohla by sloužit ke skladování bizoních kůží a solení, uzení nebo sušení bizoního masa. Vaše pozemky, Hanno, leží dost blízko hranic bizoního území, mohl by tady být stálý tábor pro lovce. To jim dává určitou cenu a…“

„Nejsem lovec bizonů,“ skočil mu Hanna do řeči. „Když jsem pověsil uniformu na hřebík, chtěl jsem obdělávat půdu.“

„To bude možné teprve tehdy, až na prérii nebudou žádná bizoní stáda, která pustoší pole. Jak jste se dostal k této půdě?“

Gus Hanna mávl rukou, čímž vyjádřil svou bezmocnost. „Když bylo toto území po bojích s indiány dáno k dispozici osadníkům, dostála vláda svému slovu a dala přednostní právo všem vojákům, kteří odsloužili celou službu v armádě. Mohli si vybrat, kde si založí farmu o sto šedesáti akrech půdy. Odjel jsem z Kansasu a jel jsem do Wyomingu, protože se tvrdilo, že tu je úrodná půda. O bizonech…“ „O bizonech vám ale nikdo neřekl,“ skočil mu Ahab do řeči. „Tak to obvykle s dary bývá. Mají dvě strany. Tu horší člověk uvidí, teprve až je otočí. A na to je nejdřív musí přijmout.“

Povozy zastavily na kraji pole. Shaunsey zatáhl za brzdu, slezl po předním kole z kozlíku a došel k nim. Zpod čepice mu po vrásčité tváři stékal pot.

Gus Hanna si všiml, že Shaunsey má divné oči. I Ahab je měl divné, ale oči toho starého muže byly jiné.

Možná to však byl jenom dojem.

„Zůstaneme tu přes noc,“ řekl Jim Ahab starému muži. „Vypráhni mezky a rozdělej oheň. Myslím, že všichni potřebujeme kávu,“ poznamenal, obrácen k Hannovi.

„Káva je tady vzácná a drahá,“ namítl Gus Hanna. „Ten, kdo žije jako farmář, si vystačí i s praženou pšenicí. Káva se tomu sice říkat nedá, ale je to pořád lepší než voda.“

„Zůstaňte tady a pojezte s námi!“ řekl Ahab a vzal svého hřebce za uzdu. „Máme ještě dost soleného masa a uzených jazyků. Na Východě se za to platí spousta peněz.“

Gus Hanna pohlédl ke své farmě a potom na povozy. „Dobrá, přijdu,“ prohodil. „Máte dvanáct mezků. Nepůjčili byste mi dva tak na hodinu, abych mohl odvléct mršinu toho mého?“

„Shaunsey vám při tom pomůže,“ řekl Jim Ahab. „Vypřáhni dva mezky z druhého vozu, Shaunsey, a přines řetěz, ať toho mrtvého mezka můžete přivázat.“

„To zvládnu sám,“ rychle řekl Gus Hanna, když se starý muž obrátil k vozům, aby vykonal Ahabovy pokyny se stejně chladnou tváří, s jakou zastřelil v obchodní stanici na Lodgepole Creeku Hogana.

Vzal si řetěz, přivedl mezky k mršině jeho zvířete, přivázal ji k řetězu a jeho druhý konec připevnil k postrojům mezků. Ti byli unavení a měli co dělat, aby ten náklad utáhli.

Gus Hanna jednoho vedl za ohlávku. Zatímco s ním šel – kolem farmy, k prohlubni vzdálené zhruba míli – pronásledovaly ho trpké myšlenky na budoucnost. Nevěděl, co si má počít. Bude se muset této půdy – své půdy – vzdát. Ale kam by měl jet? Co má dělat, až naposledy osedlá svého koně?

Potom pomyslel na to, že ještě nikdy nepotkal muže, jako byli Jim Ahab a Shaunsey. Bál se jich. Ahabovo pozvání vlastně přijal jen proto, že se cítil tak sám a ztracený od chvíle, kdy přišel o pluh, mezka a většinu osiva. Sám by teď vydržel, jen kdyby měl láhev whisky. Jenže tu neměl na své farmě už dlouho.

+ + + + +

Bylo pozdě odpoledne, slunce již stálo nízko. V táboře lovců bizonů praskal oheň. Jim Ahab hleděl svýma bledýma očima přes okraj hrnku s whisky na Guse Hannu.

„Co chcete dělat, jestli se budete muset vzdát své půdy?“ zeptal se a napil se.

„Pokusím se někde začít znovu,“ odpověděl Gus Hanna.

Tři muži seděli kolem ohně na bednách. Když povečeřeli uzené jazyky, šel Shaunsey na Ahabovu žádost k jednomu z vozů a přinesl láhev whisky a hrnky.

Gus Hanna doufal, že whisky mu uleví, ale ta naděje se ukázala jako klamná. Už pil třetí hrnek, ale beznadějnost jeho situace ho sužovala ještě víc.

„A jestli někde seženete půdu, tak ta hra, kterou jste už jednou prohrál, začne nanovo,“ řekl Ahab. „Bizoni vám rozdupají pole, nebo bude sucho, nebo přijde krupobití – a vy budete muset táhnout dál. Jak dlouho musíte pracovat na polích na dvě stě padesát dolarů?“

Gus Hanna přemýšlel. Teď, když měl v sobě whisky, uvažoval pomaleji. „Dva tři měsíce,“ odvětil. „Pokud všechno nezničí bizoni.“

Jimu Ahabovi se zajiskřilo v očích. „Tolik si vydělám za dva dny, když najdu dost velké stádo bizonů. Slyšíte, Gusi? Potřebuju společníka. Proč byste se k nám nedal? Byl jste u armády, takže střílet umíte. Ukážu vám, jak se zachází s velkorážní sharpskou. Dejte na mou radu: nechte pluh být a začněte s námi.“

Gus Hanna zavrtěl hlavou. „Já nejsem lovec bizonů,“ řekl. „Já nejsem…“

„Jste farmář – nebo jste každopádně byl, než vám bizoni všechno zpustošili,“ skočil mu Ahab do řeči. „ Chudý farmář. Jenže zabíjení bizonů by vám mohlo přinést bohatství. Na trzích v Cheyenne, Kansas City a Lubbocku se ještě pořád platí pět dolarů za kůži. A bizonů se na prériích pasou statisíce. Mohli bychom vaši farmu používat jako základnu, sušit tu bizoní kůže a potom je vozit do Cheyenne. Kromě toho mám smlouvu o zásobování posádky Fort David A. Russell masem – pětadvacet soudků za měsíc. V tomto obchodu je spousta peněz.“

„Já lovu bizonů vůbec nerozumím,“ bručel Gus Hanna. Ahab ho však nenechal mluvit dál. Vylil zbytek své whisky do ohně, hodil hrnek na zem a vstal. Odkulhal k vozu a vytáhl zpod plachty dlouhou pušku.

„Vsadím se, že jste už někdy sharpsku viděl,“ poznamenal a hodil zbraň Hannovi. Byla tak těžká, že zavrávoral, když ji chytil. Ahab se zasmál. „To není zbraň na hraní. Ale vy vypadáte, že máte dost sil. Jste urostlý, udržíte ji.“

Vzal Gusi Hannovi pušku z rukou a ukázal mu, jak se nabíjí.

„Sharpska má závěr, který se obsluhuje pákovým nabíjením. To zároveň slouží – podobně jako u winchestrovky – jako lučík spouště. Stažením pákového nabíjení se posune závěr dolů a potom lze nabíjet. Ta zbraň váží šestnáct liber. Díky stabilnímu závěru a nabíjení je uzpůsobená pro delší a větší náboje než winchestrovky, spencerovky a henryovky. Její ráže je 52-50-475. Kulka z tohoto náboje…“ vytáhl z brašny jeden náboj, „…srazí k zemi bizona i z na jednu a půl míle. Obyčejně se při lovu střílí do pěti set yardů, i když zaměřovačem se dá namířit až na dvě míle.“

Otevřel komoru, strčil do ní náboj a zase ji zavřel. Náboj zajel do komory s kovovým cvaknutím.

Ahab natáhl kohoutek.

„Bizoni výstřel téměř neslyší,“ poznamenal. „Dokud nevidí člověka – tedy dokud je střelec v úkrytu – zůstanou na místě, i když je padá kus po kuse celé stádo. Vidí jenom kouř a ten je nevyplaší.“

Obrátil se k Shaunseymu. „Vezmi si hrnek, odnes ho půl míle daleko a polož ho na nějaký kámen.“

Když se starý muž vrátil, ukázal Ahab na vzdálený cíl, který byl vidět jen proto, že se v paprscích zapadajícího slunce leskl.

„Myslíte, že byste ten hrnek dokázal zasáhnout winchestrovkou?“ zeptal se.

Gus Hanna zavrtěl hlavou.

„Tak dávejte pozor!“ Jim Ahab šel k vozu, položil dlouhou hlaveň sharpsky na kozlík, opřel si pažbu o rameno, pečlivě namířil a zmáčkl spoušť.

Třeskl výstřel a z hlavně vyšlehl plamen. Gus Hanna přivřel oči, aby lépe viděl. Hrnek se ještě pořád leskl. Minul, pomyslel si. Byl to příliš malý terč na tu velkou vzdálenost.

Vtom však hrnek zmizel a o vteřinu později se ozvalo cinknutí kovu o kov.

Ahab se usmál a při tom ukázal zuby. „Žádná dalekonosná puška nestřílí přesněji,“ podotkl a sundal pušku z vozu.

„Dobrá trefa,“uznal Gus Hanna. Posunul si klobouk do zátylku.

„Ano, ta rána byla dobrá – ale k ničemu. Kdybych trefil nějakého bizona, vyneslo by mi to pět dolarů. Za půl roku může dobré mužstvo ulovit pět až šest tisíc kůží. To při prodeji vynese dobrých třicet tisíc dolarů. Váš podíl by byl třetina, Gusi. Tolik peněz žádný farmář v životě pohromadě neuvidí.“

Podal Hannovi pušku.

„Mohla by být vaše,“ řekl. „Mám dvě. Kromě toho sedm set liber olova a pět soudků prachu, aby bylo možné vyrábět nové náboje. Střelivo tohoto kalibru je drahé. Samozřejmě znamená lov bizonů tvrdou práci, ale vyplatí se. Tak co, Gusi? Rozmyslel jste si to?“

Deset tisíc dolarů, pomyslel si Gus Hanna. Deset tisíc dolarů za půl roku. Kolik let by jako farmář musel pracovat, aby vydělal tuto částku? Ne, nikdy by se mu to nepodařilo, protože jediné stádo bizonů mohlo všechno zpustošit.

Pomyslel na tu dřinu na poli, na pot a na nuzný výdělek za tu práci. V té chvíli by uzavřel i smlouvu s ďáblem, jen aby unikl tomu bědnému životu, který vedl.

„Well, Jime!“ řekl, s rukou na sharpsce. „Máte nového společníka.“

+ + + + +

Té noci se Gus Hanna vrátil na farmu pozdě. Byl dost opilý, protože nezůstalo u jedné láhve whisky. Vypili ještě další dvě.

A Jim Ahab celou dobu vykládal o zbraních, o zabíjení bizonů – a lidech. Jeho myšlenky se točily jen kolem zbraní a pistolnických soubojů.

V houstnoucí tmě seděl u ohně – a svítily mu oči jako vlkovi, který se dostal do blízkosti plamenů. Vyprávěl o vyvražďování bizonů.

Gus Hanna ho poslouchal s nejasným zděšením, a pak byl příliš opilý na to, aby ještě chápal, jaký smysl mají lovcova slova.

Shaunsey po celou dobu mlčel. Gus Hanna si nevzpomínal, že by někdy promluvil od doby, co s Jimem Ahabem přijeli na Hannovy pozemky. Pil jenom málo, potahoval z dávno vyhaslé cigarety a hleděl do ohně.

Gus Hanna zapálil petrolejovou lampu, odepnul si revolverový opasek a pověsil ho i s kloboukem a sakem na skobu. Potom šel k malému umývadlu a chtěl si nalít vodu ze džbánu na umytí. Džbán však byl prázdný.

Nezbývalo mu nic jiného než jít ke studni a strčit hlavu do vědra se studenou vodou. Musel vystřízlivět. Již bylo po půlnoci a ještě před východem slunce měli vyrazit na sever, aby se dostali na území, kde se páslo velké stádo.

Protože nesvítil měsíc, vzal si Gus Hanna s sebou lucernu. Kolt si strčil za opasek. Potom klopýtal přes potemnělý dvůr ke studni, postavil lucernu na yard vysokou zídku a začal točit dřevěným rumpálem. Vědro postavil vedle lucerny a umyl se v něm. Voda byla chladná a probrala ho.

Vtom za sebou uslyšel šramot a s koltem v ruce se obrátil.

„Kdo je tam?“

Nějakou dobu dusaly kroky, načež se ze tmy vynořil Shaunsey. Nesl dvě prázdná vědra.

„To jsem já,“ poznamenal. „Mezci potřebují vodu.“

Gus Hanna něco zamumlal a dal si kolt zpět za opasek. „Prosím, vody je tam dost,“ prohodil. Utřel si rukávem obličej a dodal: „Nejsem zvyklý na tolik whisky. Od té doby, co jsem odešel z armády, jsem skoro nepil.“

Starý muž nabral vodu, ale neodešel.

„Chcete ještě něco?“ zeptal se Gus Hanna.

„Jestli jste chytrý, Gusi,“ odvětil Shaunsey tiše, když se přesvědčil o tom, že tam kromě nich nikdo není, „pak zůstanete na své půdě. Když vám Jim Ahab podal ruku, podal vám ruku ďábel. Opravdu, vím, co říkám. Znám Jima, jsem s ním dost dlouho. Je to zabij ák, který střílí pro zábavu. Pro něho není lov bizonů jenom výnosný způsob obživy jako pro ostatní. Zůstaňte u svého pluhu, Gusi, to pro vás bude lepší.“

„A proč s Jimem Ahabem jste, když toho o něm tolik víte?“

„Zachránil mě před šibenicí,“ odpověděl Shaunsey a vrhl na Hannu zvláštní pohled. „Na mých rukou je krev. Za to budu jednoho dne muset zaplatit, to vím. Jen mi poskytl odklad. Když tak nad tím přemýšlím, tak ani nevím, co je horší, jestli život, který vedu s Jimem Ahabem, nebo konec na šibenici.“

Zahákl si palce za svůj revolverový opasek a dodal: „Jim Ahab zastřelil víc bizonů, ale i mužů, než kdokoli jiný, koho znám. Zabíjení ho těší. A má schopnost přitáhnout k sobě zoufalce a zatracence. Možná s ním musím táhnout dál právě proto. Viděl jste tu jizvu na jeho tváři a jeho chůzi? Ta zranění mu způsobil jeden bílý bizon, kterého chtěl odkrouhnout. Stalo se to před pěti lety v Kansasu. Jim mi o tom jednou vyprávěl, když byl opilý a nedával si pozor na jazyk. Bylo to jedinkrát, kdy jsem ho slyšel mluvit o tom, jak přišel k těm zraněním. Jenže ten bizon mu nezanechal jizvy pouze na těle, ale i na duši. Mnohdy si říkám, že Ahab je šílený, že hledá toho bílého bizona. A dokud ho nenajde, rozdá si to s každým – když bude mít důvod sáhnout po koltu.“

Shaunsey přikývl, jako by tak chtěl svým slovům dodat důraz. „Jednoho dne,“ poznamenal, „ho jeho nenávist a žízeň po krvi připraví o rozum – a pak bude nebezpečný pro všechny, kdo budou poblíž – ať už přátelé nebo nepřátelé. Přemýšlejte o tom, Gusi. Máte čas do východu slunce.“

+ + + + +

Bylo to přesně tak, jak Jim Ahab předpovídal. Stádo bizonů v údolí Blue Grass Creeku – Gus Hanna odhadoval, že jich je pět set až tisíc – si dvou mužů, kteří se k němu přiblížili na dvě stě padesát kroků, nevšimlo.

„Běžte tam, Gusi,“ tiše poznamenal Ahab a ukázal mu, kam má jít. „Asi padesát kroků ode mě. Myslete na to, co jsem vám řekl včera, a jednejte podle toho!“

Leželi vedle sebe na skalnatém bradle, na němž rostly duby a topoly a z něhož viděli celé údolí.

Gus Hanna jen mlčky přikývl a plížil se dál. Sharpsku táhl za sebou. Na ramenou nesl dva nábojové opasky, každý se sto dvaceti náboji ráže 52 a dvě polní láhve s vodou na chlazení pušky.

Ještě měl v uších Ahabovy pokyny.

„Poslouchej mě, Gusi!“ řekl Ahab, když večer seděli u ohně. „To nejdůležitější je udržet stádo na místě. Připlížíme se k němu tak blízko, jak to jen půjde, tak, aby vítr foukal proti nám Dvě stě až dvě stě padesát yardů je ideálních. Čím blíž, tím líp. Jako podpěry pro pušky si předtím vyrobíme vidlice. Jinak je při takovém mnoho hodin trvajícím střílení sharpska příliš těžká, namáhá svaly a znemožňuje přesné míření.“

Chvíli pozoroval stádo, načež řekl: „Jako první oběť si vybereme skupinky pasoucí se stranou od hlavního stáda. Já vystřelím první a oddělám vůdčího býka. První bizon, který se pokusí utéct, musí být zastřelen. Pach krve bizony kolem něho možná vyplaší, pak bychom museli střílet rychle a přesně. Každá kulka musí trefit. Jestli se některé zvíře rozběhne, strhne s sebou celé stádo. A ještě něco k tomu, kam máš mířit: Kulka nemá zasáhnout srdce, ale plíce. Proto miř za lopatky. Pokud kulka trefí zvíře do plic, zůstane stát na místě, dokud nepadne, když ho však zasáhneš do srdce, ještě míli poběží a strhne s sebou stádo. Pokud trefíš přesně, bizon se poleká, vyskočí – a zastaví se. A ty uvidíš krvavou pěnu u huby. Ostatní zvířata neutečou, protože zasažený bizon nebude prchat. Po chvíli začne vrávorat a pak se skácí na zem.“

Gus Hanna se napil kávy s whisky a zamumlal: „To je zatraceně krvavý kšeft.“

„Než začneš mluvit o krvi, tak počkej , až budeš s Shaunseym stahovat kůže,“ řekl Ahab a zasmál se. „To je totiž váš úkol. Shaunsey pojede hodinu za námi s vozem a párem mezků z druhého vozu. Naučí tě, jak stahovat z bizonů kůži.“

To všechno teď měl Gus Hanna v hlavě, když se plížil podél hřebene a hledal úkryt. Potom našel velký balvan, vrazil podpěru do země, položil nábojové opasky a láhve vedle sebe, nabil sharpsku a připravil se. Položil hlaveň do vidlice a čekal na Ahabův první výstřel.“

Nemusel čekat dlouho. Údolím třeskla sharpska. Jeden velký bizon v houfu pasoucím se kousek od stáda vyskočil, zapotácel se a s žuchnutím se svalil na zem.

Gus Hanna očekával, že stádo okamžitě vyrazí cvalem pryč, avšak nic se nestalo. Slyšel sice neklidné bučení, ale stádo zůstalo tam, kde bylo. Jenom jedno zvíře poblíž zastřeleného bizona zvedlo ocas – na znamení k útěku.

Gus Hanna bleskově namířil za lopatky toho velkého zvířete a zmáčkl spoušť. Zaduněla rána a Gus Hanna ucítil zpětný náraz. Viděl, jak jeho oběť trhla hlavou, vteřinu stála v té nepřirozené pozici a pak se zhroutila, jako by jí někdo podtrhl nohy.

Gus Hanna však už neměl čas dál přemýšlet o tom, jak je tato práce krvavá. Nezbývalo mu nic jiného než střílet, nabíjet, střílet. Mohlo se stát, že stádo se dá na útěk. Proto chtěli postřílet co nejvíc bizonů v co nejkratší době.

Prvních deset, dvanáct bizonů, které srazili k zemi, ještě Gus Hanna počítal, potom to však vzdal. Kolem něj se vznášel kouř z výstřelů, který na jazyku chutnal jako stará měděná mince. Hlaveň sharpsky byla tak horká, že si o ni málem popálil ruce. Foukl do ní, nalil na ni vodu a musel čekat, než se ocel začala ochlazovat. Pak strčil do komory nový náboj. Seděl, levým ramenem se opíral o skálu a mezi roztaženýma nohama se mu hromadilo stále více prázdných nábojnic.

Střílet, nabíjet, střílet. Natahovat kohoutek, stahovat pákové nabíjení, to všechno pořád dokola.

Gus Hanna to dělal automaticky. Zaměřovač, kterým mířil, se mu začal vlnit před očima. Měl vyschlá ústa.

A pak se stádo splašilo. Možná byl pach krve příliš silný. Bizoni se rozběhli, cválali se skloněnými hlavami a zvdiženými ocasy údolím, které se chvělo pod údery jejich kopyt.

Během minuty byl ze stáda vidět jen oblak prachu. Země byla poseta nesčetnými mršinami.

Gus Hanna si posunul klobouk do zátylku. Pravé rameno, paže a dlaň ho bolely tak, že se za běžícím stádem díval bez lítosti.

Posbíral prázdné nábojnice, strčil je do nábojových opasků a ty si pověsil na rameno. Pak vzal pušku a šel k Jimu Ahabovi.

Ten byl zpocený a měl ztrhanou tvář. Gus Hanna bezděky napadlo, jestli tak vypadá i on. Muž v černém vstal, opřel si ruce o slonovinové pažby koltů a rychle oddechoval. Nebylo to vyčerpání, co měl ve svých bledých očích, ale uspokojení.

„Kolik času uplynulo od té doby, co padl první výstřel?“ chraplavě se zeptal Gus Hanna.

„Půldruhé hodiny,“ odvětil Ahab. „Vsadím se, žes ztratil pojem o čase. Vypláchni si ústa, ať se zbavíš pachuti. A potom se napij. Po střílení má člověk žízeň. Kolik jsi vystřílel nábojů?“

„Devadesát jedna,“ odvětil Gus Hanna.

„To může být takových sedmdesát bizonů. To je dobrý výsledek. Já sám jsem jich oddělal tak osmdesát. To je dohromady sto padesát zvířat. Ty a Shaunsey budete muset dva dny tvrdě pracovat, než je stáhnete.“ Jim Ahab na něj pohlédl přivřenýma očima. „Cos cítil při střílení, Gusi?“ tiše se zeptal.

Gus Hanna postavil láhev na zem a vyplivl vodu. „Ze ta sharpska má stejnou váhu jako stejně dlouhý kus kolejnice.“

„A – potom?“

„Když to chceš vědět: Cítil jsem se pak prázdný a vysílený. Proklatě prázdný.“

Ahabovi se na tváři objevil jeho podivný úsměv, který nikdy nedorazil do jeho očí. „Pojďme k vozu, načneme další láhev.“.

Gus Hanna viděl, že Shaunsey mezitím přijel s vozem a mezky a čekal za hřebenem.

Hanna vrávoral za Jimem Ahabem dolů ze svahu. Prázdné láhve, které mu visely přes rameno, při každém kroku klepaly o sebe. Bylo mu špatně. Teď, když vše skončilo a probral se z otupení, zůstala nevolnost. Pokoušel se myslet na dolary, které toho dne vydělal.

„Podej mi láhev whisky,“ řekl Jim Ahab Shaunseymu, zatímco strkal pušku pod plachtu. Otevřel láhev, chtěl ji zvednout ke rtům, ale pak se zarazil a podal ji Gusi Hannovi. Ten se vděčně napil. Ostrá whisky mu vyhnala pachuť z úst. Teď mohl znovu volně dýchat.

„Na odpočinek není čas,“ řekl Jim Ahab Gusovi a Shaunseymu. „Dejte se do práce! Gusi, Shaunsey ti ukáže, jak se to dělá. Já jedu do tábora a přivezu druhý vůz.“ Otočil se k Shaunseymu a dodal: „Budeme mít víc kůží, než se dá odvézt jedním vozem. V noci se utáboříme tady a všude rozděláme ohně. Nechci, aby se k mršinám připlížili vlci a roztrhali kůže.“

Shaunsey přikývl a slezl z kozlíku, zatímco Jim Ahab šel ke svému koni a vyšvihl se do sedla. Pobídl koně ostruhami a cvalem vyjel k jejich provizorní základně.

„Tak co,“ zavrčel starý muž, když si sundal čepici a utřel si zpocené čelo, „bavilo tě zabíjet?“

„Ne,“ řekl Gus Hanna a hodil pušku, nábojové opasky i láhve do vozu.

„Musel ses ale osvědčit,“ podotkl Shaunsey, „jinak by ti Jim nedal napít z láhve dřív, než se napil sám. To ještě nikdy neudělal, pokud si vzpomínám.“

Nasadil si čepici na hlavu, zkontroloval, jestli je vůz zabrzděný, a šel k bočnici. „Pomoz mi přinést řetězy,“ řekl Gusovi. „Ukážu ti, jak se bizoni stahují. Když nemáš mezka, tak je to otročina – a s mezkem stejně tak. Ale s našimi mezky to jde rychleji a jednodušeji.“

Naložili na mezky těžké řetězy a vedli zvířata do údolí řeky. U prvních bizonů zastavili.

Shaunsey vytáhl z pochvy nůž bowie. Jeho čepel byla zbroušená do tenka, byla však ostrá.

„Tak, teď se dívej!“ řekl Gusi Hannovi a dal se do práce.

Podle jeho pohybů bylo vidět, že to dělal už tisíckrát. Rozřízl kůži bizona na břiše od krku až po kořen ocasu a takto rozřízl i nohy a krk.

Kůže na přední a zadní noze na jedné straně se uvolnila a Shaunsey ji zahákl za řetěz, který připevnil k postroji mezka.

„Povedu mezka a tak budu pomalu z bizona stahovat kůži,“ řekl Shaunsey, „zatímco ty budeš nožem nařezávat místa, kde kůže nepůjde stáhnout. Budeme se střídat. Jednou povedu mezka já, podruhé ty.“

Gus Hanna zavrčel a dal se do práce. Byl až po lokty v teplém mase, tuku a krvi. Ze zápachu mršin se mu dělalo špatně, ale nedal na sobě nic znát. Kromě toho se bizoní kůže jen hemžila blechami, a proto si je musel neustále smetávat z rukou.

Přesto pracovali rychle, a když se Jim Ahab vrátil s druhým vozem, už měli stažených tucet bizonů. Pracovali do tmy, pak zapálili šest ohňů kolem mršin, aby drželi vlky od nich.

Gus a Shaunsey se pak umývali ve vědru, zatímco Jim Ahab seděl na prázdném soudku u ohně a čistil sharpsky a winchestrovku.

„Držels někdy v ruce takovou pušku?“ zeptal se a hodil winchestrovku Hannovi, který přišel k ohni.

Byla to puška model 1873 – s delší hlavní než obyčejná karabina. Gus Hanne hned poznal, jak dobře sedí v rukou. Na pažbě byla stříbrná destička s vyrytými písmeny J.A., iniciálami jména Jim Ahab.

„Povedený kousek,“ zamumlal Gus Hanna a podal mu winchestrovku zpátky.

„Takové se říká One of one thousand,“ poznamenal Ahab, „protože jenom jedna z tisíce pušek je vyrobená tak pečlivě. Tato zbraň člověka nikdy nenechá ve štychu.“

Pohladil tmavě se lesknoucí ocel. „Myslím, že bych střílel bizony, kdybych za to nedostal ani cent,“ řekl. „Ten pocit, být pánem nad životem a smrtí, je víc než všechno zlato, z kterého kdy ve Washingtonu vyrazí mince.“

Gus Hanna neopětoval Shaunseyho pohled, který cítil. Pomalu si oblékl košili a kabát a posadil se k ohni. Z kávy se kouřilo. K večeři měli červené texaské fazole a uzené bizoní jazyky. Gus si nabral do talíře, nalil si kávu a vzal si suchar.

„Myslím, že máme dvě modré kůže,“ prohodil Shaunsey.

„A nejméně jednu bobří kůži,“ přikývl Jim Ahab. Pak to vysvětlil Gusi Hannovi. „Kůže, které mají barvu bobřích kožešin nebo modrý odstín, jsou vzácné a mnohonásobně dražší. Modrá kůže vynese od šestnácti po osmnáct dolarů, bobří kůže dokonce pětasedmdesát.“

„Ale nejcennější ze všech je kůže bílého bizona,“ poznamenal Shaunsey. „Ta při prodeji vynese něco mezi tisícem až dvanácti sty dolarů.“

Jim Ahab prudce trhl hlavou. Výraz jeho tváře se změnil. Přivřel oči, ústa měl sevřená. Najednou napjal všechny svaly, jako by byl připraven vyskočit.

„Cos to říkal?“ otázal se Shaunseyho.

„Znám lidi,“ pokračoval nevzrušeně starý muž, „kteří mnoho let svého života strávili hledáním jednoho jediného bílého bizona. Zapomněli na všechno ostatní a byli jako posedlí…“ Zatímco mluvil, hleděl na svůj talíř. Ulomil kousek sucharu a vybíral jimi fazole.

„Jez a nemluv o věcech, kterým nerozumíš,“ řekl Jim Ahab nebezpečně tiše. Gus Hanna spatřil v jeho očích jiskry, které už znal. Nepochyboval o tom, že Jim Ahab by mohl být nebezpečný. Pod maskou zdánlivého klidu se skrýval oheň, který mohl při sebemenším podnětu vyšlehnout.

„Když každý den vidíš jisté věci, tak o tom začneš přemýšlet,“ vyhýbavě zamumlal Shaunsey.

„Radši přemýšlej nad tím, jak zítra budete pokračovat,“ skočil mu Jim Ahab do řeči. „Až bizony stáhnete, pošleme soudky s nasoleným masem do Fort D. A. Russell. Máme smlouvu a tento měsíc jsme se beztak opozdili.“

„Ty chceš jet do pevnosti, Jime?“ otázal se Gus Hanna. „Možná tam narazíš na Latimorovy a to by…“

„Ještě nikdy jsem se neskrýval,“ skočil mu Ahab do řeči, téměř nepřátelským tónem. „Když si se mnou někdo bude chtít zastřílet – jeho věc.“

„Ano,“ polohlasně prohodil Shaunsey. „Jim se žádnému souboji nevyhne.“

„Shaunsey, už mám těch tvých řečí plné zuby,“ zavrčel Ahab. „Drž hubu, nebo ti do ní nacpu syrovou bizoní kůži.“

Vstal a přikulhal k bližšímu vozu. Ozývaly se zvuky prozrazující, že otevírá láhev whisky.

„Touží po pistolnickém souboji,“ zamumlal Shaunsey. „Znám ho, Gusi. Zabíjení bizonů rozdmýchává žár, který vněm doutná. Pohled na krev ho uvádí do transu. Potom nedojde klidu, dokud nenajde soupeře, který by mu dal důvod vytasit.“ „Byl takový vždycky?“ zeptal se Gus Hanna.

Starý muž pokrčil rameny.

„Co ho znám tak ano. Přenáší svou nenávist k tomu bílému bizonovi, který ho tak zřídil, na lidi, které potká. Na mě ne, protože jsem mu užitečný. A na tebe také ne, protože vůči tobě, jak se zdá, cítí něco jako přátelství. A něco takového jsem u něho ještě neviděl.“ Starý muž zachmuřeně dodal: „Ale kdo ví, jak dlouho to vydrží. Ta nenávist k tomu zvířeti, které chtěl zabít a které skoro zabilo jeho, ho připravila o rozum. Znáš příběh krále Ahaba z bible? Byl troufalý vůči Bohu. A jaký byl jeho konec? Zřítil se ze zdi a psi lízali jeho krev. Přesně tak jednoho dne dopadne Jim Ahab. Ale do té doby ještě často sáhne po koltu, ještě mnohokrát prolije krev.“

Hlas toho starého muže přešel do chraplavého šepotu. Ve tváři se mu mihotala zář plamenů. Oči měl červené a zvedl ruce jako k přísaze. Gusovi Hannovi přeběhl po zádech mráz.

Vypil kávu a řekl. „Jdu si lehnout. Zítra bude těžký den.“

Výraz v Shaunseyho tváři se změnil. Teď už vypadal pouze unaveně.

„Každý z nás bude tři hodiny hlídat,“ upozornil lhostejným hlasem. „Ohně musí pořád hořet, aby zahnaly vlky. Probudím tě, až budeš na řadě.“

Gus Hanna přikývl, vstal a šel ke svému lůžku. Lehl si na přikrývky a dal si pod hlavu sedlo. Obličej si zakryl kloboukem a čekal, až usne.

Půda byla zarostlá krátkou, měkkou trávou a ještě z ní sálalo teplo. Gus Hanna však měl příliš vysílené svaly na to, aby mohl nalézt klid. Cítil pach bizoní krve, jímž mu načichly šaty, a proto nemohl usnout.

Po chvíli uslyšel kroky. Jim Ahab přikulhal zpět k ohni. Pak se ozval jeho hlas: „Jednou, když jsem byl opilý, jsem ti ten příběh vyprávěl, Shaunsey…“

„A teď mě nenávidíš, protožes mi ho řekl,“ odpověděl starý muž.

„Ne,“ zavrčel Ahab. Uplynulo několik vteřin, než dodal: „Ale jestli chceš zestárnout, tak ho nikomu dalšímu nevyprávěj.“

+ + + + +

Pevnost pojmenovaná podle Davida A. Russella ležela pouze několik mil na sever od trati Union Pacific. Byla postavena v roce 1867 na ochranu proti Siouxům, Čejenům a Arapahům a byla považována za jednu z největších pevností na severní prérii. Měl palisády a mohutné bastiony. Nad cvičištěm vlála americká vlajka, a když se Gus Hanna na kozlíku otočil, spatřil v bráně pevnosti dělo stojící vedle stožáru, ze kterého se večer a ráno střílelo – když se vytahovala nebo stahovala vlajka.

Přivezli pětadvacet soudků soleného masa. Nedůvěřivý vrchní seržant nechal několik soudků otevřít a prozkoumat jejich obsah, teprve potom jim zaplatil. Teď jeli k tábořišti společnosti Du Bois obchodující s kožešinami, která měla své budovy poblíž pevnosti. Stály tam i další domy a chaty.

„Za modré kůže a bobří kůže vám zaplatím patnáct a šedesát dolarů – ceny už nejsou tak vysoké jako před dvěma, třemi lety,“ poznamenal obchodník k Jimu Ahabovi. „Zbytek vezmu za pět dolarů za kus.“

Gus Hanna dostal podíl dvě stě padesát dolarů. Tolik peněz nikdy neměl – kromě úspor, které po propuštění z armády utratil za farmářské nářadí, zrní a mezka.

„Teď jsi zámožný člověk,“ řekl mu Jim Ahab s úsměvem. „Můžeš kolem sebe rozhazovat peníze.“

„Neutratím z toho ani cent,“ řekl Gus Hanna. „Chci zbohatnout.“

„Doufám, že ode mě nečekáš, že za tebe zaplatím whisky,“ řekl Jim Ahab a rozesmál se. „Já se teď jdu napít. Najdeš mě v saloon Bella Union.“

„Hej, počkej!“ zvolal za ním Gus Hanna a strčil si peníze do brašny saka. „Nemusím začít šetřit zrovna dneska.“

Když vyšli po schodech saloonu, seskočil z chodníku před saloonem Bella nějaký mladík, překvapeně pohlédl na Jima Ahaba a běžel pryč.

V jeho pohledu bylo zděšení.

„Co se děje?“ zeptal se Gus Hanna a otočil se k Ahabovi, který zůstal stát na schodech a hleděl za mladíkem.

„Nic, vůbec nic,“ odpověděl Jim Ahab, ale výraz jeho tváře teď byl jiný.

„Kdo to byl?“ zeptal se Gus Hanna, zatímco Ahab vyšel poslední schod.

„Takový poskok z nájemní stáje za saloonem. Když mu dáš půl dolaru, bude hrát na starou foukací harmoniku a skákat při tom, dokud nepadne vyčerpáním. Dělá i poslíčka…“

„Dám půl dolaru za něco lepšího: za whisky,“ poznamenal Gus Hanna. „Až dneska večer vypiju všechnu whisky, kterou jsem si musel odepřít, protože jsem neměl peníze, budeš mě muset naložit na vůz.“

„Předsevzal sis toho dost,“ řekl Ahab. „Tak pojďme! První doušek whisky vždycky chutná nejlíp – a člověk nikdy neví, jestli se dostane i k druhému.“

Postrčil Guse Hannu před sebou dovnitř. V místnosti bylo asi tucet mužů, lovců bizonů a vojáků. Stál tam dlouhý výčepní pult, karetní stoly, plivátka a starý klavír. Nad barem bylo zrcadlo, ze stropu visely petrolejové lampy a na stěně byla bizoní hlava. Byl tam cítit tabákový kouř, whisky, pot a vlhké piliny, jimiž byla posypaná podlaha.

„Láhev whisky a dvě sklenice,“ řekl Jim Ahab barmanovi a položil levou dlaň na pult, rozhlížeje se při tom po místnosti.

Když hovořil, všichni utichli. Několik lovců bizonů, zarostlých, v začouzené kůži oblečených mužů, kteří i v saloonu měli po ruce své sharpsky, se otočilo k Ahabovi.

„Nalij obě sklenice až po okraj!“ dodal Jim Ahab. Barman ho poslechl, postavil vedle sklenic láhev a šel k druhému konci baru.

Ahab vzal svou sklenici a řekl: „Na whisky, na dolary – a na bizoní kůže, které nám vydělávají!“

Do mlčení, které bylo naprosté, zaskřípěly dveře. Gus Hanna, který právě vzal svou sklenici, se zarazil.

Když se ohlédl přes rameno, spatřil, že do saloonu vešli tři muži. Jednoho z nich hned poznal. Byl u toho, když Jim Ahab zastřelil v obchodní stanici na Lodgepole Creeku nejmladšího z bratří Latimorových. Gus Hanna si vzpomínal na jeho jméno. Jmenoval se Elliot.

V tom samém okamžiku věděl, kdo jsou ti dva další, přestože je neznal. Jednalo se o Franka a Wadea Latimorovy. Byli podobní svému bratru Johnnymu, jen byly jejich tváře tvrdší a vrásčitější.

Měli na sobě zanedbané šaty, jejich boty byly od bláta. Cípy kabátů měli vyhrnuté nad pažby koltů. Nebylo pochyb o tom, proč přišli.

„Jím Ahab?“ zeptal se muž s krátkou, nazrzlou bradkou.

Gus Hanna pomalu odložil sklenici na výčepní pult. Koutkem oka viděl, že se Ahab otočil. Nato řekl: „To jsem já. Kdo to chce vědět?“

„Frank Latimore,“ odvětil zrzek. „Hledal jsem vás všude, ale trvalo to zatraceně dlouho, než jsem vás našel.“

„A co ode mě chcete?“

„Mé jméno vám řekne, co od vás chci. Zastřelil jste mého bratra. Teď žádám za jeho život váš.“

„Váš bratr se choval jako šílenec,“ odvětil Jim Ahab s dlaněmi u koltů. „Kdybyste ho včas naučili sázet při pokeru opatrněji, mohl být dneska naživu. Zastřelil jsem ho v sebeobraně…“

„To pro vás pravděpodobně nebylo příliš těžké,“ skočil mu Latimore do řeči. „Byl mladý, příliš mladý na souboj s takovým pistolníkem. Teď budete mít příležitost bojovat s muži.“

„Jste tři,“ začal Jim Ahab, ale zrzavý muž mu znovu skočil do řeči.

„A vy jste úplně sám, Jime Ahabe. S vrahem nemůžeme mít slitování.“

„Není sám,“ ozval se Gus a při tom se otočil. Palcem odhákl bezpečnostní kryt kohoutku koltu.

Latimore se obrátil k Elliottovi, aniž spustil Ahaba z očí. „Byl tehdy na Lodgepole Creeku?“

„Vzpomínám si, že přišel dovnitř těsně předtím, než padly výstřely,“ odvětil Elliot. „Ale nezasáhl do boje. Ten, který zastřelil Hogana, byl starší.“

„Proč se chcete plést do něčeho, co se vás netýká?“ otázal se Latimore Guse Hanny.

Ten cítil, jak mu vyschlo v hrdle. Nepochyboval o tom, že v několika vteřinách bude muset přejít po úzkém mostě vedoucím přes propast. Karty však byly vyloženy, to věděl. Nesměl Jima Ahaba nechat ve štychu. Ten byl patrně s koltem rychlejší než všichni pistolníci, které Gus Hanna kdy potkal – proti třem ale uspět nemohl. Přinutil se, aby jeho hlas zněl klidně, když řekl: „Je to prostě tak, že jsme společníci. Kromě toho je poměr dva ku třem lepší než jedna ku třem.“

„Je to váš život,“ přidušeně pronesl Frank Latimore. „Je po vás!“

Poslední slova zvolal a sáhl po koltu.

Pět vteřin se v saloonu Bella Union střílelo.

Gus Hanna trhl pravou rukou ke koltu, jakmile sáhl po zbrani Latimore. Ovšem rychlejší než on a než všichni ostatní byl Jim Ahab. Jeho dva kolty připomínaly stříbrné blesky. Jakmile je dostal do vodorovné polohy, měl už ukazováčky na spouštích a palci pustil natažené kohoutky.

Střela z pravého revolveru zasáhla Franka Latimorea mezi oči, ještě než namířil svůj revolver. Náraz mu otočil hlavu, potom se napůl obrátilo i tělo a nato se skácel na zem.

Kulka z Ahabova levého koltu trefila Elliota do hrudi a její náraz ho odhodil na stěnu vedle dveří. Vrávoral, dokázal se však udržet na nohou.

Gus Hanna a Wade Latimore stříleli příliš rychle. Gus Hanna cítil, jak mu kulka proletěla kolem tváře. Jeho vlastní střela zasáhla Latimorea do levého ramene, otočila ho a srazila ho k zemi. Kolt vyletěl Latimerovi z ruky a spadl pod stůl.

Těsně vedle Guse Hanny ještě zaduněly Ahabovy postříbřené kolty. Kulky zasáhly Elliotta do srdce. Sklonil ruku s revolverem a svezl se po stěně na podlahu.

Wade Latimore seděl na podlaze, levé rameno si držel pravou rukou. Vyděšeně hleděl na oba muže, kteří stáli s kouřícími kolty před výčepním pultem. Pohlédl přes svého bratra na Elliota, a když viděl, že oba jsou mrtví, opřel se bradou o hrudník.

„Tam je ještě jeden naživu,“ řekl Jim Ahab tvrdým hlasem. Zamířil na Wadea Latimora, avšak Gus Hanna mu položil ruku na rameno.

„Nech to být!“ zamumlal. „Už vyteklo dost krve! Nech toho, Jime!“

Ahab opětoval jeho pohled. Jiskry v jeho očích pomalu vyhasly. „Dobrá,“ řekl, „když myslíš. Ale nechat nepřítele naživu znamená zahrávat si se smrtí. Možná budu jednoho dne litovat, že jsem ho ušetřil.“

Otočil si postříbřené kolty kolem prstů a dal je do pouzder.

„Někdo by měl z pevnosti přivést marshala,“ prohodil k barmanovi, který přikývl. Pak si vzal svou láhev whisky a nalil si sklenici až po okraj.

+ + + + +

Po cestě na Gusovu farmu jeli s vozy vedle sebe. Přesto dlouho nemluvili. Marshal z Fort Russell, seržant s knírem, přišel do saloonu Bella Union s půlkou setniny pěšáků. Nechal je být, protože příliš mnoho svědků potvrdilo, že jako první sáhli po zbrani Latimorové. Smlouva o dodávkách bizoního masa armádě však byla ukončena. Wade Latimore byl eskortou odveden do vězení pevnosti.

„To ti nikdy nezapomenu, Gusi,“ náhle poznamenal Jim Ahab do skřípění kol, jež je doprovázelo. „Neváhal ses postavit na mou stranu. Takto by nejednalo mnoho lidí. Získal jsi dnes večer přítele a nevím, co by se muselo stát, abys ho ztratil.“

„Jsme společníci. K čemu taková slova?“ řekl Gus Hanna. Unaveně seděl na kozlíku, nohama se zapíral o podlážku a lokty měl položené na kolenou. Dlouhé uzdy držel volně.

„Většina mužů couvne, když jde do tuhého,“ řekl Ahab. „Nikdo neriskuje rád kvůli druhému – a při každém pistolnickém souboji se někdo dostane do věčných lovišť. Mnozí raději nechají přítele ve štychu, než…“ Nehovořil dál a chopil se láhve whisky, která stála na kozlíku vedle něj. Podal ji Gusovi.

„Vymyj si pachuť z úst,“ podotkl. V saloonu po přestřelce pil whisky jen on, Gus Hanna ne. Pak řekl: „Jen v armádě se v boji člověk může spolehnout na kamarády. Mně se v armádě líbilo.“

„Nevěděl jsem, žes nosil uniformu.“

„Ano. Jenže jsem ji zase svlékl, protože mi žold připadal příliš nízký. Na tu dobu ještě stále vzpomínám. Své nejspolehlivější kamarády jsem měl v kavalerii. Když jsem armádu opustil, už jsem nenašel žádné přátele.“

Sáhl po láhvi, kterou mu Gus podal zpět, a napil se.

„Proč jsi tak zamlklý?“ zeptal se. „Vadí ti to, že jsme přišli o tu smlouvu s pevností? Vyděláme dost peněz i bez ní. Možná je dobře, že ji vypověděli. Kvůli ní jsme museli být v okolí Fort Russell. Teď jsme volní a můžeme na sever, na Powder River, kde jsou největší stáda bizonů. Říkám ti, že toto léto postřílíme ještě pět tisíc bizonů a v zimě deset tisíc. Na jaře budeme bohatí, velmi bohatí!“

„A co si s těmi penězi počneš?“ zeptal se Gus Hanna. „Otevřeš si saloon v Cheyenne nebo v Kansas City?“

Jim Ahab na něj nechápavě pohlédl. „Budu dělat to, co jsem dělal vždycky. Střílet bizony a prodávat jejich kůže.“

„A až nebudou bizoni?“

Ahab se zasmál. „Pořád nějací budou. Pasou se na prérii po milionech a jenom čekají na to, až je někdo zastřelí.“

„Co tě vlastně přivedlo na sever? Mluvils o tom, žes předtím střílel bizony v Kansasu a Texasu. Proč ses přesunul do Wyomingu?“

„Protože je tu víc bizonů a dají se lehčeji střílet než jinde.“

„Je to jediný důvod?“ zeptal se Gus Hanna.

Jim Ahab se k němu prudce obrátil. Přivřel oči, ve kterých se mu zračila nedůvěra.

„Co tím chceš říct?“

„Říkal jsem si, že třeba máš jiný, důležitější důvod,“ odvětil Gus. Po chvíli dodal: „Tehdy v noci po mém prvním lovu bizonů, když jsi Shaunseyho varoval, aby tvůj příběh nenevyprávěl nikomu dalšímu, jsem ještě nespal.“

„Takže tys všechno slyšel?“ Minutu bylo ticho až na skřípění a rachot kol a os a frkání mezků. Gus Hanna se zvyšujícím se neklidem čekal. Věděl, jak nevypočitatelný Jim Ahab je.

„Před lety,“ řekl po tom mlčení Ahab a levou dlaní si promnul zjizvený obličej, „mi to udělal jeden bizon – bílý bizon, jehož kůži jsem chtěl ukořistit. Tehdy jsem ještě příliš neuměl zacházet s sharpskou – lovil jsem z koně winchestrovkou. Dostal jsem se příliš blízko k tomu bílému bizonovi, protože mého koně v nejdůležitějším okamžiku splašil jiný bizon.“

Pomalu, ztěžka, jako by musel bojovat sám se sebou, Jim Ahab vyprávěl. V rukou tiskl uzdy tak silně, že mu zbělely klouby prstů.

„Kdo to sám nezažil, neví, jakou sílu má bizon. Ten kolos sklonil hlavu, nabral mě a koně na rohy a vymrštil nás do vzduchu. Ztratil jsem winchestrovku. Kůň mi spadl na nohu a ta se zlomila. Pak se bizon vrhl ke mně. Viděl jsem jeho oči, byly krví podlité. A rohy, křivé, šedé, jako z kamene. Tasil jsem kolt, ale to už mi dupl do obličeje. Do očí mi tekla krev, takže jsem toho moc neviděl. Střílel jsem, stále jsem střílel a musel jsem ho trefit, protože ustoupil. Určitě by mě znovu napadl, kdyby nepřitáhl jeho pozornost můj těžce raněný, řehtající kůň, který bil kopyty kolem sebe. Zadupal ho do země, probodal ho rohy. Já si mezitím utřel krev z tváře. Ty rány bolely, jako by to někdo vypálil žhavým železem. Nejasně jsem viděl obrovského bílého bizona. Jeho chundelatá srst byla rudá koňskou krví, rohy se leskly. Stál tam se skloněnou hlavou, frkal, hrabal kopyty a snažil se mě najít.

V těch vteřinách – kolt by mi tenkrát příliš nepomohl – přijeli ti dva muži, s nimiž jsem tehdy lovil, přes kopec a všechno to viděli. Několikrát vystřelili. Nedomnívám se, že toho bizona trefili. Aspoň ale odcválal za prchajícím stádem.

Týden jsem ležel v krytém voze. Noha se sice zahojila, ale od té doby kulhám. To nejhorší mě teprve čekalo: podívat se na sebe v zrcadle. Bizoní kopyto zanechalo jizvy na polovině obličeje. Když jsem si všiml, jak se na mě dívají jiní lidé, došlo mi, že budu do konce života vyvrženec.“

Jim Ahab hleděl očima, ve kterých jako by byl stín, do dáli. Sáhl po láhvi whisky, ale zase ji postavil na kozlík, aniž se napil. Místo toho si olízl rty.

„Od té doby myslím jenom na jedno: na toho bizona, který mě tak zřídil. Musím ho odpravit. Jinak nebudu mít klid. Krátce po tom jsem potkal Shaunseyho. A tak jezdíme spolu. Ještě jsem měl peníze, a tak jsem koupil dva vozy, spřežení, sharpsky, prach a kulky. Takto vybaveni jsme se vydali za tím bílým bizonem. Stále ho hledám a vím, že ho jednou najdu. Stáda bizonů často táhnou stovky mil jižním nebo severním směrem. To se řídí podle ročního období a počasí. V létě se stahují na na severní prérii – a proto jsem tady.“

V jeho očích se zajiskřilo, když dodal: „Nenávidím toho bizona, nenávidím ho víc, než všechno, co jsem kdy nenáviděl. Nenáviděl bych ho, i kdybych byl v pekle. Chci vidět, jak kašle krev a jak zhebne!“

Než přijeli na farmu, byla láhev, kterou vzali v saloonu Bella Union, prázdná. Jim Ahab se však se pohyboval, jako by nic nevypil, jistě a pevně. Shaunsey vyšel z domu, z jehož komína se kouřilo. Ahab na něho mávl.

Dal Shaunseymu jeho podíl na tržbě za bizoní kůže a solené maso a potom řekl: „Zítra vyjedeme na sever, k Powder River.“

„A smlouva s pevností?“

„To ti vysvětlí Gus,“ prohodil Jim Ahab a vydal se k domu. Starý muž na něj hleděl a pak se bezradně otočil k Hannovi.

„Co se stalo?“

„Narazili jsme na Franka a Wadea Latimorovy,“ odpověděl Gus Hanna. „Byli dva mrtví a jeden raněný.“ Stručně mu pověděl, jak se strhla přestřelka a co se dělo po ní.

„Neříkal jsem ti to?“ zavrčel starý muž. „Ten boj Ahab vyprovokoval tím, že tam přijel. Jel tam jenom proto, že chtěl zabíjet. Jinak by poslal mě. Mohl se tomu boji vyhnout, ale to nechtěl.“

„Jedno mi nejde z hlavy,“ řekl Gus, zatímco se chystal vypřáhnout mezky. „Jak může být člověk tak posedlý nenávistí – navíc ještě nenávistí k bizonovi, že nedokáže zapomenout?“

Shaunsey zamyšleně odhákl řetěz, připevněný k oji vozu, z postroje mezka, a pak odpověděl:

„Tys dokázal překonat ztrátu tvé farmy, Gusi. Ty dokážeš zapomenout. Jim ne. Nikdy nedokázal zapomenout. To je vlastně terč jeho nenávisti: část jeho samotného. Ten bizon je jen ztělesněním toho terče. Jim potřebuje něco, na co může upřít svou nenávist. A to je ten bílý bizon.“

„Co když toho bílého bizona už dávno někdo ulovil?“

„Tomu nevěřím, určitě to nebyl indián. Indiáni střílejí bílé bizony jen zřídka, protože je považují za posvátné. Jim se vyptával všude, jestli v posledních letech někdo neprodal bílou kožešinu. Mezi obchodníky se objevily jenom tři, čtyři a žádná z nich neměla stopy po kulkách z revolveru. Jim si myslí, že ten bílý bizon musí mít jizvy. Uvažuje takto: jestli toho bizona nikdo nezastřelil, musí teď, v létě, být někde na severní prérii. To je ale území o rozloze mnoha tisíců čtverečních mil. Nevím, co ho vede k tomu, že si myslí, že tam ho najde…“

Zavedli mezky do stáje, přivázali je, nakrmili a napojili.

„A pokud Jim toho bílého bizona najde a oddělá,“ řekl Gus Hanna. „Co potom?“

„To bude špatné, protože Jimova nenávist ztratí svůj cíl. Bude muset hledat nový cíl a nikdo neví, kdo nebo co to bude. Možná ale ten den nikdy nepřijde. A teď mi pomoz připravit postroje. Před svítáním, jen ve světle luceren, je vždycky těžké rozmotávat lasa a řetězy. Proto všechno připravuju ještě večer před odjezdem, dokud je světlo. Jim bude mít zítra naspěch. Trpělivost nikdy nebyla jeho nejsilnější stránka.“

Po setmění seděli před krbem v domě. Gus Hanna a Shaunsey hráli poker o sirky, zatímco Jim Ahab čistil své postříbřené kolty. Olejoval je, až se leskly. Potom vytáhl z nábojového opasku náboje a naolejovaným hadrem utíral švy, kde byly olověné kulky uloženy do mosazných nábojnic. Pak náboje zase dal zpět do pásu.

„Když se tak na tebe dívám, vypadá to, jako bys ten revolver považoval za část sebe sama,“ prohodil Gus Hanna k Ahabovi a položil karty na stůl. Shaunsey na něm vyhrál jeho poslední sirky.

Jim Ahab protočil kolty kolem ukazováčků. „Musím se na ně spolehnout,“ odvětil. „Dokud nosím tyto kolty, nebojím se nikoho, ať je to, kdo je to. Mé kolty mě nikdy nenechají ve štychu.“

+ + + + +

„Vypadá to, jako bychom šli bosýma nohama po žhavém uhlí,“ zamumlal Shaunsey, jenž zatáhl za brzdovou páku a zastavil tak vůz. „Je to jasné, byli to indiáni.“

Už mnoho dnů táhli na sever, přebrodili s povozy společnosti Cheyenne & Black Hills Platte River, minuli Rawhide Butte, horský masiv tyčící se nad rovinou, a teď dorazili k místu, kde Lance Creek ústil do Cheyenne River.

Gus Hanna mlčky hleděl na kouřící , začouzené zbytky převrženého dostavníku. Přední z obou kol ve vzduchu bylo zlomené, k zadnímu bylo přivázáno něco, co bylo kdysi člověkem. Pod ním byla hromádka popela. Upálili ho.

Gus Hanna byl na takový pohled zvyklý z časů, kdy byl v armádě, přesto se mu stáhlo hrdlo, když viděl tvář muže, kterého umučili. Ten člověk neměl lehkou smrt.

Gus Hanna se letmo přesvědčil, že brzda jeho vozu je dostatečně zatažená, a slezl na zem. Přišel k dostavníku a vytáhl jeden z šípů zaražených ve stěně.

„Šíp Oglalů,“ řekl. Zahodil ho a dodal: „Myslel jsem si, že Oglalové byli po bitvách na Rosebudu a na Little Bighornu, kde se střetli s kavalerií generála Creekse a podplukovníka Custera potřeni a zahnáni do rezervace Standing Rock.“

Jim Ahab, který se s pravou rukou na koltu postavil ve třmenech a rozhlížel se, mu skočil do řeči: „Podívej se na druhou stranu dostavníku, Gusi.“

Hanna přešel k druhé straně dostavníku a ztuhla mu krev v žilách.

„Pane Bože!“

„To byli cestující,“ odvětil Jim Ahab. Vypadalo to, že jím děsivý pohled na ty muže nijak neotřásl. „Teď chápete, proč kavalerie na každého rudocha mimo rezervace střílí. A vysvětluje to i to, proč se ještě pořád za skalpy indiánů vypisují stodolarové odměny. Měli bychom odtud pryč.“

„Chceš tu ty mrtvé nechat ležet – vlkům a supům napospas?“ nevěřícně se otázal Gus Hanna. „Ty, který celou noc trávíš u ohně, abys udržel divou zvěř od zastřelených bizonů?“

Jim Ahab měl na tváři pohrdavý výraz. „Jestli jsou indiáni poblíž,“ řekl, „a vrátí se a uvidí, že se tu něco změnilo, poznají, že tu byli bílí, a bude jim stačit jenom jet po našich stopách.“

„Ale…“ začal Gus Hanna, jenže mu skočil do řeči Shaunsey.

„Musím dát Jimovi zapravdu, Gusi. Těm mrtvým už beztak nepomůžeš. Ti už necítí, co se s nimi děje. Z popela se ještě kouří, indiáni odtud odjeli tak před hodinou nebo před dvěma. Jestli se vrátí, budeme mít co do činění s přesilou. A já se nechci stát obětí jejich msty jako ten chudák u kola.“

„Jedeme dál!“ zvolal Jim Ahab, pohodl hřebce ostruhami a vyjeli. Shaunsey práskl bičem a povoz vyjel.

Gus Hanna vztekle hleděl za nimi, ale musel uznat, že měli pravdu. Ještě stále rozhněván vylezl na kozlík, uvolnil brzdu a jel s vozem kolem dostavníku, který mu překážel.

Ledový klid, který Jim Ahab vždy projevoval tváří v tvář smrti, ať už šlo o smrt jiných nebo o ohrožení jeho vlastního života – to jím otřáslo. Pravděpodobně, pomyslel si, když jel za Shaunseym, smrt pro Ahaba, který ji svou sharpskou rozséval mezi bizony, ztratila význam.

Pro něho, pro Guse Hannu, byl život vždy důležitější, přestože smrti hleděl do očí jako voják mnohokrát – nejprve v občanské válce, potom v bojích s indiány. Byl radši živý. Ahabovi byl zřejmě život lhostejný, stejně tak smrt. Jeho, Guse Hannu, orání pole těšilo a uspokojovalo. Jim Ahab naopak toužil jen po zabíjení bizonů – nebo lidí – po pachu střelného prachu a pohledu na krev.

To je ten hlavní rozdíl mezi námi, pomyslel si Gus Hanna, to, jakou hodnotu přičítáme životu a smrti.

„To je dobré tábořiště!“ zvolal Jim Ahab, když ujeli takových pět mil. Nacházeli se na kraji doliny, jejíž okraje byly porostlé topoly a duby a v níž byla studánka a dostatek trávy.

„Tady se utáboříme. Sjeďte dolů a vypráhněte mezky, ale přivažte je, aby byli stále po ruce.“

Oba povozy sjely po svahu. Dostatečně daleko od studánky Gus Hanna zastavil.

„Ta dolina je dost velká na to, aby se v ní dalo sušit pět set až tisíc bizoních kůží,“ usoudil Shaunsey. „Můžeme tu zůstat, dokud nevystřílíme bizony v okruhu pěti mil.“

Začali stavět tábor, přivázali koně a mezky, přinesli vodu ze studánky a rozdělali oheň. Shanusey a Gus Hanna jedli, zatímco Jim Ahab hlídal. Potom přišel do tábora a vystřídal ho Shaunsey.

Ahab strčil winchestrovku 73 do vozu, svlékl si kabát a hodil ho spolu s kloboukem na kozlík. Potom si odepnul ostruhy a sedl si na bednu.

„Jsme uprostřed bizoního území,“ řekl, zatímco si naléval z konvice do hrnku kávu. „Možná si tu vyděláme hodně peněz.“

Gus Hanna, který poznal váhavý podtón v jeho hlase, se zeptal: „Děláš si starosti kvůli indiánům?“

„Ne. Tady se můžeme bránit dobře a útok bychom odrazili. Ale musíme dávat pozor na koně a mezky. Jakmile dáš indiánovi příležitost ukrást koně, ukradne ho. Budeme se střídat na hlídce a…“

„Hej!“ ozval se z okraje doliny Shaunseyho hlas: „Hej, máme návštěvu. Vidím jezdce. Jedou k nám.“

„Indiáni?“ zeptal se Jim Ahab.

„Ne, vojáci,“ odpověděl Shaunsey. „Zdá se, že to je hlídka kavalerie. Nedokážu rozeznat, jak je silná.“

Bylo to deset jezdců a poručík, kteří za sebou měli náročnou jízdu. Uniformy měli zpocené, v jejich záhybech byl usazený prach. Koně měli pěnu u huby a na hrudi. S dusotem kopyt a cinkáním třmenů a pochev šavlí sjížděli ze svahu. Kavaleristé byli vyzbrojeni jednorannými springfieldkami a armádními kolty. V nábojových taškách na revolverových opascích měli náboje do pušek ráže 50 a do revolverů ráže 45.

Důstojník zastavil koně a sáhl si na svůj černý klobouk. „Poručík Furlong ze čtvrtého regimentu kavalerie z Fort Fetterman,“ představil se. „Můj oddíl jede od jednoho tábora lovců bizonů k druhému, aby varoval všechny, kteří jsou v této oblasti. Před třemi dny přišla telegrafická zpráva, že více než sto siouxských bojovníků uteklo z rezervace Standing Rock a po bitvě s oddílem, který jim měl jejich plán překazit, se rozdělili na malé bandy. Předpokládá se, že loví u Powder River bizony a zabíjejí všechny bělochy, kteří se jim při tom připletou do cesty. Jestli chcete, můžete nás doprovázet do Fort Fetterman.“

Gus Hanna vrhl tázavý pohled na Jima Ahaba, ten však zavrtěl hlavou.

„Přijeli jsme sem z Cheyenne, abychom stříleli bizony, a žádný indián nás nezastaví,“ odvětil. „Děkujeme vám za vaši nabídku, poručíku, ale musíme ji odmítnout. O indiánské vzpouře víme. Pět mil na jih odtud jsme narazili na stopy jedné oglalské bandy. Přepadla dostavník, který zřejmě jel do Cheyenne, a nechala za sebou jen mrtvé. Když budete pozorovat supy, tak to místo snadno najdete.“

„Vy jste nepohřbili mrtvé?“ zeptal se poručík.

„Ne. Je nějaký zákon, který by mě k tomu nutil?“ lhostejně prohodil Jim Ahab.

Poručík měl na jazyku ostrou odpověď, Gus Hanna to na něm viděl. Pak však řekl: „Jestli nás nechcete doprovodit do Fort Fetterman, je to vaše věc. Můžete si dělat, co chcete. Varovali jsme vás.“

„Sesedněte a napijte se kávy! „řekl Gus Hanna ve snaze zmírnit napětí.

„Ne, děkuji! Máme před sebou ještě dlouhou cestu,“ odvětil poručík.

Obrátil svého koně, zvedl ruku a zvolal: „Oddíle – v klus!“

Lovci bizonů hleděli za nimi. Shaunsey si odplivl do ohně a poznamenal: „Možná by bylo lepší, kdybychom s nimi jeli.“

„Máš strach z indiánů?“ zeptal se Jim Ahab. „Máme tři winchestrovky a dvě sharpsky, se kterými můžeme zasáhnout na míli každého. Rudoši se sharpsek bojí, to vím z Texasu. Jen ať přijdou, jestli chtějí koupit olovo.“

Posadil se na bednu, ze které se zvedl při prvním Shaunseyho zvolání, a napil se kávy.

„To jediné, co mi dělá starosti, je možnost, že nám indiáni ukradnou koně a mezky. Bez mezků bychom tu museli zůstat. Nemohli bychom ani rychle stahovat kůže, ani je vézt do Cheyenne.“

„Rád bych obětoval několik mezků, kdybych nepřišel o skalp,“ řekl Shaunsey.

„To je rozdíl mezi námi,“ suše podotkl Ahab. „Pro mě je mezek cennější než skalp.“

„Přestaňte se hádat!“ zabručel Gus Hanna. „Vojáci jsou pryč, a než bychom měli jet do Fort Fetterman sami, bude lepší zůstat zde.“

„To je slovo chlapa!“ prohodil Ahab. „Zůstaneme, kde jsme. A všichni rudoši, kteří se přiblíží na dostřel našich sharpsek, toho budou litovat.“

„Museli jste se zbláznit,“ zamumlal Shaunsey. „Jenom v té vaší hře pokračujte! Ale ještě si na mě vzpomenete!“

+ + + + +

Guse probudil třesk pušky. Vyskočil z přikrývek a poslepu sáhl po winchestrovce, kterou si večer položil vedle svého lůžka, ke kolu vozu.

Oheň již vyhasl, osvětlený kruh kolem něj měl průměr pouze několik kroků. Měsíc, bílý a chladný jako popel, byl sevřen černými mraky a zaléval tábor siným světlem.

Znovu třeskl výstřel a ve tmě se zablesklo.

„Sakra, to je Shaunsey!“ zvolal Jim Ahab, který spal pouze několik kroků od Guse Hanny. V rukou držel oba kolty a byl už na nohou, když se Hanna teprve sbíral ze země.

V následujícím okamžiku uslyšeli tlumený dusot kopyt, ze směru, kde měli přivázané mezky. Gus zaběhl za vozy. Jim Ahab kulhal za ním. Viděl, jak Shaunsey střílí do tmy. Střílel tak rychle, jak jen mohl.

„Indiáni! Zenou pryč mezky!“ zvolal ten starý muž na Guse. Ten viděl, jak jezdci, kteří mávali přikrývkami nad hlavami, hnali mezky do svahu, z doliny.

Potom vedle něj třeskly Ahabovy kolty. Gus si opřel winchestrovku o rameno, ale než mohl vypálit, byli bojovníci i s mezky pryč.

Jim Ahab se otočil k Shaunseymu. Starý muž uhnul jeho pohledu. „Probudil jsem se při prvním šramotu,“ zamumlal. „Jenže to už byla lasa, za která byli mezci přivázaní, uřezaná. Prostě jsem usnul. Je mi to líto, Jime, opravdu.“

V posledních třech dnech tvrdě pracovali. Zastřelili přibližně dvě stě padesát bizonů, stáhli je a natáhli jejich kůže k sušení. Gus věděl, že ta dřina je na tohoto starého muže příliš. Jim Ahab však reagoval na jeho rozpačité omluvy jinak než on.

Strčil si postříbřené kolty za opasek kalhot, přistoupil k Shaunseymu a chytil ho za vestu.

„Ty blbče jeden!“ procedil mezi zuby. „Co si počneme bez mezků?“ Rozpřáhl se pravou rukou, jako by chtěl Shaunseyho uhodit, ale Gus Hanna ho chytil za ruku.

„Ne, Jime!“ řekl. „To nám ty mezky nevrátí. Dokážu pochopit, že Shaunsey usnul. Mně se to včera v noci stalo také. Přes den jsme příliš tvrdě pracovali.“

Jim Ahab odstrčil Shaunseyho tak prudce, že starý muž zavrávoral, zakopl a svalil se na zem. Ahab na něho rozezleně hleděl.

„Mohl bych tě odprásknout. Všechnos zbabral,“ zasyčel, celý bledý. „Jestli se nám nepovede pochytat mezky, tak zapřáhnu před vozy tebe a nechám tě je táhnout do Cheyenne.“

Otočil se a šel pryč. Gus Hanna pomohl starému muži na nohy. Shaunsey si vzal svou čepici a oklepal si jí prach z šatů.

„To mi nikdy nezapomene,“ hlesl a bylo jasné, že tím mysli Jima Ahaba.

Gus chytil svou winchestrovku za hlaveň a opřel si ji pažbou o rameno.

„Proč se sebou necháš takto jednat?“ zeptal se. „Jsi dobrý stahovač a mohl bys dělat pro každého lovce bizonů. Proč jezdíš právě s Ahabem?“

„Řekl jsem ti přece, že mě zachránil před šibenicí,“ odvětil starý muž. „Je to jako smlouva s ďáblem. Zachránil mi život, ale já za to musím zaplatit duší!“ Nasadil si klobouk na hlavu a šel pryč.

Gus zavrtěl hlavou a hleděl za ním. Pak se vrátil k táborovému ohni. Ahab mezitím přiložil. Oheň praskal.

„Do rána jsou to ještě dvě nebo tři hodiny,“ poznamenal Ahab. „A ani potom nebude jednoduché jet po stopách indiánů a našich mezků.“

„Vážně chceš ty mezky pochytat?“

„Nemáme jinou možnost. Bez mezků kůže neodvezeme. Museli bychom je tu nechat. Ne, Gusi, musíme ty mezky získat zpátky, za každou cenu.“

„Byls na Shaunseyho příliš tvrdý,“ podotkl Gus Hanna.

„Pořád ne dost. Zasloužil by si zbičovat, jak se to dělá v armádě s tím, kdo usne na hlídce.“

„Poslouchej, Jime, co je s tebou?“ zeptal se Gus Hanna. „Vidím, že se tě stále více zmocňuje nervozita. Nedopřáváš odpočinek ani sobě, ani Shaunseymu, ani mně. A nějak moc piješ od té doby, co jsme odjeli z farmy. Něco se s tebou stalo. Chci vědět, co.“

„Tak dost! Už to nechci poslouchat!“ skočilo mu Ahab do řeči. „To, co dělám, je moje věc.“

„Jenže můžou na tom záviset životy nás všech. Dokud…“

Jim Ahab vstal a šel k druhému, od ohně vzdálenějšímu vozu. Tam si lehl. U svého lože Gus narazil na Shaunseyho, jenž si právě balil přikrývky.

„Nemá smysl, abych šel spát,“ řekl starý muž. „Beztak bych nezamhouřil oka. Takže uvařím kávu.“

Gus kývl směrem na Ahaba. „Co se to s ním děje, Shaunsey?“

„Vždyť už jsem ti to řekl,“ odvětil veterán. „Když zabije příliš mnoho bizonů a vidí příliš mnoho krve, tak se ho zmocní horečka – a hledá protivníka, který by mu dal příležitost sáhnout po koltu. Už jsi sám dvakrát zažil, že potom takového člověka vyprovokuje a zastřelí. Jak se mě můžeš ptát, co s ním je, Gusi? To ještě stále nevíš, kdo to je Jim Ahab?“

Gus Hanna svinul své přikrývky a vložil winchestrovku do sedlového pouzdra. Když zvedl hlavu, viděl, že Ahab stojí u ohně. Vůbec poprvé od té doby, co se setkali, měl Gus pocit, hrozícího nebezpečí.

+ + + + +

Dvakrát ztratili a zase našli stopy okovaných mezků a neokovaných indiánských koní, než přišli k Lance Creeku, v jehož mělké vodě stopy zmizely.

„Nedá se říct, jestli hnali ty mezky po proudu nebo proti proudu,“ podotkl Gus, když chvíli jeli po proudu a potom zase proti.

„Jestli jsou na útěku před kavalerií, tak těžko pojedou zpátky k rezervaci,“ řekl Jim Ahab. Hleděl na hornatinu na jihozápadě. „Určitě jeli proti proudu a ukryli se v těch kopcích.“

Gus Hanna pochybovačně pokrčil rameny. „Indiáni, když je někdo pronásleduje, udělají to, co od nich člověk čeká nejméně.“ Takřka se již vzdal naděje, že by mezky mohli ještě spatři.

„Kdybych byl na útěku, tak se ukryju v kopcích,“ odpověděl Ahab. Jeli po břehu potoka k návrším zarostlým stromy a keři. Právě dorazili k hranici nepřehledného území, když Ahab zastavil svého koně a čekal, až Gus přijede k němu.

„Kouř,“ prohodil. Teď i Gus Hanna cítil ostrý pach hořícího, na pryskyřici bohatého dřeva, který přinesl vítr.

Ahab dal Gusovi znamení sesednout. Oba muži přivázali své koně za jalovec, vytáhli ze sedlových pouzder pušky a vylezli na kopec tyčící se před nimi.

Na jeho hřebeni se Gus přikrčil a pohlédl dolů. Do údolí, v němž se třpytil Lance Creek, svítilo ranní slunce.

Poblíž břehu stoupal dým z ohniště, u něhož sedělo několik snědých postav. Byli to Siouxové z kmene Oglalů. Gus napočítal pět rudochů – čtyři bojovníky a jednu squaw v jelenicovém oděvu. Další Sioux hlídal koně a mezky, kteří se pásli u Lance Creeku.

Všichni bojovníci byli vyzbrojeni puškami – jednorannými springfieldkami, které původně patřily kavalerii. Kolem boků měli nábojové pásy a po siouxském způsobu nosili na zátylku orlí péra.

„Ti se teda cítí jistě – jako by byl mír,“ hlesl Jim Ahab vedle Hanny. „A přece: Kdyby se Shaunsey dneska v noci včas neprobudil a nevystřelil, podřezali by nás.“

„Co teď?“

„Ty si vezmi toho, co hlídá stádo. Střílej jako první,“ odpověděl Ahab. „Všechno další nech na mně.“

Gus Hanna na něj pochybovačně pohlédl, pak přikývl a nabil winchestrovku. Náboj s tichým cvaknutím zajel do komory.

V té chvíli se otočil vítr a jen o několik vteřin později indiánští koně zvedli hlavy a zafrkali.

„Dělej, Gusi!“ zašeptal Jim Ahab. „Koně už nás zavětřili! Střílej!“

Gus Hanna namířil na hruď Siouxe, který hlídal stádo. Bojovník natáhl kohoutek springfieldky a nedůvěřivě se rozhlédl kolem sebe. Potom Gus zmáčkl spoušť. Indián pustil pušku na zem a skácel se do vody.

V následujícím okamžiku Gus uslyšel salvu z Ahabovy winchestrovky. Lovec bizonů pálil tak rychle, jak to jen pákové nabíjení dovolovalo. Kouřící prázdné nábojnice s cinkotem dopadaly vedle něj na zem.

Když winchestrovku odložil, panovalo nad Lance Creekem ticho. Žádný z indiánů neležel dál než deset kroků od ohně, žádný z nich nestačil vystřelit.

Ahab vstal.

„Kam jdeš?“ zeptal se Gus.

„Pro skalpy,“ odpověděl Jim Ahab. V jeho hlasu nebyla ani stopa pohnutí. „V Cheyenne za jeden skalp platí sto dolarů – to je jako za dvacet bizoních kůží.“

Hanna šel pomalu za ním. Jim Ahab položil pušku vedle ohniště a vytáhl z boty nůž. Potom se pustil do práce. Krvavé skalpy házel na hromadu. Nůž očistil tak, že ho několikrát vrazil do země.

Gus tomu nechtěl přihlížet. Hledal laso, kterým chtěl svázat mezky a indiánské koně – pokud by se dali pochytat.

Náhle se z blízkého křoví ozvalo šustění. Jim Ahab se bleskově obrátil, pustil nůž a tasil revolver. Gus Hanna mu jej v poslední chvíli nadzvedl. „Už to nikdy nedělej!“ výhružně zavrčel Jim Ahab. „Nebo chceš zemřít kvůli nějaké squaw?“

Gus mu viděl na očích, že to není žádná planá výhrůžka. V těch očích se jiskřilo pokaždé, když tekla krev.

„Chceš prodat v Cheyenne skalp ženy?“ zeptal se Gus Hanna a nedokázal zakrýt to, že se mu chvěl hlas.

Jim Ahab ukázal koltem na mrtvého indiána, který měl nad lokty zdobené dámské podvazky.

„Ty určitě nekoupil u nějakého obchodníka,“ tvrdě řekl. „Podle mě to je banda, která přepadla dostavník do Cheyenne, nebo její část. Pro indiány je slitování neznámý pojem, i pokud jde o ženy – hlavně, když jsou bílé. Proč tedy chceš tuto squaw nechat naživu?“

„Je to můj podíl na kořisti,“ odtušil Gus. „Ty máš své mezky a k tomu indiánské koně.“

„Máš na nich svůj podíl,“ namítl Jim Ahab.

„Můžeš můj podíl mít. Já chci tu squaw,“ prohodil Gus.

Ahab nejprve pohlédl na zraněnou squaw, potom na kolt, jenž držel v ruce, a pak se jedovatě rozesmál.

„Je lepší, když v táboře není žádná žena,“ podotkl. „Ale indiánskou squaw můžeš posadit na koně a poslat pryč, když jí máš dost. Tak dobrá, nech si ji! Nech si ji, než se vrátíme do Cheyenne.“

Stáhl kohoutek koltu a strčil si zbraň do pouzdra. „Jsme společníci, Gusi. Proč bychom měli naše přátelství kazit kvůli nějaké squaw?“

Gus Hanna si klekl k ženě, která se zhroutila. Otočil ji na záda. Měla hlubokou ránu na spánku, kde ji škrábla kulka. Po tváři jí tekla krev. Když se Gus dotkl jejích ramen, rozechvěla se jí víčka a potom otevřela oči. I když byly zastřené bolestí a polovičním bezvědomím, byly světlé.

„To není indiánská squaw,“ zamumlal Gus Hanna. „Nebo jsi někdy viděl siouxskou squaw s modrýma očima?“

„Patrně to je bílá zajatkyně, kterou uloupili při nějakém přepadení…“ Jim Ahab vzal jednu sedlovou pokrývku, která ležela u ohně a svázal ji do rance, do kterého zabalil skalpy. „Bílá zajatkyně, která žije roky u indiánů, se stane squaw. Vyměňují si ji. Její první majitel za ni ještě požaduje dva koně nebo pušku, další už jenom vlněnou deku a láhev whisky, a když ji vyžene ze svého stanu třetí, nestojí víc než jednu bizoní kůži.“

Gus Hanna na to nic neřekl. Zvedl tu ženu a zanesl ji k potoku. Tam si odvázal šátek, namočil ho do vody a utřel jí obličej.

„Rozumíte mi?“ otázal se. Chvíli na něho mlčky hleděla, potom přikývla.

„Odvezeme vás do našeho tábora,“ dodal. „Cítíte se dost silná na to, abyste se udržela v sedle, když vás budu přidržovat?“

Její odpovědí bylo znovu přikývnutí. Podal jí šátek a poznamenal: „Přitiskněte si ho k ráně! Bohužel nemám nic jiného na zastavení krvácení. Zůstaňte tu sedět! Jdu a přivedu koně. Za několik minut jsem zpátky.“

Šel do tábora, doufaje, že tam bude, až se vrátí.

Když procházel kolem ještě kouřícího ohniště, stál tam Jim Ahab a v rukou držel smotané laso, jež muselo patřit někomu z indiánů. Svýma bledýma očima upřeně hleděl na ženu a Gus Hanna v nich viděl cosi, co se podobalo nenávisti.

+ + + + +

Gus Hanna zkoumavě pohlédl na mladou ženu, která v rychle houstnoucím šeru seděla u ohně v táboře lovců bizonů. Dlouhé roky mezi indiány jí zanechaly stopy ve tváři, přesto to nezničilo její svéráznou, přirozenou krásu.

Měla pravidelné rysy, dlouhé vlasy, jež se leskly jako havraní peří, a modré oči. Díky po kolena dlouhému, pestrými skleněnými perlami zdobenému oděvu a nohavicím s třásněmi vypadala útlá a křehká. Gus Hanna soudil, že jí není víc než pětadvacet.

„Kolik vám bylo, když vás unesli indiáni?“ otázal se Shaunsey, když šel pro kávu.

„Bylo mi patnáct – ještě jsem byla poloviční dítě,“ odvětila. „Asi proto mě nezabili tak jako všechny ostatní z karavany, která táhla po Bozemanské stezce. Přepadli ji nedaleko Fort Phil Kearny. Všechno mi to připadá tak dávno…“

„Musel to pro vás být těžký život mezi těmi rudými zabijáky,“ poznamenal Shaunsey.

On, Gus Hanna a ta mladá žena, která si vzpomínala už jen na své křestní jméno – Lilian – seděli u ohně. Jim Ahab se brzy po příjezdu do tábora vzdálil. Zalezl si do vozu a Gus věděl, že pije whisky. Myšlenka na něj ho zneklidnila. Věděl, jak je Jim Ahab nevypočitatelný, když je opilý.

„Oglalové se mnou jednali dobře – dobře podle jejich měřítek,“ odpověděla Lilian. „Když jsem byla dost stará, stala jsem se ženou jednoho bojovníka…“

„Byla jste…“ Gus Hanna tu otázku, kterou měl na mysli, nedokázal vyslovit. Lilian však věděla, kam míří. „Sdílela jsem lože s Černým sokolem, ale nemám s ním děti – jestli jste myslel toto.“

Gus její pohled nesnesl. Hleděl na své ruce, které mu ještě nikdy nepřipadaly tak tvrdé, mozolnaté a hrubé.

„Černý sokol padl v bitvě s koňskými vojáky Žlutého vlasu Custera před dvěma lety,“ poznamenala mladá žena po chvíli. „Do svého stanu si mě vzal jiný bojovník.“

Gus v duchu slyšel hlas Jima Ahaba: „Bílá zajatkyně, která roky žije mezi indiány, se stane squaw.“

„Jmenoval se Vlčí spár,“ poznamenala Lilian. „Byl to jeden z těch, kterého jste vy a ten muž se zjizveným obličejem dnes ráno zastřelili. Ale nezacházel se mnou lépe než s některým ze svých koní. Proto nemůžu ty, kdo ho zabili, nenávidět.“

Gus se přistihl při myšlence, jestli by za tu ženu dal deku a láhev whisky. Dospěl k závěru, by za ni dal i dva koně a pušku – a deku i whisky i bizoní kůži.

Cosi na Lilian ho dojalo – jako by se kdysi dávno setkali a on ji potom celou dobu hledal.

„Budete v tomto oděvu ještě muset chodit dlouho…“ ukázal na její šaty, „…než přijedeme do Cheyenne a budete si moct koupit normální věci. Kam chcete jet pak?“

Čekal na její odpověď. Při tom mu vyschlo v hrdle. Dal by všechno za hlt whisky, ale mohl pouze nasucho polknout.

„Nevím, kam jít,“ hlesla. Znělo to beznadějně a bezradně. Smutně sklonila hlavu. „Nemám nikoho, kdo by mi mohl pomoct.“

„Možná máte někde příbuzné,“ řekl Shaunsey.

„Pokud nějaké mám, pak o nich nevím. A budou mě považovat za mrtvou.“

„Bylo by pro ni lepší, kdyby byla mrtvá,“ zvolal chraplavý hlas z temnoty. Jim Ahab nejistými kroky přišel k ohni. V ruce držel zpola vypitou láhev whisky. „Protože všude, kam přijde,“ řekl, „ji lidé budou mít za indiánskou squaw. A po celý život zůstanete vyvržencem.“ Zůstal stát před ní a pohlédl na ni. „Špinavá squaw, se kterou žádný bílý muž nebude chtít nic mít.“

„Neposlouchejte ho, Lilian, je opilý,“ řekl tiše Shaunsey. „Neví, co říká, když se napije.“

„Ano, jsem opilý,“ odpověděl Ahab, který vrávoral. „Ale vím velice dobře, co říkám.“

„To už by stačilo, Jime!“ skočil mu Gus Hanna do řeči a vstal.

Ahabovi se zajiskřilo v očích.

„Víš, co tě čeká, když se vrátíš do Cheyenne s indiánskou squaw?“ zeptal se ho Jim Ahab. „Nemáš tušení! Nebudeš mít žádné přátele a každý před tebou zavře dveře, protože nikdo s tebou nebude chtít nic mít. Jestli jsi chytrý, Gusi, tak ji posaď na koně a pošli ji k jejímu kmeni, protože to je víc Oglalka než běloška.“

„Já znám bělochy, kteří jsou horší než Oglalové,“ zamumlal Shaunsey.

Ahab se k němu otočil. Přestože byl opilý, pochopil tu narážku.

„Chceš zhebnout, Shaunsey? Teď a tady?“

„Ne,“ řekl ten starý muž.

„Pak drž hubu!“ Jim Ahab se opět obrátil ke Gusovi. „Zapomněls, že ona…“ kývl na Lilian, „…byla u toho, když ta horda přepadla dostavník? Možná přihlížela, když mučili ty lidi.“

„Jime,“ poznamenal Gus Hanna, „říkám ti, že to stačí. Ať už jsi opilý nebo ne. Jestli ji ještě jednou osočíš, tak ti jednu vrazím.“

„Takže ses stal mým nepřítelem. A to kvůli špinavé squaw, která…“

Dál se Jim Ahab nedostal. Gus Hanna mu zasadil ocelovou ránu do brady. Ten úder Ahaba srazil k zemi. Láhev mu vyletěla z ruky a roztříštila se o ráfek kola.

Jim Ahab se skácel na záda. Byl bledý. Rázem vystřízlivěl, zato však byl vzteky bez sebe a k smrti nebezpečný.

Pravou rukou trhl ke koltu. Postříbřená zbraň se zaleskla, když ji vytáhl z pouzdra. Gus Hanna také bezděky sáhl po koltu, ale marně. V táboře si kolt jako vždy odepnul a pověsil na kozlík.

V té chvíli Ahabovi šlápla na ruku noha – Shaunseyho noha. Přitiskla mu prsty s koltem k zemi.

Shaunsey držel v rukou svou winchestrovku a mířil jí Jimu Ahabovi na tvář. Ukazováček držel na spoušti.

Několik vteřin panovalo ticho. Nikdo se nepohnul.

Potom Ahab řekl: „Dej tu nohu pryč, Shaunsey!“

Starý muž ho poslechl, nechal si však winchestrovku u boku. Jim Ahab dal kolt do pouzdra. Pomalu vstal. Těkal pohledem mezi Gusem Hannou a Shaunseym.

„Za to mi ještě zaplatíte“ zavrčel. Potom se obrátil, šel ke svému vozu a vlezl dovnitř.

Gus si oddechl. Věděl, že ještě nikdy nebyl tak blízko smrti.

Vzal revolverový opasek, který mu hodil Shaunsey.

„Měj teď kolt u sebe pořád – i v noci,“ varoval ho starý muž.

Gus přikývl a připnul si opasek.

„Co je to za člověka?“ zašeptala Lilian, která upřeně hleděla na plachtu, za níž zmizel Jim Ahab. „Má v očích tolik nenávisti, jenom nenávist.“

„Je opilý,“ pokoušel se to zlehčit Gus.

„To není tím,“ prohodila, ještě stále vyděšeným, tichým hlasem. „Sáhl po zbrani kvůli něčemu jinému. Ten muž v sobě skrývá nějaké temné tajemství.“

+ + + + +

Gus Hanna měl, jak se zdálo, pravdu, že Ahab tak řádil jenom z opilosti, poněvadž ráno byl Jim Ahab jako jindy a o svém večerním chování nemluvil.

„Vypadá to, že se probral,“ poznamenal Gus k Shaunseymu, když se nad vědrem holili.

„Kdybys viděl, jak na tebe hledí, když se na něho nedíváš, byl bys jiného názoru,“ opáčil starý muž. „Je jako chřestýš před útokem. Dávej si na něho pozor! Stal se z něho tvůj smrtelný nepřítel. Sice tě ještě pořád potřebuje, protože stále ještě má svého starého nepřítele, bílého bizona, ale dávej si na něho pozor! Je s koltem rychlejší než všichni pistolníci, které znám.“

Očistil si břitvu a když odcházel, podotkl: „A dávej pozor i na tu ženu! Já Jima znám a vím, že ve své nenávisti se nezastaví před ničím. Jestli tě uvidí s Lilian, bude ten pohled pro něj jed.“

+ + + + +

To bylo stádo!

Celý den je hledali, ale teprve nyní, když už slunce stálo nad západním obzorem, na ně narazili poblíž místa, kde Black Thunder Creek ústil do Cheyenne River.

„Myslím, že je to tak pět set, šest set zvířat,“ řekl Gus Hanna a jal se zaostřovat zaměřovač.

„Ano,“ poznamenal Jim Ahab.

„Máme slunce v zádech a dobré světlo,“ prohodil Hanna. „Ale musíme střílet, dokud bude slunce nad obzorem, než budou v údolí stíny vrchů.“

Oba muži leželi na jednom z mnoha kopců západně od Black Thunder Creeku. Bizoni byli jen dvě stě yardů od nich. Někteří se pásli, jiní se, po kolena ve vodě, napájeli, další leželi v krátké trávě a přežvykovali. Mocní býci s tmavou kůží, menší, světlejší krávy a zrzavá telata. Jejich frkání, bučení a dupání se ozývalo údolím.

„Zůstaň tady nahoře,“ řekl Gus Hanna Ahabovi. „Najdu si místo dole u svahu.“

Jim Ahab jen přikývl. Potom vzal Gus svou sharpsku, nábojové opasky a láhve s vodou a začal se plazit. Své stanoviště si vybral už předtím: plochou muldu v polovině svahu.

Vlezl do ní, zarazil podpěru pušky do země a potom otevřel závěr sharpsky. Vložil do komory náboj a natáhl kohoutek.

O půl minuty později třeskl první výstřel z jeho pušky a jedno huňaté zvíře se zapotácelo. Vzápětí se svalilo na zem.

Jenom o několik vteřin později odpověděla Big Fifty Jima Ahaba. Další bizon se skácel do trávy.

Gus Hanna vyhodil prázdnou nábojnici a strčil do komory nový náboj. Nízko stojící slunce svítilo zezadu na zaměřovač jeho pušky. I muška se leskla a musel proto mžourat.

Přesto s klidnou pravidelností pálil ránu za ranou a každá jeho kulka zasáhla. Výstřel a žuchnuti trefeného bizona někdy od sebe nedělilo více než deset vteřin.

Ve vzduchu se vznášel střelný prach, který Guse štípal v očích a nosu. Hlaveň jeho sharpsky byla horká. Profoukl ji, nalil na ni vodu a čekal, až se ocel ochladí. Pak střílel dál.

Přestože mu zabíjení bizonů bylo od začátku odporné – byl k sobě dost poctivý, aby si přiznal, že to dělá kvůli penězům – znamenalo pro něj odsunutí nebezpečí, kterým pro něj a pro Lilian byl Jim Ahab.

Takže se zcela soustředil na otupující, kruté masakrování bizonů, kteří stáli v údolí Black Thunder Creeku a nemohli se odhodlat k útěku. Stále více zvířat se kácelo k zemi, kde se chvíli chvěla, než znehybněla. Gus Hanna odhadoval počet zasažených bizonů na sto.

Potom na sto padesát.

A pak na dvě stě.

Pravé rameno, paže a dlaň ho bolely od zpětných rázů sharpsky. S klením strčil další náboj do komory, natáhl kohoutek, položil hlaveň na podpěru – a pak ho spatřil.

Obrovitý býk, bílý jako křídová skála, stál mezi ještě žijícími zvířaty postupně odstřelovaného stáda. Byl větší než ostatní, hlavu a hřbet měl mohutnější, boky jako vytesané ze skály. Klidně tam stál, jako by se ho to zabíjení netýkalo.

Gus Hanna už měl toho mocného bizona na mušce a přiložil prst ke spoušti, ale zaváhal. Byl to snad odlesk slunce na mušce, co ho oslepil? Byl to pohled na bílého bizona? Viděl ho poprvé v životě. Bylo to kvůli tomu, že na něj nevystřelil, i když kůže toho zvířete stála nejméně tisíc dolarů? Nebo to byla vzpomínka na příběh Jima Ahaba?

Uplynuly dvě, tři vteřiny – a pak bylo pozdě.

Gus Hanna uslyšel dunivý výstřel z Ahabovy sharpsky a těsně potom zvuk, kdy kulka zasáhla maso a kosti.

Bílý bizon se svalil na zem.

V následujícím okamžik se zbytek stáda dal na útěk. Cválal proti toku řeky.

Gus Hanna tušil, co se stalo, ještě než se otočil a pohlédl přes oblak střelného prachu na temeno vrchu. Jim Ahab vyšel ze svého úkrytu. Proto stádo vyrazilo na útěk.

Jim Ahab scházel do údolí, aniž si všímal Guse Hanny nebo něčeho jiného kromě bílého bizona. Gus Hanna jako vždycky posbíral prázdné nábojnice, pověsil si revolverové opasky a láhve přes rameno a šel za ním.

Ahab stál před bílým bizonem, pušku držel za hlaveň a pažbu měl opřenou na rameni. Jeho zjizvená tvář byla zkřivená a leskla se potem. Dýchal ztěžka, přerývaně.

Když k němu Gus přistoupil, ukázal levou rukou na slabinu toho bizona. Tam – napůl schovaný pod hustou, huňatou kožešinou, která pokrývala jeho hlavu, hruď, hřbet, plece a přední nohy až po kolena – byly vidět staré jizvy, které musela způsobit střelná zbraň.

Jim Ahab pohlédl na Guse Hannu, ale než ten otevřel ústa, poznamenal, jako by mluvil sám k sobě. „To je on. Poznal jsem ty jizvy. Byl jsem to já, kdo mu je způsobil.“

Dal sharpsku na zem a vytáhl nůž bowie.

„Mám ti pomoct?“ zeptal se Gus Hanna, když se Ahab připravoval ke stahování toho bizona.

„Ne!“ zavrčel Ahab nepřátelsky. „Ruce pryč! Patří mně, rozumíš?“

Gus Hanna mlčky přikývl, šel několik kroků stranou, posadil se k dalšímu zastřelenému bizonovi a ubalil si cigaretu.

Jim Ahab pracoval jako posedlý a čím déle pracoval, tím zarputilejší byl. Krev mu stříkala na holínky, kalhoty, ruce a tvář, on však na to nedbal. Bylo to, jako by bojoval s živým protivníkem.

Gus Hanna už viděl vlky, kteří se rvali o bizoní mršiny – a při pohledu na Jima Ahaba si na to mimoděk vzpomněl. Ahab měl pevně sevřené rty, úplně bílé. Dýchal stále sípavěji.

Trvalo to déle než hodinu – již se stmívalo – než se mu podařilo bílého bizona stáhnout. Když tam potom celý zakrvácený stál a Gus Hanna na něho hleděl přes mrtvého bizona, nebyly v jeho tváři ani triumf ani úleva.

„Přiveď koně!“ chraplavě řekl.

Gus Hanna nestál o spor – aspoň ne teď – přestože se mu tón, jakým s ním Ahab mluvil, nelíbil. Proto zahodil cigaretu a šel na druhou stranu návrší, kde měli přivázané koně. Pak je přivedl do údolí.

Věděl, že se stalo to, co si Jim Ahab přál: Bílý bizon je mrtvý. Jim Ahab se pomstil. Je však spokojen?

Jak to říkal Shaunsey?

„To bude špatné, protože Jimova nenávist ztratí svůj terč. Bude muset hledat nový a nikdo neví, kdo nebo co to bude.“

+ + + + +

„Vítěz…“ zamumlal Shaunsey jízlivým tónem, když hleděl na Jima Ahaba.

Ahab seděl stranou od ostatních na svém sedle, v jedné ruce držel láhev whisky, v druhé hrnek a upřeně hleděl na bílou bizoní kůži, kterou roztáhl na zemi. Museli ji přitlouci dvěma tucty kolíků, které byly půl yardu od sebe. Jim Ahab tu kůži pocákal roztokem arseniku, aby ji zbavil cizopasníků.

„Myslíš, že ji prodá?“ zeptal se Gus Hanna, který seděl s Shaunseym a Lilian u ohně. „Tisíc dolarů je hodně peněz.“

„Neprodal by ji ani za sto tisíc,“ odpověděl Shaunsey. „Vidíš přece, jak ztratil zájem o všechno, když má tu kůži. Zastřelili jste dvě až tři sta bizonů, to znamená takových deset až patnáct tisíc dolarů. A Jim ani nepovažuje za nutné rozdělat ohně mezi mršinami, aby od nich držel vlky. Pro něho existuje jenom tato jedna bílá kůže! Gusi, musíme zítra brzo ráno k Black Thunder Creeku. Stahování dvou set kůží politých jedem je hrozná práce. Kromě toho…,“ zaváhal, „…bychom s sebou měli vzít Lilian. Nemůžeme ji nechat s Jimem.“

„Dobrá,“ přikývl Gus Hanna. „Pojede s námi, ať už Jim zůstane v táboře nebo ne.“

Pohlédl na Lilian. Viděl jí na očích, že rozumí jeho obavám a že je mu vděčná. Ano, v její tváři se zračila vděčnost, ale nejen to. Rozbušilo se mu srdce, když o tom uvažoval.

„Shaunsey!“ zavrčel Ahab. „Přines mi novou láhev! Tato je už prázdná!“

Pak se ozvalo řinčení skla, když Ahab mrštil lahví o nějaký kámen. Starý muž ho mlčky poslechl.

„Proč si ten Shaunsey nechá tak rozkazovat?“ tiše se zeptala Lilian, když s Gusem Hannou osaměli. „Má nad ním nějakou moc?“

„Myslím, že má,“ odvětil Gus Hanna. „Ale Shaunsey o tom mluví jen málokdy a i pak jen v narážkách.“

Starý muž se vrátil k ohni a zase se posadil. „To se mi nelíbí,“ zamumlal a poposedl si na sedle.

„Co se ti nelíbí? Že se opil?“ zeptal se Gus Hanna. „V poslední době byl Jim častěji opilý než střízlivý. Myslím, že by sis na to mohl zvyknout.“

„To jsem nemyslel,“ odvětil Shaunsey. „Tys ho porazil, Gusi, a já jsem na něho namířil pušku. To stačí k tomu, aby se z něho stal sveřepý nepřítel. Ale on o tom nemluví. To je to, co se mi nelíbí. Něco kuje. Kdyby to tak nebylo, choval by se jinak. Provokoval by nás, nutil by nás si přiznat, že se ho bojíme – byť beze slov. Jenže to nedělá. Jenom tam sedí a hledí na tu bizoní kůži.“

Bezděky si při těch slovech potáhl revolverový opasek.

„Už jsem ti jednou řekl, Gusi, že Jim nikdy nezapomene na pokoření nebo urážku. Nenávidí své nepřátele až za hrob. Možná by bylo lepší, kdybys v noci tajně odjel s Lilian z tábora.“

„A vykašlal se na svůj podíl za kůže?“ namítl Gus Hanna. „Je to nejméně tisíc dolarů a já potřebuju každý cent.“

„Peníze…“ Shaunsey mávl rukou. „Ty a Lilian jste mladí a můžete začít znovu. Ale začít se dá jen tehdy, když je člověk naživu.“

„Ne!“ Gus Hanna odhodlaně zavrtěl hlavou. „Pokud si mám udržet svou půdu, zaplatit dluhy a přežít zimu, nesmím se teď vzdát. Chci svůj podíl z bizoních kůží. Jim si může nechat bílou kůži a indiánské koně, ale svého podílu na kořisti se nevzdám.“

„Co je pro tebe víc: tisíc dolarů nebo tvůj život a…“ Shaunsey ukázal na Lilian, „…její život?“

„Co je to za divné počty?“ zeptal se za nimi Jim Ahab. Nepozorovaně přišel k ohni, s přikrývkami, které vzal z vozu, pod paží. Pod levou paží, pravou ruku – kterou střílel přesněji – si nechával vždycky volnou.

„To nejsou žádné počty, Jime,“ rychle řekl starý muž. „Jenom jsme přemýšleli, kolik bizoních kůží asi přivezeme do Cheyenne.“

„Dávej si pozor, aby se mezi ně nedostala i tvá kůže,“ řekl Ahab a vrátil se k bílé kožešině. Rozprostřel deky na zem a lehl si.

„Měla byste si taky lehnout, Lilian“ navrhl Gus Hanna. „Shaunsey a já budeme v noci hlídat. Běžte spát, Lilian. Máme před sebou těžké dny.“

Viděl, že se nemůže rozhodnout. Pohlédla na Jima Ahaba, který si zakryl tvář kloboukem. Gus věděl, že má strach – a ne bezdůvodně. Vytáhl z pouzdra kolt a podal jí ho.

„Umíte zacházet s revolverem?“

Přikývla.

„Tak si ho vezměte,“ podotkl. „Možná se budete cítit bezpečněji, když ho budete mít u sebe.“

Vzala kolt, vstala a šla ke svému lůžku.

Gus Hanna vytáhl z vozu svou winchestrovku. Když šel kolem Lilian, zastavil se, pohlédl na tvář, kterou k němu otočila, sklonil se k ní a přitáhl jí deku k bradě.

„Všechno bude dobré,“ zamumlal.

„Budu prosit dobré duchy, aby vás chránili,“ řekla jako indiánka.

„Nás!“ opravil ji. „Nechť chrání nás oba!“ Byl to prostý muž, který měl s ženami málo zkušeností. Chyběla mu slova i odvaha říct jí, co k ní cítil. Připadal si neohrabaný a bezmocný.

Zase se narovnal a vrátil se k ohni, kde si Shaunsey balil cigaretu.

„Fort Fetterman je jenom pětadvacet, třicet mil odtud,“ poznamenal, když olízl papírek. „Muž a žena na dobrých koních by tu vzdálenost ujeli za den.“

„Shaunsey, přestaň mě rozčilovat,“ odsekl Gus. „Potřebuju svůj podíl na výtěžku z bizoních kůží a nemůžu se ho vzdát.“

Starý muž si větví zapálil cigaretu a potom ji hodil zpět do ohniště.

„Byl bych rád, kdybych tě dokázal přemluvit, abys jel,“ řekl mezi dvěma tahy z cigarety. „Už kvůli Lilian. Taková žena se pro muže může stát smyslem jeho života. Snad ti nevadí, že žila u Oglalů?“

„Ne.“

„To jsem si myslel.“ Shaunsey spokojeně přikývl. „Vy dva byste mohli být spolu na tvé farmě na Chugwater Creeku šťastní, kdybys dokázal zapomenout na ty zatracené peníze.“

„Ani nevím, jestli – jestli mě chce,“ chraplavě prohodil Gus.

„Nejjednodušší způsob, jak to zjistit, je říct jí, že ji chceš. Ale jestli budete zajedno, tak ji odtud odvez. Dostaň ji pryč od Jima!“

V dáli se zablesklo, a vzápětí tlumeně za hřmělo. Znělo to jako dusot stovek tisíců bizonů, kteří se splašili, když se zablesklo. Již při západu slunce se nad západními horami strhla bouře, zatím však byla daleko. Hřmění jako by podtrhlo Shaunseyho slova.

„Možná bych měl Lilian odvézt do Fort Fetterman a potom se sem vrátit…“ poznamenal Gus.

„Jestli to uděláš, půjde ti o život,“ skočil mu Shaunsey do řeči. „Jima to trýzní, když vidí, že druzí pociťují štěstí. Jestli Lilian odvezeš a vrátíš se, bude dělat všechno, aby tě odkrouhl. Chce zničit to, co je mezi tebou a Lilian. Musíte uniknout z jeho dosahu, nebo jste ztraceni.“

+ + + + +

Krátce po tom, co vyšlo slunce, odjeli s oběma vozy směrem k Black Thunder Creeku. O hodinu později potkali kavalerii.

Gus Hanna, jenž seděl s Lilian na kozlíku prvního vozu, zastavil mezky a zabrzdil vůz, když jezdce spatřil.

„To jsou vojáci!“ překvapeně řekl a sundal ruku z winchestrovky, po které bezděky sáhl.

Dlouhá kolona klusala ve dvojstupu přímo k vozům. Vypadali jako na nějaké přehlídce, modř uniforem a mezi nimi skvrny žluté. Lesk zbraní a blýskání postrojů. Standarty však byly svinuty kolem žerdí.

Gus Hanna se domníval, že jde o dvě setniny, přibližně sto dvacet mužů. A potom spatřil zajatce, kteří jeli mezi vojáky: indiány, s rukama přivázanýma k hruškám. Někteří byli těžce ranění. Pár se jich jen s námahou drželo v sedle.

Kapitán, který kolonu vedl, zastavil svého koně před povozem a krátce si přiložil ruku ke klobouku.

„Lovci bizonů?“ otázal se.

Jim Ahab přikývl. „Ano.“

„Myslel jsem si, že všichni lovci bizonů v této oblasti se uchýlili do Fort Fetterman…“

„Jak se zdá, tak to vůbec není nutné,“ prohodil Ahab a kývl na zajaté indiány, které hlídali vojáci s puškami v rukou.

Kapitán ukázal směrem, odkud přijeli. „Porazili jsme jednu velkou bandu vzbouřených Apačů několik mil odtud. Více než dvacet jsme jich zajali, zbytek padl v boji. Ale v okolí se ještě potulují malé bandy. Takže se mějte na pozoru!“

Kapitán otočil svého koně, pobodl ho ostruhami a odcválal do čela kolony.

Gus Hanna počkal, až zadní voj – ranění vojáci na smycích tažených koňmi – protáhne kolem, potom uvolnil brzdu, trhl uzdami, pobídl mezky mlasknutím a vyjel po široké stopě, kterou po sobě zanechala kavalerie. Jim Ahab jel na svém vraníkovi před oběma vozy.

„Vypadá to, že se teď aspoň nemusíme obávat indiánů,“ poznamenal Gus k Lilian.

„Vojáci tvrdili, že porazili jen část vzbouřených Oglalů,“ odpověděla a chytila se kozlíku, když vůz se sto padesáti sušenými bizoními kůžemi najel na nerovnost na cestě.

„Je možné, že se proti nim budeme muset bránit?“ zeptal se se svraštělým čelem.

„To záleží na tom, jestli se cítí dost silní na to, aby na nás zaútočili, Gusi. Indiáni lovce bizonů na smrt nenávidí.“

+ + + + +

O hodinu později dorazili do údolí Black Thunder Creeku, kde ležely mršiny bizonů, jež Gus a Jim Ahab předešlého dne postříleli. Vozy zajely do stínu topolů a dubů, mezci byli vypřaženi.

„Už tu byli vlci,“ prohodil Shaunsey ke Gusovi a ukázal na mršinu, jejíž slabiny byla potrhané ostrými zuby. „S tou se nemusíme zdržovat. Za roztrhanou kůži bychom v Cheyenne nedostali ani zlámanou grešli. A takových mršin najdeme víc.“

Lilian se držela poblíž Guse. Když začal s Shaunseym pohánět mezky, poznamenala: „Chci vám pomáhat. U Oglalů jsem se naučila stahovat bizony.“ Když si všimla Gusova užaslého, odmítavého pohledu, rychle dodala: „Raději budu dělat těžkou práci, než bych zůstala u vozu.“ I když se nepodívala směrem k Jimu Ahabovi, který seděl na kozlíku Shaunseyho vozu, byl smysl jejích slov jasný. Měla strach.

„Ať je s námi, Gusi,“ řekl Shaunsey. „Čím méně se zdržuje v Jimově blízkosti, tím lépe.“

Ve třech se pustili do práce. Shaunsey a Lilian se střídali s mezky a nožem. Pracovali rychle, mnoho mršin však v noci tak dotrhali vlci, že se stahování nevyplatilo.

„Přišli jsme nejméně o dvacet, třicet kůží,“ poznamenal Shaunsey ke Gusovi, zatímco připevňoval řetěz k naříznuté bizoní kůži. „Věděl jsem, že ten Jimův bílý bizon nás přijde draho. Když ho oddělal, bylo mu všechno jedno. Proč jsi aspoň ty nerozdělal ohně mezi mršinami, Gusi?“

„Protože se mi nezamlouvalo to, že by Jim a Lilian – nepočítám-li tebezůstali v táboře sami, kdybych já byl tady a udržoval ohně,“ řekl Gus. „I tak odtud odvezeme přibližně dvě stě padesát kůží. Mohlo to být horší.“

Pokynul Lilian, aby pobídla mezky. Řetězy se napjaly a kůže se uvolňovala z tukové vrstvy. Mezci se zapírali kopyty a muži pracovali s nabroušenými noži, aby kůži oddělili tam, kde držela příliš pevně.

Vtom mezci přestali táhnout a Gus uslyšel zvolání Lilian. Zarazil se, vzhlédl – a spatřil indiána.

„Shaunsey!“ polohlasně řekl, zatímco si nůž dal do levé ruky a pravou uchopil kolt. Starý muž přivřel oči.

„Dej ten kolt pryč, Gusi,“ zamumlal. „Kdyby ten rudoch chtěl provést něco zlého, tak sem nepřijde takto. Kromě toho…“ rozhlédl se, „…se zdá, že je sám.“

„Lilian, pojďte sem!“ zvolal Gus Hanna. Nespouštěla indiána, který vedl za uzdu dva neosedlané koně, z očí, když odvětila: „Myslím, že s vámi chce mluvit, ale neodváží se jít blíž než na dostřel pušky.“

Gus uvažoval a pak řekl: „Dejte mu znamení, ať jde sem. Jestli to je Oglala, tak vás možná zná a důvěřuje vám.“

„Je to Oglala,“ přisvědčila.

Gus Hanna se obrátil a uviděl, že Jim Ahab se na kozlíku narovnal a drží v rukou winchestrovku.

„Asi bude lepší, když půjdeme k vozu, než Jim znervózní a zmáčkne spoušť,“ poznamenal k Shaunseymu. Starý muž přikývl. Lilian něco zvolala na indiána, který vykročil. Neosedlaná zvířata táhl za sebou.

Gus, Lilian, Shaunsey a Jim Ahab hleděli na něj. Byl to mladý bojovník na strakatém koni. Pod dlouhou, širokou bederní rouškou měl kamaše vystřižené z červené vlněné deky. Pod levou paží držel springfieldku s křesadlovým zámkem, a když přišel blíž, všiml si Gus, že má kolem boků revolverový opasek, v jehož pouzdře byl starý perkusní kolt, který pravděpodobně ukořistil v nějakém boji nebo při přepadení.

Indián měl plochý obličej se smělými rysy a tmavýma očima, ve kterých se jiskřilo. Vlasy měl svázané do dvou pramenů, omotaných vydři kůží. Jeho orlí péro se ve větru houpalo.

„Co chce?“ otázal se Jim Ahab.

Gus Hanna kývl na Lilian a ta řekla několik nesrozumitelných, ostrých slov. Sioux odpověděl. „Tvrdí,“ překládala Lilian, „že mezi Oglaly, kteří byli zabiti a skalpováni bílými muži u Lance Creeku, byl jeho bratr. Chce skalpy zabitých, aby je mohl pohřbít a aby tak jejich duchové mohli nalézt klid.“

Jim Ahab opřel winchestrovku o kozlík, sáhl pod plachtu a vytáhl ranec se skalpy. Při pohledu na něj se indiánovi zajiskřilo v očích.

„Kolik za ně chce zaplatit?“ zeptal se Ahab.

Lilian mu přeložila Siouxovu odpověď: „Navrhuje výměnný obchod. Oba koně, které přivedl, za skalpy.“

„Dva vychrtlé indiánské poníky, kteří dohromady nestojí ani dvacet dolarů, za skalpy v hodnotě pěti set dolarů?“ zasmál se Jim Ahab. „Takové obchody já nedělám.“

Hodil ranec na kozlík, zatímco Lilian tlumočila jeho slova indiánovi. Jeho odpověď zněla rozhořčeně.

„Myslí to vážně,“ poznamenala Lilian. „Nemůže připustit, aby jeho bratr bloudil ve věčné temnotě, protože přišel o skalp. Nechce bojovat, proto přivedl koně…“

„Navrhl výměnný obchod jen proto, že proti nám nic nesvede,“ skočil jí Jim Ahab do řeči. „Kdyby kavalerie jeho bandu nezničila, museli bychom teď zřejmě bojovat o život.“

„Říká, že jel po našich stopách od Lance Creeku až sem, aby mohl vyměnit ty skalpy za koně. Opravdu nechce bojovat.“

„Myslel jsem si, že mezi indiány vládne zákon krevní msty,“ odpověděl Ahab. „Když nechce bojovat, tak pro něj ty skalpy asi nemají žádnou velkou cenu.“

„Jime, proč mu nedáš ty zatracené skalpy?“ řekl Shaunsey.

„Protože jen tak nezahodím pět set dolarů,“ odvětil Jim Ahab ledovým hlasem.

Lilian mluvila s indiánem, který se zapřel ve třmenech a položil ruku na pažbu svého koltu. Ahabovi ten pohyb neunikl.

„Aha, takže přece jen chce bojovat.“ V jeho slovech bylo děs nahánějící uspokojení. „Dobrá, budu s ním o ty skalpy bojovat. Když mě zabije, patří skalpy jemu. Když zabiju já jeho, vezmu si jeho koně.“

Sioux přikývl a seskočil ze sedla. Jim Ahab slezl z kozlíku, udělal několik kroků, zastavil se a pak se otočil, přičemž si odhrnul pravý cíp kabátu za slonovinovou pažbu svého postříbřeného koltu.

Pak si indiána změřil pohledem. „Ať jde deset kroků ode mě,“ řekl k Lilian. „Dotknu se koltu, teprve když bude svůj držet v ruce. Jestli je dostatečně rychlý, může mě zabít.“

„Jime,“ zamumlal Shaunsey, „to je přece vražda. Ten indián proti tobě nemá šanci.“

„Dávám mu šanci udělat to, co bys rád udělal ty, kdybys měl dost odvahy: odkrouhnout mě.“

„Jime,“ naléhavým tónem řekl starý muž, „nech ho být! To vraždění jednou musí přestat. Vždycky jsem si myslel, že až ulovíš toho bílého bizona…“

„Stojíš ve střelné dráze,“ skočil mu Ahab do řeči. „ Chceš za každou cenu koupit olovo z revolveru toho indiána? Ten kolt je sice starý, ale takové staré revolvery střílejí přesně a jejich kulky dělají velké díry.“

„Jime,“ zkusil to Shaunsey potřetí, ale potom se odmlčel a s bezradným gestem se otočil.

Indián mezitím udělal deset kroků od svých koní. Vytáhl kolt, prohlédl zápalky v pistonech a napůl natáhl kohoutek, načež zbraň znovu strčil do pouzdra.

Gus si všiml vražedného výrazu Ahabovy tváře, viděl sevřené rty a přivřené oči, číhavý výraz.

„Ať tasí!“ zvolal Ahab na Lilian. V tom okamžiku se indián pohnul. Vytáhl starý revolver z pouzdra a vrhl se na zem.

Byl rychlý – avšak Jim Ahab byl ještě rychlejší. Jeho kulka trefila Siouxe uprostřed pohybu a bojovník se otočil. Ještě zmáčkl spoušť, ale už měl vychýlenou hlaveň a střela se zavrtala do kola vozu, před nímž Jim Ahab stál.

Pak se Oglala převalil, rozevřel dlaň a těžký kolt mu vypadl na zem. Zachvěl se a pak zůstal ležet.

Jimu Ahabovi se z hrdla vydral zvuk, který zněl jako tichý, jízlivý smích. Strčil kolt do pouzdra, indiána si nevšímal a šel ke koním. Prohlížel si je.

„Ti v Cheyenne vynesou padesát babek,“ poznamenal. Gus Hanna se obrátil k Shaunseymu. Starý muž zavrtěl hlavou a svěsil ramena.

Gus šel k indiánovi. Oglala byl mrtev. Kulka z Ahabova postříbřeného koltu byla přesná.

Zatímco Gus ještě klečel vedle něho, dopadl na něj stín. Vzhlédl. Byla to Lilian, jejíž tvář byla šedá děsem a rozrušením.

„Pomozte mi ho zabalit do bizoní kůže a naložit na koně,“ rychle a tiše řekla. „Možná jsem mezi Oglaly žila příliš dlouho, ale nechci, aby někdo z nich tady zůstal ležet napospas vlkům a supům. Chci ho odvézt, než mi v tom jeho vrah bude moct zabránit.“

Gus se obrátil. Ahab vlezl do svého vozu, zřejmě kvůli whisky. Vteřinu – jenom jednu vteřinu – Gus váhal, pak vstal, šel k druhému vozu, vytáhl jednu bizoní kůži a přinesl ji k indiánovi. Zabalil ho do ní a naložil ho na jednoho z osedlaných koní, zatímco Lilian se vyšvihla do sedla strakáče. Podal jí uzdu a pak se díval za ní, když jela na sever.

Shaunsey, který se opíral o kolo povozu, mlčky přihlížel. „Ta žena má odvahu, Gusi. Má víc odvahy než my dva.“

„Ano, na to, co udělala, musí člověk mít odvahu,“ podotkl Gus.

„Na co?“ zeptal se hlas za nimi. Jim Ahab vylezl zpod plachty vozu. Když slézal s láhví v ruce přes kozlík, pohlédl na jediného indiánského koně, který stál se svěšenou uzdou poblíž.

Rozhlédl se a zeptal se: „Kde jsou ti dva koně?“ Hodil láhev na bizoní kůže a seskočil dolů.

Gus pohlédl směrem, kterým odjela Lilian, a viděl, že právě zmizela za návršími, jež se vypínala nad údolím. Bezděky si oddechl.

Jim Ahab pohlédl na Shaunseyho, na Guse a potom zase na starého muže.

„Nechali jste tu squaw běžet – s koňmi i skalpy,“ řekl Jim Ahab, jímž lomcoval vztek. „Kterým směrem odjela?“

„Na západ. Tu už nedoženeš,“ řekl Shaunsey. S kamennou tváří lhal. „Je už příliš daleko. Vyjela hned, když jsi zalezl.“

„Žádná žena – byť je to squaw – nemá dost síly – nedokáže „ vednout člověka na koně,“ řekl Ahab. „Někdo z vás jí při tom musel pomoct.“

„Já,“ odvětil Gus Hanna.

„Za to bych tě měl oddělat!“ řekl Jim Ahab. Přivřel oči. „Tys tu squaw nechal běžet? Zdálo se mi, že jsi ji chtěl…“

„Zase vrátí,“ odvětil Gus a doufal, že to tak skutečně bude.

Jim Ahab se zazubil. „Už ji neuvidíš. Vrátí se i s oběma koňmi ke svému kmeni do rezervace.“

„Zapomínáš, že to je běloška,“ skočil mu Gus Hanna do řeči. „Jsem si jistý, že se vrátí.“

„Běloška, která půl života strávila mezi indiány. Je to víc squaw než bílá žena. Možná je dobře, že je pryč, i když mě to stálo dva dobré koně. A pět set dolarů, které bych v Cheyenne dostal za ty skalpy. Ale na prérii je ještě dost bizonů. Tu ztrátu mi vynahradí. Dělejte, musíte ještě před soumrakem stáhnout co nejvíc kůží a natáhnout je k sušení!“

Shaunsey kývl na Guse, aby šel za ním. Vydali se k mezkům, které nechali stát, když přijel indián. Zvířata ještě byla zapřažená do řetězů. Shaunsey překontroloval, jestli pevně drží v kůži bizonů.

„Jim se chová podivně,“ řekl Gus. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že tu ztrátu tak přejde.“

„Je nevypočitatelný pro toho, kdo ho nezná,“ odpověděl Shaunsey. „Opravdu si myslíš, že Lilian se vrátí?“ Když Gus Hanna přikývl, poznamenal: „Doufám, že se mýlíš. Ano, doufám, že se mýlíš.“

+ + + + +

„Podej mi kolík!“ řekl Shaunsey Gusovi, a když ho dostal, zatloukl ho sekerou do země přes okraj kůže natažené k sušení.

Gus Hanna, který klečel na druhé straně bizoní kůže, se neustále rozhlížel a naslouchal, zda neuslyší dusot kopyt, který by znamenal, že se Lilian vrací.

„Shaunsey, rozhodl jsem se, že poslechnu tvé rady a skončím s lovem bizonů, jakmile se vrátíme do Cheyenne a prodáme úlovek,“ řekl náhle. „To zabíjení není pro mě. Hnusí se mi to. Co kdybys ale poslechl své vlastní rady ty a nechal Jima být? Tobě se přece takovýto život líbí stejně tak málo jako mně.“

„Potřebovals k rozhodnutí dlouhou dobu,“ odvětil starý muž. „Ale lepší by bylo, kdybys nečekal, až přijedeme do Cheyenne. Pokud jde o mě, tak já Jima opustit nemůžu.“

„Proč? Co ti v tom brání?“

Shaunsey sklonil sekeru. „Jim mě koupil – a za to má můj život,“ řekl. „Dole v Kansasu jsem zastřelil neozbrojeného muže a měl jsem za to viset. Bylo by to podle zákona, byl jsem vinen. Byl jsem sice opilý, když jsem toho muže zastřelil, a v takovém stavu člověk někdy neví, co dělá, ale byl jsem vinen. Z okna cely jsem viděl, jak pro mě stavějí šibenici. A každý úder kladiva mi duněl v uších. Smrt je vždycky hrozná, Gusi. Ale nejhorší je pro toho, kdo je odsouzen k tomu, že na ni musí čekat a ví, kdy mu pokyne. V noci před popravou přišel k oknu cely muž –byl to Jim Ahab – a řekl: „Potřebuju společníka, který se nebojí ničeho. Ty mi připadáš jako ten správný, Shaunsey, protože tě čeká šibenice a peklo, když ti nepomůžu. Můžu tě dostat z cely a zachránit před katem. Ale od té chvíle mě budeš poslouchat na slovo. Souhlasíš, slíbíš mi to? Rozhodni se! Ale rozhodni se rychle!“ Nepřemýšlel jsem dlouho. Jeden pohled na šibenici mi stačil – a tak jsem byl pro. Jim zmizel ze zamřížovaného okna cely a po minutě zaklepal na dveře kanceláře. Když zástupce marshala, který té noci měl hlídku, otevřel, dal mu pažbou ránu do spánku a srazil ho k zemi, než stihl vystřelit ze své uřezané brokovnice. Jim překročil jeho tělo, vzal zástupci klíče a za další hodinu už jsme byli mnoho mil od města, kde jsem měl viset.“

Shaunsey zatloukl další kolík do země. „Teď to teda víš,“ řekl mezi dvěma údery sekerou. „Možná už chápeš, proč Jima nemůžu nechat, proč s ním musím zůstat…“

Narovnal se a se sekerou v pravé ruce řekl: „Pojďme se najíst a smýt pach mršin kávou a whisky.“

Přišli k vozu, kde mezitím Jim Ahab kousek od ohně přibil k zemi svou bílou kůži. Ráno, když přijeli, byla ještě napůl vlhká hozená v jednom z vozů. Nyní se v záři plamenů leskla jako čerstvě napadaný sníh. Ahab seděl na svém sedle u ní a v rukou držel láhev whisky. Pil celý večer.

Gus neměl hlad. Stále čekal na dusot koně. Vzal si jenom jeden hrnek kávy, seděl tam a hleděl do plamenů.

Shaunsey jedl pomalu a hodně při tom mlaskal. Jim Ahab vytáhl zátku zuby a dolil si, aniž odtrhl pohled od bílé kůže. Oheň praskal a, hučel. Ve tmě se pohybovali mezci.

Vtom se do toho ozval jiný zvuk: tlumený dusot neokovaného koně, který se blížil k jejich táboru. Všichni bezděky ztuhli.

Ze tmy se vynořil strakatý kůň a na něm štíhlá postava, která za uzdu vedla neosedlaného koně. Gus Hanna vstal a pomohl Lilian ze sedla.

„Ty ses vrátila…“ řekl a všechno, co je dosud dělilo, bylo náhle pryč.

Opětovala jeho pohled. „Tys o tom pochyboval?“ zeptala se.

Pomalu se mu na tváři objevil úsměv.

„Ne,“ hlesl. „Ne, myslím, že jsem o tom nikdy nepochyboval. Chtěl jsem se zeptat…“

„Tak se jí rovnou zeptej, kde nechala ty skalpy!“ skočil mu do řeči Jim Ahab.

„Pohřbila jsem je spolu s indiánem, kterého jste zabil,“ odvětila Lilian. „Nehledejte to místo, nenajdete ho.“

Jim Ahab vstal ze sedla. Ve svitu plamenů tam strnule stál a jeho postříbřené kolty se leskly. Jeho zjizvená tvář byla rudá a v bledých očích se mu zračila nevýslovná nenávist, které se polekal dokonce i Gus Hanna.

„Ta squaw patří tobě, Gusi,“ přidušeně řekl Jim Ahab. „Proto ti strhnu cenu těch skalpů z tvého podílu za bizoní kůže.“

„Dobrá,“ poznamenal Gus. „Zaplatím ti těch pět set dolarů a pak se naše cesty rozdělí.“

„Ty už nechceš střílet bizony?“ Jim Ahab přivřel oči. „Myslel jsem si, že chceš být bohatý.“

„Už mi o to nejde. Dá se živit i jinak. Možná nikdy nezbohatnu, ale k živobytí to stačit bude.“

„Jak chceš,“ nebezpečně tiše řekl Jim Ahab. „Jak chceš, Gusi!“

Hanna vzal Lilian kolem ramen a přivedl ji k jednomu z vozů. Jelikož se po práci neumyl, odepnul si teď svůj revolverový opasek, pověsil ho na brzdovou páku povozu a šel k vědru s vodou. Lilian se posadila na vůz a pozorovala ho.

„Pohřbila jsem toho indiána tak, jak je to zvykem u Oglalů,“ řekla po chvíli. „Možná jeho duch nalezne klid, když jsem skalpy, kvůli kterým zemřel, pohřbila s ním. Chápeš, proč jsem to musela udělat, Gusi, nebo mě i ty považuješ za poloviční squaw?“

„Chápu to, Lilian, jednalas správně,“ odvětil vážným tónem.

„To je dobře. Pro mě je totiž důležité, abys mě chápal. Vždycky to pro mě bylo důležité, od chvíle, kdy jsem tě na Lance Creeku poprvé spatřila.“

„Já jsem na tom podobně,“ prohodil. „Myslím, že když člověk najde někoho, koho hledal celý svůj život, tak není nic důležitější.“

„Ale ano!“ Přišel tam Shaunsey. „Je ještě něco důležitějšího: musíte se odtud dostat živí. Jim se rozhodl, Gusi, viděl jsem mu to na očích. Ale ať se stane cokoli, budu stát při vás. Jsem sice jenom starý člověk a nestojím za moc, ale je možné, že tak odčiním něco z té staré viny, kvůli které jsem měl viset, kdyby mi Jim nepomohl. Rozumíš, Gusi? Nechci Jima zradit. Řekl jsem ti, že s ním pojedu kamkoli. Ale to zabíjení jednou musí skončit.“

„Díky, Shaunsey!“ odvětil Gus a lehce se dotkl jeho ramene. „Vím, žes byl vždy Jimův věrný přítel. A doufám, že to nedojde tak daleko, abychom stáli proti sobě jako nepřátelé, on a já.“

„To nezávisí na tobě ani na mně, ale jenom na Jimovi. Jenom na něm záleží, jestli někdo z nás bude muset dnes v noci zemřít. Bylo by lepší, kdyby se Lilian nevrátila, nebo kdybys s ní býval odjel. Gusi, připrav se na boj. Nenechá ti jinou možnost.“

Gus Hanna viděl v očích Lilian strach. Obrátil se, vzal košili, kterou si svlékl a hodil na kozlík, a natáhl ji na sebe.

Zatímco si zapínal knoflíky, slyšel, že jde Jim Ahab. Poznal by ten kulhavý krok mezi tisíci jinými. Shaunsey odešel k zadní části vozu.

Ahab prošel kolem Guse, vylezl na kozlík, sáhl pod plachtu a vytáhl neotevřenou láhev whisky, pak slezl dolů a pohlédl na Guse.

V té vteřině si Gus uvědomil, že jeho revolverový opasek ještě visí na brzdě.

+ + + + +

„Zítra vám půjde práce od ruky,“ řekl Jim Ahab, „teď, když je squaw s vámi a může vám pomáhat stahovat. Ano, squaw může být užitečná, když člověk ví, jak s ní zacházet. Můžeš ji bít, Gusi. Je na to zvyklá od svých předešlých majitelů. Tvrdí se, že squaw může pracovat tak těžce jak mezek. Podle její pracovní výdrže se řídí cena, kterou za ni indián musí zaplatit, než si ji vezme k sobě do stanu.“

Gus udělal krok stranou, aby mohl sáhnout po revolverovém opasku, jenže Ahab udělal stejný úkrok a dostal se mezi něj a zbraň.

„Na tvém místě, Gusi,“ dodal, „bych si vyrobil z nějaké bizoní kůže bič. To by bylo prozíravé, protože indiánskou squaw musíš krotit.“

„Chceš mě provokovat, Jime?“ poznamenal Gus. „Chceš si to rozdat? Nemám zbraň.“

„Ne, nechci tě provokovat,“ posměšně odvětil Ahab. „Ale navrhuju ti obchod. Ty mi dáš tu squaw za pět set dolarů, které mi dlužíš za ty skalpy.“

„Nechej toho, Jime!“ přidušeně řekl Gus.

„Co chceš?“ zasmál se Ahab. „Podle toho, co vím, za squaw ještě nikdo tolik nezaplatil. Jen málokdy má indiánská squaw hodnotu vyšší než dva koně za padesát dolarů. Můžeš hodně vydělat.“

„Já o žádný obchod nestojím, Jime!“ Gus cítil, že napětí, které se ho zmocnilo, začíná být nesnesitelné.

„Jsi ňouma,“ poznamenal Ahab. „Každý indián by na tvém místě okamžitě souhlasil.“

„Já nejsem indián. Ale možná jsi zapomněl…“

„Ano, zapomněl jsem na to. Když tě vidím, jak se s ní…“

„Přestaň o ní mluvit jako o squaw. Je to běloška.“

„Opravdu? Nevypadá tak. Vypadá jako squaw a je to squaw.“

„Mluví z tebe whisky,“ poznamenal Gus Hanna.

Ahab se zasmál, urazil krk láhve, kterou držel v levé ruce, o kovový ráfek kola a napil se. Whisky mu stékala po bradě a za límec.

„Dneska už máš dost. Přestaň s tím! „řekl Gus.

Ahab bleskovým pohybem tasil svůj pravý kolt. „Dělám si, co chci!“ odvětil a v očích měl zlověstný výraz.

Gus měl pocit, že přes všechnu vypitou whisky není opilý. Alkohol se na něm vůbec neprojevoval.

„Chceš mi v tom zabránit?“ Jim Ahab na něj namířil revolver.

„Chci jen zabránit tomu, aby ses tím svinstvem upil,“ odpověděl Gus.

„Já tak lehce nezhebnu,“ poznamenal Jim Ahab. „Ten tam mě mohl oddělat…“ ukázal koltem na bílou bizoní kožešinu, „…ale jenom mě zmrzačil a udělal mi ze života peklo. Teď je mrtvý tak jako všichni moji nepřátelé. Ne, všichni nejsou mrtví, několik jich ještě žije. Ty, Gusi, bys nejraději měl všechny bizoní kožešiny jenom pro sebe, aby ses mohl vrátit na svou půdu a žít tam s tou squaw. A Shaunsey se postavil na tvou stranu. Myslíte, že nevím, že jste se proti mně spikli? Ale mně nikdo nevezme to, co je moje. To se ještě nikomu nepodařilo.“

„Jsi opilý,“ řekl Gus a v duchu se proklínal, že odložil svůj revolverový opasek. Neviděl žádnou možnost, jak se k němu dostat, protože mezi ním a koltem stál Jim Ahab s revolverem v ruce.

„Jenže já nejsem slepý,“ skočil mu Ahab do řeči. „Jestli ty kůže – a bílou kůži – chceš, musíš mě předtím odklidit.“ Ukazováček měl na spoušti koltu. „No?“ zavrčel.

Gus Hanna pochopil, že Ahab ho chce zabít. Bylo lhostejné, co rozdmýchalo jeho nenávist – už se rozhodl.

I Shaunsey to musel poznat, protože se náhle otočil a vytáhl svou winchestrovku zpod plachty vozu. V té samé vteřině, kdy ji nabil, se však Ahab, varován kovovým cvaknutím, otočil. Třeskla rána a starého muže odhodila kulka na zadní kolo. Potom se svalil na zem.

Jim Ahab udělal krok k němu a toho okamžiku Gus využil. Věděl, že to je jeho poslední šance. Kdyby ji propásl, další by nedostal.

Postrčil Lilian, až spadla z bočnice vozu, vykřikl: „Běž!“ a sáhl po revolverovém opasku. Přeskočil oj a rozběhl se k Lilian. Za nimi třeskly výstřely. Kulky létaly kolem nich.

„Stůj, Gusi! Neutíkej! Bojuj se mnou! Stůj abojuj!“ křičel Jim Ahab. Gus však běžel dál a Lilian táhl s sebou. Zář plamenů zůstala za nimi, cestu jim ukazovaly jen hvězdy.

Lilian potmě klopýtla a spadla na zem. Gus Hanna si k ní klekl, vytáhl z pouzdra kolt a naslouchal, zda je Ahab nepronásleduje. Byl však slyšet pouze šepot nočního větu ve větvích.

„Uvízla jsem nohou mezi kořeny,“ řekla Lilian.

„Můžeš našlápnout?“ zeptal se Gus, když jí pomohl vstát.

„Půjde to,“ usoudila. „Proč – proč nás nepronásleduje?“

„Myslím, že v rozhodující chvíli zaváhal kvůli tomu, že zabil starého Shaunseyho.“ Gus si připnul zbraňový opasek. „Musíme dál.“

„Kam?“

„Na západ, do Fort Fetterman. Nemá moc smysl se vracet kvůli koním. Jim zuří. Bude střílet na všechno, co se tam pohne. A za úsvitu nás pravděpodobně začne hledat. To budeme muset být mnoho mil daleko, jinak…“

Nedokončil větu, byl si však jist, že Lilian chápe. Jim Ahab byl s winchestrovkou oproti němu, který měl jen kolt, ve výhodě. Kdyby se mu podařilo vystopovat uprchlíky, mohl by je odkrouhnout z dálky a Gusovi by jeho kolt byl k ničemu.

„Do pevnosti se můžeme dostat za den nebo dva,“ poznamenal. „Možná po cestě narazíme na nějakou hlídku, která nás vezme s sebou. Kdyby tě noha bolela tak, že bys už nemohla chodit, tak tě ponesu.“

„A tvůj podíl na bizoních kůžích?“ zeptala se Lilian. „Byl to přece všechno, co máš.“

„Teď mám tebe. Vím, že to je ten nejlepší obchod, který jsem kdy udělal,“ odpověděl. „Někde spolu začneme nový život…“

Nalezl v temnotě její ruku. Opětoval pevný stisk její dlaně – a bylo to, jako by tím dotekem uzavřeli svazek proti zlu a smrti.

„Pojď!“ řekl, když chvíli hleděl směrem k ohni, který plápolal opodál. Šli tmou, provázeni pouze zvuky vlastních kroků a skučenlm větru.

Později se ze tmy ozvalo vytí vlka, kterému odpověděl další. Pach stažených bizoních mršin lákal do údolí Black Thunder Creeku vlky, ti se však do blízkosti lidí neodvážili.

„Na co myslíš?“ otázal se Gus po chvíli mlčení.

„Na Shaunseyho,“ odvětila Lilian bez váhání.

„I já.“

„Nevím, jaký byl. Ale myslím, že byl tak poctivý, jako je Ahab zlý a nebezpečný.“

„To, cos právě řekla, by se Shaunseymu líbilo. Tušil, co se stane. Kdybych ho poslechl, možná by ještě byl naživu a my bychom měli nejméně dva koně a peníze, které zůstaly v mých sedlových brašnách v táboře. Bylo to sice jenom několik set dolarů – ale když člověk nemá ani cent, tak je i dvě stě dolarů hodně.“

„Člověk nepotřebuje k životu moc peněz,“ řekla pevným hlasem.

„To je pravda. Sám jsem to zjistil,“ souhlasil. „Nejsou to peníze, co člověk potřebuje, ale něco, pro co se vyplatí žít. Já jsem to našel.“ Stále ji držel za ruku. „Jim má jenom kůži bílého bizona a svou nenávist. A to je zatraceně málo k tomu, aby měl život smysl.“

+ + + + +

Jeden voják, který před lety sloužil ve stejné setnině 5. regimentu kavalerie jako Gus Hanna, kdysi Fort Fetterman popsal následovně: „Na pevnost bezútěšný pohled, baráky z nepálených cihel stojící na holém vrchu vypadají jako řada vylámaných zubů. Ta pevnost je známá a nenáviděná v celé armádě – v létě horko jako v pekle, v zimě mrzne, až to praští. Poznal jsem tvrdé chlápky, kteří se nebáli ničeho, ale dezertovali, protože jejich jednotky měly být přeloženy do Fort Fetterman.“

Pro Guse Hannu a Lilian však byl pohled na tu pevnost na kopci nad Platte River vytouženou úlevou.

Dorazili tam v poledne druhého dne.

Pevnost už neměla palisády, ale sto stop dlouhé a čtyřiadvacet stop široké baráky mužstva z nepálených cihel tvořily jakýsi čtvercový val kolem execírplacu. Nad jejich plochými střechami se třepotala vlajka.

Když Gus a Lilian přišli do nemocnice stojící na východní straně pevnosti, vrávorali vyčerpáním. Služba zavolala z ošetřovny polního lékaře.

O čtvrt hodiny později seděli Gus, Lilian, lékař a dva důstojníci posádky – kapitán a poručík – v prázdné místnosti nemocnice. Gus a Lilian se najedli a napili a mezitím Hanna vykládal, co je přimělo k vyčerpávajícímu pochodu.

„Nemyslím, že ve vaší záležitosti můžeme něco podniknout,“ řekl kapitán, když Gus skončil své vyprávění. „Ten muž, o kterém jste hovořil – ten Jim Ahab – možná zbytečně rád střílí, ale podle vašich vlastních slov sáhl vždy po zbrani jen v sebeobraně. A svůj podíl na bizoních kůžích jste opustil dobrovolně. Kromě toho můžete mluvit o štěstí, že jste po cestě nenarazili na drancující indiánské bandy, které se ještě stále potulují východně od pevnosti.“

„Nepožaduji, aby kvůli mně armáda zorganizovala polní tažení,“ odvětil Gus. „Všechno, co chci, jsou dva koně, dvě sedla a potraviny.“ „To můžete dostat v obchodní stanici,“ odpověděl poručík. „Za předpokladu, že máte peníze.“

„Nemám ani cent. Všechno, co mám, jsou postříbřené kapesní hodinky. Děkuji vám za vaši pomoc, pánové,“ odvětil Gus s neskrývanou jízlivostí a trpkostí.

Když odešli, řekl Lilian: „To je k zlosti. Nevím, kolik stojí mé hodinky, ale těžko za ně dostaneme to, co potřebujeme k tomu, abychom mohli odjet.“

„I kdybychom měli urazit dvě stě mil pěšky – nás nic nezastaví!“ odvětila. Žasl nad její odvahou a odhodláním.

Už na pochodu z Black Thunder Creeku do pevnosti si uvědomil, že Lilian se mu v mnoha ohledech vyrovná. Ani jedinkrát si nepostěžovala, ani jedinkrát nedala najevo únavu. Překonala hlad a žízeň s onou neotřesitelnou silou, která z ní vyvěrala. Na tuto ženu se dalo spolehnout.

„Až si odpočineš, půjdeme,“ podotkl. Vstala a řekla: „Půjdeme hned! Odpočinout si můžeme, až budeme vědět, na čem jsme.“

Gus Hanna poděkoval polnímu lékaři, který jim ukázal cestu k obchodní stanici, shluku nízkých stavení: dům, kůlny, stáje, ohrady.

Mezi domem z nepálených cihel a kůlnami panoval čilý ruch, neboť tam stálo hodně vozů naložených bizoními kůžemi. U zábradlí před domem bylo přivázáno několik koní.

Gus sáhl do brašny vesty po postříbřených hodinkách, když tam kráčeli. Když budu mít štěstí, pomyslel si, dostanu za ně jednoho starého mezka…

V tom okamžiku si všiml, že Lilian se zastavila. Ještě zabrán do myšlenek se k ní otočil a uviděl, jak zbledla. Měla rozšířené oči, pohybovala rty, ale nedokázala nic říct. Bezděky se obrátil a pohlédl směrem, kam se dívala.

Na začátku řady koní u zábradlí stál černý kůň. Gus ho hned poznal a polil ho při tom studený pot.

Přistoupil k němu. Kůň měl na sobě – jako vždy – černé sedlo a v pouzdře byla winchestrovka. Gus se pušky dotkl a povytáhl ji z pouzdra. Vlastně to bylo zbytečné, protože už věděl, komu patří. Na její pažbě byla písmena J. A.

Strčil ji zpátky a pohlédl na Lilian. „Jim sem dorazil rychleji, než jsme čekali,“ poznamenal hlasem, který mu samotnému zněl cize.

Lilian ho chytila za ruku. „Pojďme! „ zamumlala. Cítil, jak je celá rozechvělá.

„Ne,“ odpověděl. „Ne, to by nemělo smysl. Bylo by zbytečné před ním utíkat. Ukázal nám, že nás může najít všude. Nebyli bychom před ním v bezpečí nikde – jedině že bychom se ukryli v divočině. Žili bychom ve strachu, že nás jednou vyčenichá. A pak by všechno začalo znova. A já už toho mám plné zuby.“

„Jestli to nechceš udělat kvůli sobě, tak to udělej kvůli mně,“ prosila ho vyděšeným hlasem. „Víš přece, proč nás pronásleduje. Co by se mnou bylo, kdyby…“ Odmlčela se. Vůbec poprvé na ní viděl, že se jí zmocnilo zoufalství. Vteřinu – ale pouze jednu vteřinu – byl na vážkách. Potom měl však opět jasno.

Měli za sebou dlouhou, tvrdou cestu. Kam by prchali, kdyby měli v útěku pokračovat? Neměli koně ani peníze, pušku ani zásoby. Neměli dokonce ani deku nebo láhev s vodou. Do pevnosti to zvládli, ale dál už by se nedostali.

„Nemá to smysl, Lilian,“ řekl naléhavým tónem a vzal ji do náruče. „Nemůžeme odtud utíkat. Náš útěk skončil.Teď už musím bojovat. Nemám jinou možnost.“

„Ještě nikdy jsem nepotkala někoho, koho bych se tak bála a koho bych tak nenáviděla,“ řekla. „Ten muž je jako přízrak, jako ďábel…“

„Ano, to říkali i jiní,“ přisvědčil. „Tenkrát jsem tomu nechtěl věřit. Teď s tím musím skoncovat – tak či onak.“ Pravou rukou sáhl k revolverovému pouzdru, Lilian ho však pevně držela.

„Gusi!“

„Jestli odtud…“ kývl na budovu obchodní stanice, „…nevyjdu, tak běž za polním lékařem. Zná náš příběh. Možná ti pomůže.“

Odstrčil ji. Chtěla ho ještě zadržet, ale sáhla do prázdna. Gus kráčel k domu, vyšel po třech schodech na verandu a zastavil se před dveřmi.

Palcem pravé ruky uvolnil koženou smyčku jistící kolt, levou rukou otevřel dveře a vešel do nízké místnosti, ve které bylo přítmí a vzduch byl cítit po bizoních kůžích a laciné whisky.

Gus se rozhlížel po Jimu Ahabovi, ale nikde černou postavu s postříbřenými kolty neviděl. Poblíž dveří stál u stojanu na pušky muž a prohlížel si novou, lesknoucí se karabinu.

Za prodejním pultem byl obchodník v zástěře a pruhované, modrobílé košili. Proti němu stáli dva muži, kteří byli obráceni zády ke dveřím. Jeden z nich měl levou ruku ovázanou a zavěšenou na rameni.

A pak tam bylo ještě něco. Při pohledu na to se Gusovi rozbušilo srdce. Na pultu ležela bílá bizoní kůže.

„Nemůžu vám za ni zaplatit víc než osm set dolarů,“ řekl obchodník. „Bizoní kůže se neprodávají tak dobře jako v dřívějších letech. Na trhu je příliš mnoho kůží. Osm set dolarů je také hodně peněz.“

„Tisíc, nebo ji neprodám,“ odvětil muž, který měl ruku v šátku. „Dobře vím, jakou cenu má kůže bílého bizona…“

Gus udělal dva kroky stranou, takže mohl tu kůži dobře vidět. Nemýlil se. Jizvy, které způsobily kulky Ahabova revolveru, byly na slabině jasně vidět.

„Ano, ta kůže má cenu nejméně tisíc dolarů,“ řekl Gus.

Obchodník na něho vrhl rozzuřený pohled a dva muži, kterým Gus dosud neviděl do obličeje, se k němu otočili.

Byli to Wade Latimore a Kinkaid, třetí muž, který byl s Johnnym Latimorem onoho večera v obchodní stanici na Lodgepole Creeku, když Jim Ahab zastřelil nejmladšího z bratří Latimorových.

Několik vteřin na něj Wade Latimore hleděl, pak se mu zajiskřilo v očích. „Táhni k čertu!“ zvolal a sáhl po koltu. Kinkaid tasil ve stejném okamžiku.

Gus ještě nikdy nevytáhl kolt z pouzdra tak rychle jako teď. Z hlavně jeho koltu vyšlehl plamen a Wade Latimore se skácel na podlahu. Gus neměl čas krýt se za prodejním pultem. Pootočil se, aby stál ke Kinkaidovi bokem.

Bylo to, jako by se mu o levý rukáv opřel poryv větru, když jím proletěla Kinkaidova kulka. Gus cítil ostrou bolest na paži. Potom zvedl pravou ruku s koltem a ze vzdálenosti tří kroků na Kinkaida vystřelil. Zasáhl ho do srdce. Zatímco smrtelně raněný muž klesl na kolena, vrhl se Gus za prodejní pult.

Třetí muž, který stál u stojanu na pušky, na Guse dvakrát vystřelil, avšak minul, potom se otočil a s kouřícím koltem vyběhl ven. Vyskočil do sedla jednoho z koní a cválal pryč, jako by mu hořelo za patami.

Gus Hanna se s revolverem v ruce zvedl.

V nízké místnosti se vznášel dým.

Wade Latimore a Kinkaid byli mrtví.

Gus schoval kolt do pouzdra a řekl obchodníkovi, který se hned na začátku přestřelky vrhl za pult na zem a teď opatrně vyhlédl: „Pošlete někoho do pevnosti. Ať sem přivedou marshala.“

Potom dveřmi vyšel ven. Lilian na něj vyděšeně hleděla. Šel k ní, objal ji a řekl: „Je po všem. Teď vím, že Jim je mrtvý.“

Lilian se rozplakala, byly to však slzy úlevy.

+ + + + +

O dvě hodiny později opustili Fort Fetterman a jeli odtud dál na východ. Obchodník dosvědčil, že Gus střílel v sebeobraně. A protože polní lékař pevnosti a dva důstojníci již Gusův příběh slyšeli předtím, než došlo k té přestřelce, nikdo o Gusově výpovědi nepochyboval.

Latimore a jeho společníci přijeli do pevnosti se čtyřmi povozy bizoních kůží – dva z nich byly Ahabovy. Protože na ně nikdo nevznesl nárok, byl výtěžek z prodeje přiřčen Gusu Hannovi. Ten prodal i vozy, mezky a indiánské koně Jima Ahaba. Když se vydal na cestu, měl pod košilí váček s takřka deseti tisíci dolarů ve zlatě a bankovkách.

Z koní si ponechal jen pět zvířat: svého vlastního, strakáče, na kterém jela Lilian, dva soumary – a Ahabova vraníka. Bílou kůži neprodal, přestože obchodník zvýšil nabídku na tisíc a dokonce na dvanáct set dolarů. Ležela svinutá přes sedlo vraníka. V sedlovém pouzdře byla Ahabova winchestrovka.

Lilian vyměnila své indiánské šaty za jezdeckou sukni, holínky, košili a podšívané kožené kalhoty. Její krásné dlouhé vlasy jí volně visely na zádech.

„Když jsem viděl tu bizoní kůži na pultě, věděl jsem, že Jim musí být mrtvý,“ poznamenal Gus k Lilian, když jim Fort Fetterman zmizel z dohledu. „Té kůže by se nikdo nezmocnil, kdyby Jim žil a měl kolty po ruce – a své kolty on nikdy neodkládal.“

„Uvěřím, že je mrtvý, teprve až ho uvidím,“ řekla a její hlas prozrazoval, že má z Jima Ahaba ještě stále strach. „Kdo byl ten muž, který ho měl zabít?“

„Wade Latimore. Jim zastřelil jeho dva bratry. Wade Latimore byl po přestřelce s Jimem a se mnou uvězněn ve Fort D. A. Russell, ale musel odtud utéct, nebo ho propustili. Pak nás asi stopoval, aby se se mnou, Jimem a s Shaunseym vypořádal. Ještě si vzpomínám, že Jim ve Fort Russell řekl, že možná bude jednoho dne litovat, že jsem Wadea Latimora nechal naživu. Jako by už tehdy tušil, co se stane…“

Od té chvíle mlčeli. Jeli chvíli klusem, chvíli cvalem, aby šetřili koně. Když dorazili do údolí Black Thunder Creeku, slunce zapadalo. Návrší, rovina i vzdálené hory byly zality jeho bronzovou září. V dálce vyli vlci. Rostly tam duby, topoly a smrky. Obloha měla načervenalou barvu a řeka se táhla údolím jako měděný pruh v modrých a hnědých stínech.

Místo, kde bylo tábořiště lovců bizonů, zelo prázdnotou. Padesát kroků od ohniště Gus zastavil svého koně a dal Lilian znamení, aby zůstala stát. Slezl z koně, podal jí uzdu a poslední kousek šel pěšky.

Nejdřív narazil na mohylu – bezejmenný hrob. Gus tušil, že to je Shaunseyho hrob. Jim Ahab jej musel navršit sám.

Ahab sám ležel u vyhaslého ohniště mezi prázdnými a poloprázdnými láhvemi whisky. Ležel na břiše a i po smrti měl dlaně na pažbách svých postříbřených koltů. Tentokrát mu však jeho zbraně nepomohly. Díra mezi lopatkami ukazovala, že byl zastřelen ze zálohy. Bylo to zvláštní, ale vlci ho neroztrhali jako bizoní mršiny.

Gus se vrátil ke koním a sundal z vraníkova sedla kůži bílého bizona.

„Kvůli této kůži Jim prodal duši. Ať si ji nechá navěky,“ poznamenal k Lilian. „Možná byl opravdu posedlý ďáblem, jak si myslel Shaunsey. Možná byl jenom šílený nenávistí k tomu bílému bizonovi. Ale ať už to bylo jakkoli, teď je mrtvý.“

Vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku model 73, šel k ohni a zabalil Jima Ahaba a tu pušku do bílé kůže. Pak na něj nanosil kameny.

Lilian mu při tom nepomáhala. Nehybně seděla na strakáči a přihlížela.

Slunce zašlo dávno předtím, než byl Gus hotov. Šeřilo se. Pouze na západě ještě byla nad obzorem rudá záře. Snášela se noc, tichá až na vytí vlků.

Gus odsedlal vraníka, sundal mu postroj a pustil ho na svobodu. Mlčky se dívali, jak s plachým pohledem odchází k řece. Před Ahabovým hrobem se však zastavil, sklonil hlavu a dotkl se pysky kamenů. Gus slyšel, jak frká a hrabe kopytem.

Najednou ucouvl, pronikavě zařehtal, vzepjal se a odcválal.

Gus cítil, že mu Lilian položila dlaň na pravou ruku, kterou se držel hrušky sedla.

„Teď jsme volní,“ řekla s úlevou.