John Kirby

Colorado western 154. Není úniku

Jim Hollister nevěřícně hleděl na mrtvého, který ležel vedle něho v prachu, a pak pohlédl na muže s puškami, kteří stáli kolem něho. Jeden z nich nosil hvězdu a netvářil se právě přátelsky.

„Vstaň, Pollocku!“ zabručel ten muž. „Chytili jsme tě, ty vrahu!“

Jim Hollister nevěděl, kdo byl onen Pollock, stejně tak mu nebylo známo, kde se vzalo tělo, které leželo vedle něho. Věděl jen, že ho ti muži chtějí pověsit na nejbližším stromě. Tím by ušetřili práci jezdcům, kteří ho pronásledovali. Jim Hollister byl totiž na útěku…

Muž hleděl na ploché cihlové budovy v rozpáleném údolí. Kolem vedla silnice, jež mizela v úžlabině mezi kopci.

Olízl si vyschlé, rozpukané rty. Na levém rameni měl těžké, ošoupané sedlo Russet. V pravé ruce držel krátkohlavňovou, jednorannou sharpsku ráže 50.

Byl od hlavy až po paty pokrytý prachem. Vysoké jezdecké holínky, džíny, košile, kožený kabát bez rukávů a tmavý texaský klobouk s úzkým okrajem, to vše bylo bílé od slaného prachu, jenž pokrýval rovinu mezi Mule Mountains a Dragoons. Jeho tvář byla zpocená.

Jmenoval se Jim Hollister a prchal před smečkou, kterou na něho poštval Sam Warden.

Jim Hollister bezděky otočil hlavu a pohlédl na druhou stranu kopce. Jeho stopy byly v písku jasně vidět.

Ještě neviděl žádný oblak prachu, ale věděl, že pronásledovatelé jsou mu na stopě. Sam Warden přísahal, že neustane, dokud vrah jeho syna Emmeta nebude ležet u jeho nohou.

Jim Hollister se pokoušel zahnat myšlenky na minulost. Teď byla důležitá jen přítomnost. Byl bez koně. Více než deset mil odtud si jeho kůň zlomil nohu, když šlápl do nory. Od té chvíle Jim Hollister věděl, že jeho šance klesly na minimum. Bez koně byl v této pustině ztracen.

Nyní to možná vypadalo jinak. Nevěděl, že v tom kraji je cesta a stanice. Pokud by si tam dole mohl obstarat koně, snad by se mu mohlo povést uniknout Wardenovým zabijákům.

Zatímco sjížděl z kopce, vzpomněl si na ten nešťastný den, kdy zabil Emmeta Wardena. Nebyla to vražda a všichni lidé v saloonu Silver v Huachuce vypovídali, že Jim Hollister pálil v sebeobraně.

Ale co to znamenalo pro někoho, jako byl Sam Warden?

Ten rančer přišel o svého jediného syna. To, že Emmet Warden byl záludný střelec, věděl ve městě každý. Pravděpodobně to věděl i Sam Warden. Přesto podle jeho názoru neměl nikdo právo střílet na jeho syna.

Jim Hollister věděl, že musí utíkat, pokud se nechce houpat na dubu před Wardenovým domem.

Sam Warden se nezdráhal na něho poštvat smečku zabijáků.

Čím víc se Jim Hollister blížil k budovám stanice, tím podivnější mu připadalo to ticho. Nikde se nic nehýbalo. Přestože bylo vedro, přeběhl mu mráz po zádech.

Že by tu stanici opustili?

Pak spatřil tmavou skvrnu ve světlém písku na prostranství mezi budovami.

Sevřel rty. Vrávoravě šel dál a potom se zastavil.

Stál zády ke slunci a jeho stín dopadal na muže, který ležel v prachu.

Jim Hollister věděl, že ten muž je mrtvý. Prach byl tmavý od zaschlé krve.

Zpod okraje klobouku se rozhlížel po okolních budovách stanice. Nad zastřeleným mužem létaly mouchy. Jejich bzučení bylo jediným zvukem, který se tam ozýval.

Aniž by si sundal těžké sedlo z ramene, otočil se a pohlédl na své vlastní stopy. Pod zářijovým sluncem se vzduch na rovině tetelil a hřebeny Dragoons v dáli měly modrofialovou barvu.

Jeho pronásledovatelé ještě nebyli vidět. Věděl však, že to je jen otázka času, než se objeví na horizontu.

Zatímco znovu pohlédl na zastřeleného, nad nímž bzučely mouchy, sáhl pravou rukou na pažbu sharpsky a přiložil ukazováček na spoušť.

V té chvíli uslyšel výstřel.

Znělo to jako tiché prasknutí, jako když se odvalí kamínek. Pak uslyšel cinknutí, jako by ostruhy. Pomalu se ohlédl a přes sedlo pohlédl na stanici postavenou ve stylu domu Papagů.

A tehdy spatřil toho muže.

+ + + + +

Stál ve stínu verandy, avšak jeho nohy v hnědých manšestrových kalhotách a kavaleristických holínkách byly jasně vidět, protože na ně svítilo slunce. Od pasu nahoru byl ve stínu a Jim Hollister mohl vidět pouze jeho obrys.

Ten muž neměl kolt, avšak Jim Hollister viděl kousek pažby pušky. Pokud se nemýlil, tak šlo o parkerovku, jejíž hlavně byly zkrácené.

Jim Hollister pomalu sklonil hlaveň své sharpsky. Hlavně parkerovky mířily na něho a na dvacet yardů, které je dělily, byl rozptyl tak velký, že by neměl šanci.

„Ztratil jsem pět mil odtud svého koně,“ pomalu řekl. „Šel jsem pět mil pěšky a jsem tu jen kvůli tomu, abych si tu koupil koně.“

Rychle pohlédl k ohradě, v níž byl jeden černobílý pinto s širokou hrudí a dlouhou hřívou. Jako by to byl jediný kůň na stanici. Stál u plotu a hleděl na toho muže.

„Jestli je to vaše stanice, pane,“ chraplavě zamumlal Jim Hollister, poněvadž měl v ústech slaný prach, „tak mi řekněte, jaká je jeho cena. Chci jenom koně a láhev vody. Jedu na severovýchod, do Gleesonu.“

Muž neodpověděl. Jim Hollister mu neviděl do očí, ale cítil, že si ho měří pohledem.

Potom se ten muž zeptal ostrým a tvrdě znějícím hlasem: „Jak jste přišel o koně? A odkud jedete?“

Jim Hollister kývl na jihozápad. Pokoušel se si toho muže prohlédnout.

„Můj kůň šlápl do nory a zlomil si levou přední nohu. Musel jsem ho zastřelit. Co chcete za toho pinta?“

Muž krátce pohlédl na koně stojícího v ohradě, aniž sebeméně pohnul brokovnicí. Potom vyšel ze stínu verandy na slunce a pomalu se vydal k Jimu Hollisterovi.

Měl na sobě modrou bavlněnou košili, která byla pod pažemi, na hrudi a na břiše tak zpocená, že to vypadalo, jako by byla černá. Neměl na hlavě klobouk. Jeho vlasy byly tmavé, rovné. Jejich prameny mu visely do čela. Protože slunce bylo téměř v nadhlavníku, byl stín jeho obočí tak velký, že mu téměř nebyly vidět oči. Jeho tenké rty byly pevně sevřené, vypadaly jako jizva, jako by byly pokračováním úzké jizvy, která se mu táhla od levého koutku úst přes líci a lícní kost až pod oko. Malé ostruhy durango, jaké byly obvyklé v jižanské armádě, tiše cinkaly, když k němu šel.

Jim Hollister pohlédl na parkerovku. Oba kohoutky byly natažené.

Byla to zvláštní, zkrácená zbraň velké ráže, tmavě se lesknoucí pažbou z ořechu, která byla zdobena stříbrem. Jim HoUister si uvědomil, že muž, který ležel mezi nimi a přes kterého na sebe hleděli, byl zastřelen touto vražednou zbraní.

„Co chcete za toho pinta?“ zeptal se ještě jednou.

Tenké rty se otevřely, když se divoce a vyzývavě rozesmál.

„Za pětadvacet dolarů může být váš.“ Muž kývl brokovnicí. „Dejte mi ty peníze a zmizte!“

Jim Hollister ukázal na mrtvého. „Kdo to je?“

Muž s jizvou pokrčil rameny. „Pokusil se mě odkrouhnout ze zálohy, když jsem stál u studny. Asi to je dezertér. Jestli chcete toho pinta, tak mi dejte peníze a jeďte. Nelíbí se mi lidé, kteří sem přijdou se sedlem na rameni.“

Jim Hollister přikývl. Co mu vlastně bylo do toho, co se tam stalo?

Musel mít koně, a to co nejrychleji. Kdyby ho ta banda dostihla, nepomohl by mu žádný kůň.

Pohnul rukou, aby si sáhl do kapsy vesty a vytáhl odtud svazek dolarů.

Už se však k tomu nedostal.

Bezděky sklonil hlavu a spatřil stín toho muže, který se pohnul. Vzhlédl a viděl, že se k němu něco rychle blíží: pažba pušky. Pokusil se to vykrýt rukou, ale to ho již zasáhla stříbrem zdobená pažba do krku.

Ten úder byl tak prudký, že Jim HoUister zavrávoral. Sedlo s sharpskou mu spadly na zem.

Klesl na kolena a pravou rukou chtěl vytáhnout kolt, jenže ho už neposlouchala ruka. Viděl, že sharpska leží loket od něj, a vrhl se na ni. Levou rukou se chopil pažby.

To však již na něho padl stín. Muž ho praštil znovu, tentokrát přesněji. Jim HoUister přidušeně zasténal a zhroutil se. To poslední, co viděl, než ho pohltila černá noc, byly prachem pokryté boty a lesknoucí se ostruhy.

+ + + + +

Jen pomalu se probíral z bezvědomí. Cítil pod sebou teplý písek. V ústech měl trpkou, odpornou chuť písku. Znovu začal cítit své tělo, zároveň se mu však vrátila bolest v zátylku.

Kdesi zafrkal kůň a Jim HoUister uslyšel cinkání postrojů. Zatnul ruce bolestí a zaryl prsty do prachu, když pomalu vzhlédl a pokusil se otevřít oči.

To první, co spatřil, byly nohy koně. Vše bylo nezřetelné, potom však začal vidět lépe, jako by se díval dalekohledem. Uviděl zaprášenou srst, jež se chvěla, a tmavá kopyta. Zvedl hlavu a spatřil boty, které byly ve třmenech, kalhoty, předloktí a krátkou henryovku. Její ústí bylo namířeno na něj.

Jim Hollister se s vypětím pozvedl a vzhlédl.

Muž měl snědý obličej, zapadlé oči a pohublé tváře, jež byly až ke spánkům pokryté strništěm.

Do obličeje mu stínil stetson. Jim HoUister mu neviděl do očí, hlaveň jeho henryovky 40-44 se však přehlédnout nedala.

Pomalu si klekl a přejel si hřbetem dlaně zpocenou a zaprášenou tvář.

Slyšel cvaknutí kohoutku a sundal si ruku ze tváře. Tu kdosi řekl: „Fessendene, slez a vezmi mu revolver.“

Za ním zafrkal kůň. Jim Hollister se pokusil otočit hlavu, ale jezdec řekl ostrým tónem: „Nehýbej se, Pollocku! Ke koltu se nedostaneš! Sejmul bych tě.“

Jim Hollister viděl, jak na něj padl stín jednoho muže. Čísi ruka mu vytáhla kolt z pouzdra.

„Vstaň, Pollocku!“ přikázal mu ten jezdec. Poposedl si a Jim Hollister uviděl na jeho košili hvězdu. Byla to hvězda zástupce marshala.

Ztěžka vstal.

„Jmenuju se Jim Hollister,“ zamumlal. „Jsem z Huachucy a jedu do…“

„Víme, kam jedeš, Pollocku,“ poznamenal muž s hvězdou. „Fessendene, dej mu napít. Nechci, aby zdechl žízní, než ho v Bowie budou moct pověsit.“

Jim Hollister se obrátil. Stál před ním jeden muž, který v jedné ruce držel láhev s vodou a v druhé kolt.

Za ním stáli další dva jezdci. I ti na něj hleděli mlčky a nepřátelsky.

Jim Hollister vzal láhev s vodou a pozvedl ji ke rtům. Voda byla teplá a měla slanou příchuť. Napil se jeden doušek a mlčky láhev položil na zem.

Když se obrátil, uviděl, jak se zástupci jiskří v očích.

Věděl, co to znamená. Často takový výraz v očích viděl. Byly to oči hada, chladné a strnulé, bez hloubky, bez života a bez tepla.

„Jedu do Gleesonu a potom chci pokračovat dostavníkem do Santa Fé,“ řekl. „Omráčil mě nějaký muž zkrácenou brokovnicí, zástupce. Říkám vám, že se jmenuju Jim Hollister.“

„Znáš tuto pušku, Pollocku?“ řekl muž za ním. Jim Hollister se ohlédl. Muž držel v ruce parkerovku. V paprscích zapadajícího slunce se leskly stříbrné intarzie.

„Ano. To je puška, kterou mě omráčil. Chtěl jsem koupit pinta, jenže…“ Pohlédl k ohradě, ta však zela prázdnotou.

„Jakého pinta?“ prohodil muž, který držel v ruce parkerovku. „Kdyby byl na stanici Herba Elliotta nějaký kůň, tak bys ho osedlal.“ Když hovořil, kopl do sedla, které leželo v prachu vedle Jima Hollistera.

Teprve nyní na něj pohlédl Jim. „To není moje sedlo.“

„Samozřejmě že ne. Zvláštní. Na kůži jsou tvé iniciály. C. P. – Channing Pollock. Ale to není tvé sedlo, že?“

„Říkám vám, že to není mé sedlo.“

„Samozřejmě že ne,“ prohodil zástupce.

Jim Hollister se otočil a šel k němu. Zastavil se těsně před hnědákem a pohlédl tomu muži do jeho šedých, jiskřících se očí.

„Řekl jsem vám, že to není mé sedlo. Kdo jste? Máte hvězdu, ale…“

Vtom ho někdo chytil za rameno. Na chvíli Jim Hollister spatřil hněvem zkřivenou tvář muže, z jehož láhve se před jednou minutou napil, a potom dostal ránu pěstí, která ho odmrštila na zástupcova hnědáka. Kůň vyděšeně trhl hlavou a pak odtančil stranou.

Jim Hollister ztratil rovnováhu a spadl do písku. Věděl, že ho mohou zbít, aniž by se mohl bránit.

V té chvíli zástupce pobodl svého hnědáka a vjel mezi Jima Hollistera a toho muže, kterého oslovoval jako Fessendena.

„Nech ho na pokoji, Fessendene,“ řekl. „Vezmu ho do Bowie, ale nikdo z vás mu nezkřiví ani vlas.“ „Proč ho chcete vézt do Bowie?“ zeptal se ten druhý muž hlasem, který prozrazoval nenávist. „Můžeme ho pověsit i tady. Ten topol, který…“

„Řekl jsem, že mu nikdo z vás nezkřiví ani vlas, a to nejsou planá slova. Nenuť mě, abych na tebe střílel, Fessendene. Ten parchant za to nestojí.“

„Děláte chybu, Guthrie. Kdo ví, jestli ho do Bowie přivezeme. Je to chladnokrevný vrah. Bude jenom čekat na příležitost, kdy vám bude moct utéct. Proč bychom ho nemohli pověsit teď?“

Jim Hollister se vrávoravě postavil. Pomalu došel ke koni a chytil se jeho postroje.

„Já toho muže nezastřelil. Byl mrtev, když jsem sem přijel. Ležel tam tak, jak tam leží teď. A jmenuju se Jim Hollister, ne Channing Pollock. Rozumíte…“

Chlápek, který stál u opačného boku koně, přišel k němu a uhodil ho hřbetem ruky do tváře. Jim Hollister už neměl síly. Po několika vrávoravých krocích spadl na zem. Ten muž přišel k němu. Jim Hollister viděl, jak loktem odhrnul šos svého saka a vytáhl z pouzdra Navy kolt ráže 36.

„Proč to neuděláme tady? Neváhal v Gleesonu ani na vteřinu, když zavraždil Glenna Corbetta a jeho bratra Rance. Proč to nevyřídíme tady?“

Jim Hollister zvedl hlavu a pohlédl do hlavně koltu. Slyšel cvaknutí, když muž natáhl kohoutek.

Třeskl výstřel.

Jeho ozvěna se odrážela od stěn stanice. Kulka se zavrtala do písku před nohy toho pistolníka.

Zástupce tlakem stehen uklidnil svého hnědáka, zatímco nabíjel henryovku. Hlaveň si položil na levé předloktí a namířil na muže, který držel v ruce kolt.

„To stačilo, Fessendene. Stůj. Jestli zmáčkneš spoušť, bude po tobě. Pokud to je muž, kterého hledám, bude viset. Nenuť mě na tebe střílet. Schovej ten kolt. Potom budu potřebovat koně, na kterého bych ho mohl vézt do Camp Bowie. Nejlepší by byl ten tvůj, Fessendene.“

Fessenden pomalu sklonil ruku s koltem. Ještě pořád měl ve tváři děsivou, zaslepenou nenávist, když hleděl na Jima Hollistera, který ztěžka oddechuje ležel v písku. Pak se v jeho obličeji objevila trpkost a rezignace. Pomalu zavrtěl hlavou a strčil si kolt do pouzdra.

„Dobrá, Guthrie!“ zavrčel. „Odvezte ho do Camp Bowie. Ale ať vám neuteče, protože jinak se za ním vydáme my – a nám neunikne. A až bychom ho chytili, tak bychom se nezdržovali s věšením. Zastřelili bychom ho na místě. Glenn a Rance Corbett měli ve městě mnoho přátel. A já jsem je znal, ještě když jsme byli kluci. Teď chci vidět jeho vraha viset.“

„Bude viset, Fessendene!“ řekl Guthrie, zatímco si se zkoumavým výrazem ve tváři prohlížel Jima Hollistera. „Hned s ním vyjedu. Můžete Elliotta pohřbít jako křesťané.“

„To celé je nedorozumění,“ zvolal Jim Hollister. „Jste pošetilý, Guthrie. Zatímco mě přivezete do Bowie, Pollock vám unikne. Jede na pintoví, má mou pušku a mé sedlo.“

„Skutečně?“ Guthrie přijel k němu. Seděl v sedle rovně a pušku již měl v sedlovém pouzdře. „Hledali jsme vraha jménem Channing Pollock – a našli jsme ho.“

Otočil se v sedle a mávl rukou. Jeden z jezdců mu hodil parkerovku. Guthrie ji s tlesknutím chytil.

„To je zbraň, kterou vraždil Channing Pollock – kterou jste vraždil vy. Viděl jsem už lidi, kteří se stali obětí brokovnice.“

Otevřel hlavně a dotkl se mosazných nábojnic. Když zvedl hlavu a promluvil, byl jeho obličej tvrdý a uzavřený a jeho hlas byl o něco tišší.

„Jestli se pokusíte utéct, Pollocku, vpálím vám bez váhání obě dávky do zad. Berte toto varování vážně.“

Pak zase hlavně brokovnice zaklapl, načež si opřel pažbu o stehno.

„Svažte mu ruce vepředu, ať může držet uzdu,“ dodal. „A pak ho zvedněte na Fessendenova koně.“

Muži sesedli. Jim Hollister viděl, jak jdou k němu. Zvedli ho na nohy a jeden z nich vytáhl z kapsy kožené řemínky a svázal mu jimi ruce. Druhý jezdec stál vedle něj a mířil na něho koltem. Guthrie seděl přikrčen na svém silném ryzákovi. V pravé ruce měl brokovnici. Pozorně sledoval své muže.

„Řeknu vám, co se stalo,“ zamumlal ne příliš nahlas, ale tak, že to všichni mohli slyšet. „Když se pod vámi zhroutil kůň, vláčel jste se se sedlem na rameni dál a z posledních sil jste se dostal na stanici. Když Elliott vyšel z domu, zastřelil jste ho, tak jako jste zastřelil každého, kdo vás kdy potkal. Potom jste omdlel, Pollocku.“

Jim Hollister na něho pohlédl. Guthrie mu něčím naháněl hrůzu. Byl to jeho strnulý pohled, který připomínal pohled chřestýše před útokem? Byl to j eho hlas – chladný, bezcitný hlas?

„Děláte velkou chybu, Guthrie,“ polohlasně řekl Jim Hollister. „Muž, kterého hledáte, se každou vteřinou vzdaluje. Zkuste aspoň najít jeho stopy.“

„Nevěřte mu,“ namítl jeden muž. „V okolí je plno stop. Nechce nic jiného než získat čas.“ Otočil se na Jima Hollistera. „Dělej, nasedni, Pollocku.“

Jim Hollister dal nohu do třmene koně, kterého mu přivedli, svázanýma rukama se chytil hrušky sedla a nemotorně se vyšvihl na koně. Guthrie se sklonil, hlavněmi brokovnice zvedl svěšenou uzdu a podal ji Jimu Hollisterovi. Při tom se mu chvěly koutky úst, jako by se usmíval. Ten úsměv však nedosáhl až do jeho očí, těch číhavých, zlověstných očí.

Jim Hollister si poposedl a strčil druhou nohu do třmenu.

„Za dva dny budeme v Bowie, Pollocku,“ řekl Guthrie. „Pojedete krok přede mnou a já budu mít stále v rukou pušku. Nechci nic riskovat. Chci vás přivézt do Bowie, ale jestli mě k tomu přinutíte, tak vás oddělám.“

„Rozumím,“ unaveně řekl Jim Hollister. „Nepokusím se utéct. Nemám zájem ochutnat sekané olovo, Guthrie.“

Když hovořil, hleděl na tři muže, kteří stáli vedle Guthrieho koně. Viděl, že nikdo z nich by nic nenamítal, kdyby ho Guthrie na místě odkrouhl. Kdyby byli sami, tak by ho pověsili.

Bylo to bizarní: Jen Guthrie a jeho puška ho chránily před lynčem. Guthrie byl ten jediný, kdo byl ochoten mu dát šanci. Právě on – muž s očima vlka a s potměšilým úsměvem. Jen jeho přítomnost ostatním bránila zajatce pověsit. Jim Hollister měl vždycky divný pocit, když hleděl do těch očí, které na něj byly upřeny. Guthrie z něj neodtrhl pohled ani na vteřinu.

Pokynul hlavněmi pušky, Jim Hollister otočil toho cizího koně a přijel ke Guthriemu.

„Odpovězte mi na jedinou otázku, Guthrie,“ řekl. „Pro koho pracujete?“

Guthrie ho nespouštěl z očí. Několik sekund panovalo mlčení.

Pak řekl: „Muž, který nad vámi vynese rozsudek, je soudce Abraham Douglas, Pollocku. A šibenice, na které budete viset, stojí na dvoře vojenského vězení v Camp Bowie. A teď, Pollocku, jeďte – pořád krok přede mnou. A snažte se, aby váš kůň nešel příliš rychle.“

JimHollisterpobídlkoně. Guthrie jel krok za ním. V levé ruce měl uzdu, pod pravou paží držel parkerovku a palci si hrál s jejími postranními kohoutky.

Za soumraku se krajinou plížily stíny.

Oba jezdci zastavili u potoka, na štěrkové lavici. Jejich koně stáli předníma nohama v šumící vodě, měli skloněné hlavy a pili.

Ze západu vanul lehký vítr, který ševelil v korunách dubů a zakrslých topolů.

Jim Hollister vytáhl nohu ze třmenu a položil ji přes hrušku sedla. Ve svázaných rukou držel kůží potaženou láhev s vodou. Napil se. Kapky vody, které mu tekly po bradě, si utřel hřbetem ruky.

Guthrie se zastavil vedle něho. Zástupce měl pušku položenou šikmo přes sedlo tak, že jí mířil na Jima Hollistera.

„Proč jste se alespoň nepokusil toho muže, o kterém jsem vám vyprávěl a který, jak předpokládám, se jmenuje Channing Pollock, chytit?“ otázal se, zatímco věšel láhev na hrušku.

Guthrie, jenž nehybně seděl na svém ryzákovi, trochu stáhl koutky úst, jak to často dělal.

„Proč?“ prohodil klidným hlasem. „Proč? Svého muže přece mám.“

V jeho hlasu bylo cosi nedefinovatelného. Jim Hollister si ho změřil pohledem.

Ano, Guthrie svého muže má. Jeho, Jima Hollistera.

Byli na cestě už půl hodiny, ale zatím spolu neprohodili ani slovo. Teprve tu, na břehu potoka Guthrie promluvil.

Ta půlhodina byla chmurná. Jim Hollister jel pomalu s vědomím, že Guthrie je stále několik kroků za ním. Cítil v zádech jeho pohled.

Jednou se pokusil otočit, ale ostré cvaknutí kohoutku pušky ho varovalo. Jim Hollister se přitom nechtěl pokusit uprchnout. Věděl, že tam, kam hledí Guthrieho oči, míří i jeho puška. Věděl i to, že proti ní nemá šanci. Dokud ji Guthrie držel v ruce – a držel ji pořád – musel jet před ním, aniž by věděl, zda z ní vystřelí…

„Ano, někoho jste našel,“ odpověděl a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně. „Jenže našel jste nesprávného muže. Kdo je ten Pollock?“

„Vrah,“ zamumlal Guthrie, jako by musel přemýšlet nad každým slovem. „Je to vrah – a my víme jen to, že se jmenuje Channing Pollock, že jeho stříbrné iniciály jsou v kůži jeho sedla a že má tuto pušku, parkerovku s vykládanou pažbou – pušku, která střílí sekané olovo, které dokáže člověka zřídit jako dělostřelecký granát.“

„Ale já jsem viděl jeho tvář,“ namítl Jim Hollister. „Má ostré rysy a jizvu tady!“ Ukázal to místo Guthriemu ukazováčkem. „Co udělal v Gleesonu?“

„Zastřelil dva muže – nejprve je oloupil a pak zastřelil. Ale to nebyli jeho první oběti. Přijel sem ze severu, s touto puškou.“

„Je možné, že každého, kdo spatří jeho tvář, zastřelí, protože ví, že ho je snadné poznat kvůli té jizvě. Ale proč nezastřelil mě?“

„Pollock není jen chladnokrevný vrah, ale umí i přemýšlet. Myslím, že k tomu měl dobrý důvod, proč vás nezastřelil jako ostatní.“

„Někoho, kdo viděl jeho tvář? Jeho náskok nemůže být příliš velký.“

„Už dávno zmizel v horách. Možná už má mnohahodinový náskok.“

„Takže vy mi věříte, že nejsem Channing Pollock?“ zeptal se Jim Hollister.

Guthriemu se kolem očí objevily malé vrásky, tento úsměv mu však nepronikl do očí.

„Ne, vy nejste Pollock,“ tiše, chraplavě a přidušeně řekl. „Pollock bojuje jako dravé zvíře. Ten by se nevzdal, ale vy jste to udělal. Bojoval by dál do posledních sil. Pollock by věděl, že ho čeká jediné: šibenice v Camp Bowie. Ale…“

„Ale?“

„Ale pro ostatní jste Channing Pollock, vrah z Gleesonu, kterého jsme hledali. Každý z těch mužů, kteří se mnou jeli, by byl ochoten odpřísáhnout, že Channing Pollock jste vy a nikdo jiný.“

Jim Hollister pozoroval, jak Guthrie přivřel své beztak úzké oči tak, že z nich zbyly jen mezery. Když hovořil, zvedl hlavně brokovnice tak, že teď mířily Jimu Hollisterovi na hruď.

Jim Hollister cítil, jak se potí.

„Takže vy víte, že nejsem Channing Pollock,“ tiše řekl.

Guthrie přikývl. „Ale ostatní to nevědí.“

Jeho hlas zněl klidně, jeho přivřené oči byly upřeny na Jima Hollistera.

„Chcete tím říct, že až mě přivezete do Bowie, tak se lidé dozvědí, že jste polapil nesprávného muže…“

Guthrie mu odvětil ještě chladnějším hlasem.

„To je pravda. Ale až do Bowie přijedu bez vás, jen s tímto sedlem a s touto puškou…“

„…tak to bude znamenat, že jste toho Channinga Pollocka…“

„…zastřelil na útěku,“ dokončil Guthrie tu větu. „Každý pochopí, že někdo jako Pollock udělal všechno, jen aby se zachránil před šibenicí. Takže jste se pokusil o útěk a přinutil mě střílet. Nechal jsem vás ležet někde v křoví, nebo jsem vás někde zahrabal, a nikdo se mě nikdy nebude ptát…“

„Ale Pollock se jednoho dne znovu objeví, Guthrie. Jednoho dne bude znovu tady a…“

„A pak se bude jmenovat Smith nebo Fuller – a jediný člověk, který zná jeho tvář a ví, jak Pollock vypadá, už tu nebude, takže ho nebude moct identifikovat.“

Jim HoUister vzhlédl z hlavní brokovnice na Guthrieho. Věděl, že tento muž nežertuje. Guthrie nikdy nežertoval. To, co říkal, myslel vážně. A v té chvíli Jimu Hollisterovi jeho oči připomínaly oči Channinga Pollocka.

„Budou mě hledat,“ lhal. „Mám spoustu přátel.“

„Nenajdou vás. Zastřelil jsem totiž muže jménem Pollock, když se pokusil o útěk. Tato hvězda mi na to dává právo.“

„Co je to jenom za člověka, co vám dal tu hvězdu, Guthrie? Přece nebudete…“

„Co nebudu? Pro mě jste Channing Pollock. A je spousta mužů, kteří jsou ochotni to odpřísáhnout.“

„Máte z Pollocka strach,“ pohrdavě řekl Jim HoUister. „Jste ubohý, zbabělý pes, Guthrie.“

Cosi v Guthrieho obličeji se změnilo. Bylo to, jako by se rozbila keramická maska. Prudce zvedl parkerovku.

Jim HoUister pobodl koně, na němž jel, ostruhou do slabiny. Kůň vyskočil a vrazil do Guthrieho zvířete. Jim Hollister spíš tušil, než viděl, široké hlavně brokovnice vedle své tváře, pak se vrhl dopředu, zatímco oba splašení koně se vzepjali.

Jim Hollister chytil svázanýma rukama Guthrieho kolem krku. Pak se od sebe koně vzdálili. Jim Hollister ztratil rovnováhu, svezl se z koně a chytil se Guthrieho revolverového opasku. Pokusil se zástupce strhnout ze sedla. Viděl nad sebou Guthrieho zkřivený obličej a cítil, jak se jej pokouší praštit pažbou.

Ryzák se vzepjal. Předníma nohama vířil ve vzduchu. Guthrie přidušeně vykřikl, rozhodil rukama a parkerovka letěla do trávy za štěrkovou lavicí. Potom se skácel z koně. Jim Hollister cítil, jak dopadl na něj. Převalil se. Guthrie vyskočil.

Jim svázanýma rukama chytil Guthrieho nohy. Zástupce zaklel a svalil se do štěrku. Natahoval ruku k brokovnici, ale Jim Hollister ho od ní stáhl.

Guthrie ho kopl a sáhl po pušce. Pouze však hrábl do hlíny.

Svůj kolt při pádu z koně ztratil. Ležel někde na štěrku, na němž se s hekáním váleli. Guthrie se opět pokusil Jima Hollistera setřást. Chtěl ho kopnout do obličeje.

Jim Hollister uhnul hlavou a těsně kolem očí se mu mihlo postříbřené kolečko ostruhy s ostrými zoubky. Potom se vrhl na Guthrieho, načež ho udeřil pěstmi.

Věděl, že Guthriemu musí podlehnout. Ruce kvůli ostrým řemenům, jimiž byly svázané, téměř necítil.

Guthrie vykřikl a naslepo se ohnal po jeho krku. Potom vyprostil nohu z jeho sevření, přitáhl ji a kopl Jima Hollistera do břicha.

Bolest byla tak silná a přišla tak náhle, že Jim Hollister zasténal. Guthrie ho katapultoval do vody. Ta ho hned probrala.

Vrávoravě se postavil. Udržoval rovnováhu svázanýma rukama a viděl, jak se Guthrie převalil na bok a natáhl ruku po pušce. Už byl jen loket od ní.

Jim Hollister se otočil a vběhl do potoka. Pod nohama mu šramotily kameny, voda mu překážela v běhu.

S vypětím všech sil přiběhl na protější, strmý břeh a po čtyřech lezl po něm. Uklouzl, ale lezl dál, až se rukama chytil kořene. Vytáhl se nahoru.

Na zlomek vteřiny viděl Guthrieho, než se převalil přes hřeben svahu. Guthrie stál po kolena ve vodě a v rukou držel brokovnici.

Jim Hollister pustil kořen a převalil se na druhou stranu. Kutálel se dolů a kolem něho se míhaly kousky modré oblohy a hlíny. A v té změti nebe, stromů a hlíny uslyšel dunění brokovnice. Sekané olovo provrtalo mesquitu, která rostla nahoře na svahu.

Jim Hollister chvíli ležel jak omámený v porostu šalvěje. Hekaje vstal a potom uslyšel řehtání koně, čvachtání a klapot okovaných kopyt. Otočil se a začal běžet. Ruce měl před sebou. Tu se před ním objevilo vyschlé koryto. Skočil do něj.

Otočil se a uviděl Guthrieho, jak cválá dolů po svahu, s uzdou v levé ruce a puškou v pravé. Zástupce zvedl pušku do výše ramen, aby tak mohl lépe udržovat rovnováhu ryzáka, který seběhl ze svahu a pak začal cválat přes keře šalvěje.

Jim Hollister přikrčen vyrazil arroyem. Vyschlé štěrkové koryto se rozšiřovalo. Slyšel za sebou dusot kopyt a přidal do kroku.

Náhle arroyo končilo. Rozšiřovalo se na všechny strany a mizelo v písku.

Jim Hollister se na chvíli zastavil. Ohlédl se a uviděl, že Guthrie cválá za ním. Teď už držel uzdu svého ryzáka mezi zuby a v rukou měl brokovnici.

Jim Hollister se skryl za trouchnivý kmen. Za ním třeskl výstřel a sekané olovo proletělo křovím, jež rostlo kolem toho kmene.

Jim Hollister se přitiskl mezi hnilobně páchnoucí kmen a zem. Tlačily ho kamínky, na nichž ležel. Sípavě oddechoval. Při každém nadechnutí ho bodalo v plicích. Srdce mu divoce bušilo. Škvírou mezi kmenem a zemí viděl blížícího se Guthrieho. Zástupce jel podél arroya. Tam, kde břeh nebyl tak vysoký, vjel do něj. Okovaná kopyta klapala na štěrku.

Jim Hollister se ještě víc přitiskl mezi kmen a zem. Slyšel frkání koně a pak se nad ním mihl stín, když ho kůň přeskočil. Potom zvíře i jezdec zmizeli mezi několika douglaskami.

Jim Hollister věděl, že nemá moc času. Až Guthrie zjistí, že zvěř, kterou loví, není před ním, tak se vrátí, to Jim Hollister věděl. Nemohlo to dlouho trvat. Podplazil se pod kmenem a převalil se do koryta. Jeho ruce, obličej a šaty, všechno bylo pokryto jemnou vrstvou prachu.

Guthrie by byl oproti němu ve výhodě, i kdyby v Pollockově pušce už neměl náboje. Ještě stále měl henryovku a kolt. Bylo to, jako by lovil nějakého nebezpečného vlka.

Běžel dál. Tu spatřil Guthrieho. Jako stín vyjel zpoza hustého křoví. Silná vůně květů znemožnila jeho koni ho zavětřit a prozradit ho frkáním.

Guthrie pomalu projel deset yardů od něj. Seděl číhavě předkloněn. Brokovnici, do které už neměl náboje, strčil do sedlového pouzdra. Teď měl v rukou henryovku. Ukazováčkem pravé ruky si hrál se spouští.

Jim Hollister si skryl tvář do dlaní, aby se neprozradil dýcháním. Mezi větvemi pozoroval Guthrieho. Pomalu jel kolem něj. Jeho kůň měl svěšenou hlavu a unaveně švihal ocasem.

Po chvíli se Guthrie zastavil a zapřel se ve třmenech.

„Vyjděte ven!“ zvolal. „Vím, že jste tady. Nemáte koně ani zbraň a já vás budu hledat, dokud vás nenajdu.“

Jim Hollister se opatrně a neslyšně plazil dál. Písek pod ním byl vyhřátý.

Tu Guthrie zalícil pušku a vypálil do křoví, které bylo tak padesát yardů od Jima Hollistera.

„Vidím vás!“ zvolal. „Vylezte!“ Nabil a vystřelil do dalšího keře a potom zas jinam. „Vidím vás! A odpravím vás!“

Jim Hollister se plazil dál do keřů. Guthrie blufoval. Musel vědět, že muž, kterého honil, byl na konci svých sil. Guthrie čekal, že Jim Hollister při těch výstřelech ztratí nervy, vyskočí a začne prchat. Neuběhl by ani deset kroků a pak by ho Guthrieho kulka trefila do zad.

Guthrie opět nabil, pobodl valacha a začal jezdit kolem křoví.

Těsně před Jimem proběhla zelená ještěrka, zůstala s chvějícím se voletem sedět na kameni, čnějícím z prachu, a pozorovala toho nehybného člověka svým strnulým zrakem.

Zpoza kamene vylezl sonorský škorpion a blížil se k ní. Jeho krunýř se na slunci leskl. Nad plochou hlavou se silnými klepety byl zkroucený ocas s jedovatým bodcem.

Ještěrka sebou trhla, teprve když ji škorpion bodl. Jim Hollister viděl, jak se její smaragdové tělo zmítá. Pak zůstalo ležet.

Opatrně se plazil dál. Snažil se zjistit, kde je Guthrie, ale z toho místa mezi keři ho už neviděl.

+ + + + +

Ten dům stál v úžlabině mezi dvěma mírnými svahy. Stíny několika mocných dubů dopadaly na plochou, trávou zarostlou střechu, částečně rovněž na kůlnu a polorozpadlou ohradu.

Jim Hollister stál na slunci. Měl opuchlé a vyschlé rty. Kůže na zátylku se mu loupala a visela mu v bílých cárech. Před domem stála bryčka, před níž byl zapřáhnut hnědák.

Po jezdcích ani stopy. Několik vteřin Jim hleděl na ten statek, pak se přikrčen rozběhl mezi houštím a přeběhl dvůr, na kterém stála polorozpadlá studna a shnilý žlab. Přitiskl se k dřevěné stěně domu. Škvíry mezi kmeny byly zamazány maltou. Všude rostl mech.

Pomalu se plížil k nejbližšímu oknu. Jeho okenice byla zavřená. Neslyšně se plížil ke dveřím. Ty byly otevřené. Cítil prach. Chvíli naslouchal a nic neslyšel. Obezřetně nahlédl do dveří.

Místnost vypadala, jako by ji už dlouho nikdo nepoužíval. Byl tam velký krb, stůl, dlouhá lavice a nějaké polámané židle. To bylo veškeré vybavení. Všude byl prach a špína. V krbu byl písek, jenž pokrýval i podlahu. Na rezivém řetězu v krbu visel měděný kotlík a na stěně byla stará vlčí kůže.

Na stole stála dámská kabelka, jaké tehdy byly v módě. Na první pohled nepatřila k ostatnímu vybavení. Jim Hollister šel k ní a rozepnul ji. Hledal něco, čím by mohl rozřezat řemínky na zápěstích. Bolest, kterou vyvolávaly, začala být nesnesitelná. Téměř už necítil prsty.

Rozepnul kabelku a cosi z ní vypadlo na stůl. Jim Hollister pustil kabelku a chopil se svázanýma rukama té věci.

Byl to malý, dvouhlavňový derringer, ráže 22 s perleťovou rukojetí. Pomalu ho zvedl a pokusil se svými ztuhlými, nehybnými prsty otevřít jeho komory. Byly v nich dva náboje. Zavřel komory, chvíli potěžkával zbraň v dlani a pak si ji strčil za kal-v hoty, tam, kam mohl svázanýma rukama rychle dosáhnout. Prohledal kabelku, doufal, že tam bude ještě něco jiného, možná zrcátko, které by mohl rozbít a jehož střepy by mohl přeřezat kožené řemínky. Malá pudřenka, kapesník, klíč a fotografie však bylo všechno, co nalezl.

Na té fotce, hnědě zbarvené a natažené na tenké plechové folii, byla tvář nějakého mladého muže. Jim Hollister odhadoval, že mu může být tak dvacet let. Měl knír a kotlety mu sahaly až po bradu. Měl tenké rty a úzké, lehce šikmé oči pod vybíhajícím obočím. Jim Hollister fotografii otočil.

Na zadní straně bylo lehce zažloutlými písmeny napsáno: John Danielson, Philadelphia, Atkins Street 22 West. Jim Hollister nějakou dobu hleděl na fotografii, ale pak za sebou postřehl nepatrný zvuk.

Několik vteřin tam strnule stál. Fotografie mu vyklouzla z rukou a potom se otočil. Rukama trhl k opasku a vytáhl derringer. Bleskově palcem natáhl kohoutek a namířil na dveře, ve kterých někdo stál.

Po chvíli ruce s pistolí sklonil.

Slunce se lesklo na širokém, tmavém kabátě a tmavých vlasech, které vylézaly zpod malého klobouku.

„Co tu chcete?“

Neviděl její obličej dostatečně zřetelně, protože stála zády ke slunci, ale podle jejího hlasu poznal, že je vyděšená. Viděl, jak sepnula ruce a jak jí zbělaly klouby prstů.

Pomalu zvedl derringer. „Nemusíte mít strach, madam. Dělejte, co vám řeknu – a nic se vám nestane. Pojďte dovnitř!“

„Co ode mě chcete?“ zeptala se, aniž by se pohnula.

„Bude lepší, když nejdřív půjdete dovnitř. Potřebuju vaši pomoc. Za několik minut budu zase pryč. Máte u sebe nůž nebo něco takového?“

„Proč?“ zeptala se nedůvěřivě.

Udělal jeden krok směrem k ní, ale dívka ucukla.

„Pojďte dovnitř,“ rozzlobeně prohodil. „Myslím to vážně. Jestli nemáte nůž, tak rozbijte okno. Jeho střepem mi můžete rozřezat řemínky.“

„Nepomůžu vám, dokud nebudu vědět, kdo jste a co tu děláte. To, co držíte v ruce, je má pistole, že ano?“ Očividně se pokoušela, aby její hlas zněl tvrdě. „Nevím, kdo jste. Vůbec vás neznám. Proč bych vám měla pomoct?“

Vypadalo to, že teprve teď si všimla, že je svázaný. Vzhlédla a jejich pohledy se setkaly.

Potom řekla: „Kdo jste? Máte svázané ruce. Kdo vám je svázal?“

Přiskočil k ní dřív, než mohla uhnout. Chytil ji za zápěstí a vtáhl ji dovnitř.

Pustil ji a dívka zavrávorala ke stěně. Mnula si pravou rukou levé zápěstí a vyděšeně na něho hleděla. Do tváře jí dopadalo světlo a Jim Hollister viděl, že je hezká. Měla vysoké lícní kosti, výrazné, půvabné rty a tmavé, jiskrné oči. Jednoduché hedvábné šaty nezakrývaly z její postavy nic.

„Někdo vás pronásleduje, že je to tak?“ zeptala se podivně klidným hlasem. „Proto jste vzal z mé kabelky derringer. Ale ode mě pomoc nečekejte.“

„Nemám co ztratit,“ prohodil. „Máte pravdu, pronásledují mě. Ta malá pistole je to jediné, co stojí mezi mnou a smrtí. Nemůžu se těch řemínků zbavit sám. Snažil jsem se o to celou noc, ale nepodařilo se mi to. Teď to uděláte vy. Nemám moc času. Nemůžu čekat.“

Stáhl kohoutek derringeru a strčil pistoli za opasek kalhot. Potom jí nastavil ruce, které měl na zápěstích opuchlé a tmavé.

Naléhavě na ni pohlédl. „Rozvažte to!“

+ + + + +

Stál tak, že nemohla ke dveřím. Pohlédla na něj. Po chvíli zvedla ruce a pokusila se uvolnit kožené řemínky. Nešlo to.

„Zvlhly a stáhly se,“ procedil Jim Hollister mezi zuby. „Vezměte z okna střep a zkuste to s ním. Ten uzel je příliš utáhnutý.“

Pozoroval ji, zatímco kráčela k oknu. Vytáhla z jeho dřevěného rámu špičatý střep. Jejich pohledy se setkaly, když se vrátila. Nastavil jí ruce. Pořád na něho hleděla, potom rozpačitě sklonila hlavu a začala mu rozřezávat řemínky.

„Kdo vás pronásleduje?“ zeptala se, aniž by vzhlédla.

„Jeden muž, který mě za každou cenu chce vidět mrtvého,“ odvětil. „Říká vám něco jméno Channing Pollock?“

Vzhlédla a zavrtěla hlavou.

„Možná ale znáte muže, který nosí hvězdu zástupce šerifa a říká si Frank Guthrie?“ dodal.

V té chvíli – když vyslovil to jméno – se jí zajiskřilo v očích. Strnuly jí ruce.

„Říká vám něco to jméno?“

„Ne.“ Cítil, že to je jinak. Přeřezávala střepem řemínek.

Jim Hollister věděl, že lže. Její oči ji prozradily, pokud však nechtěla nic říct, nemohl ji k tomu nutit.

„Mám zemřít namísto jednoho muže, kterou jsem viděl jen jednou v životě. Mohla byste mi sehnat koně a sedlo?“

„Nejbližší místo, kde byste mohl koupit koně, je Ohlsonova nájemní stáj v Gleesonu. Vyznáte se v Gleesonu, pane…?“

„Jmenuju se Hollister. Jim Hollister.“

„Já jsem Ann Cochranová.“

„Je to pravda, že vás stíhá soudce Douglas?“

„Myslel jsem si, že Guthrieho neznáte.“

„To je moje věc,“ odsekla. Její hlas zněl odmítavě.

„Dobrá. Chcete mi pomoct?“

„Potřebujete koně?“

„Koně, sedlo – především ale kolt, slečno Cochranová. Nemám ani cent. Jestli mi nevěříte…“

„Kdo říká, že vám nevěřím, pane Hollistere? Mohu vám sehnat všechno, co chcete. Kam chcete jet?“

„Jedu na sever…“ Nedořekl to.

„Co je?“ zeptala se. Hned si všimla, že se s ním něco stalo.

„Slyšel jsem, jak řehtal kůň,“ prohodil. „Je tu kromě vás ještě někdo?“

„Ne, já – já jsme sem přijela sama. Ale venku stojí před bryčkou můj kůň.“

„Tažní koně, kteří jsou zapřažení, neřehtají.“ Stáhl ještě pořád svázané ruce a vytáhl z opasku derringer. Palcem natáhl malé kohoutky.

Potom se vydal ke dveřím a vyhlédl ven. Uviděl několik jezdců, kteří stáli na vršku naproti domu.

Když za sebou uslyšel kroky, bleskově se otočil a vtáhl Ann Cochranovou, která chtěla jít ke dveřím, zpět do stínu.

„To je Guthrie!“ zvolal. „Posbíral své lidi. Má dům druhý východ?“

Vyděšeně na něj pohlédla. „Ne, jen tady tento.“

Jim Hollister zaklel. Byl v pasti. Kdyby vyběhl ven, museli by ho vidět. Kdyby tam zůstal, našli by ho.

Náhle Ann Cochranová ukázala do zadní části chaty a řekla: „Tamjespíž. Je prázdná. Dveřmi se téměř nedá pohnout. Já jimi nepohnu, ale vám se to možná podaří. Schovejte se tam!“

Jim Hollister tam pohlédl, přišel ke dveřím a zacloumal jimi. Ztěžka a se skřípáním se pohnuly. Za nimi byla tma.

Když se otočil, byla Ann Cochranová pryč. Přiběhl ke vchodovým dveřím a uviděl ji, jak stojí na ranním slunci před domem.

Guthrie a jeho muži jeli po svahu. Zástupce držel v ruce brokovnici. Jím Hollister viděl pod krempou klobouku jeho tvář.

Viděl, jak Guthrie zastavil svého ryzáka před Ann Cochranovou a levou rukou si sáhl na stetson. V pravé měl brokovnici.

Víc neviděl. Obrátil se, zmizel ve spíži a zavřel za sebou dveře tak, jak to jen šlo. Mezi nimi a rámem zůstala úzká škvíra.

Zvenčí zněly tlumené hlasy, řehtání koně a cinkání postrojů, potom se na prahu objevil stín.

Guthrie tam přišel jako první. Několik vteřin stál ve dveřích a s puškou v ruce se rozhlížel. Potom vešel dovnitř.

Za ním tam přišla Ann Cochranová, kterou doprovázel jeden muž, kterého Jim Hollister znal jako Fessendena. Měl v pravé ruce sharpsku. Guthrie prošel s cinkáním ostruh místností.

„Jste si tedy jistá, že tu nebyl, madam? Ten muž je vrah. Hledali jsme ho celou noc. Jeho stopy vedou sem, ale zase jsme je ztratili. Jak dlouho už tu jste?“

„Asi hodinu,“ odvětila.

Guthrie byl nedůvěřivý. Opřel si pažbu o bok a rozhlédl se.

„Bylo by lepší, kdybyste nezůstávala tady,“ zamumlal Fessenden. „Jeden z nás by vás mohl doprovodit zpátky do Gleesonu, slečno Cochranová.“

„Do Gleesonu to není daleko,“ řekl Guthrie. „Může tam jet sama. Potřebujeme při hledání Pollocka každého muže. Má tato chata ještě druhý východ?“

Ann Cochranová mlčky zavrtěla hlavou. Jim Hollister viděl škvírou její oči, jež byly upřeny na Guthrieho.

Guthrie se rozhlédl a vydal se ke dveřím spíže.

„Co je za těmi dveřmi?“ zeptal. Znělo to nedůvěřivě.

„Stará spíž, která je teď prázdná. Není tam nic kromě krys.“

Jim Hollister cítil, jak se v něm všechno napjalo. Zdálo se mu, že Guthrie ho tou škvírou vidí.

Jim viděl, jak natáhl ruku po klice. Pomalu zvedl svázané ruce a namířil krátkohlavňový derringer Guthriemu na čelo. Ukazováček přiložil ke spoušti.

Uplynulo několik vteřin, pak Guthrie zase ruku sundal.

„Máte venku povoz, madam. Jeďte hned zpátky do Gleesonu. Muž, kterého pronásledujeme, je jako vzteklý pes. Máte u sebe zbraň?“

„Ano-ne.“

„Ne? O další důvod navíc, proč jet do Gleesonu. Jak se jmenujete, madam?“

„Jmenuju se Ann Cochranová.“

„Cochranová?“

Jim Hollister neviděl Guthriemu do tváře, jelikož zástupce k němu teď stál obrácen zády. Slyšel však na jeho hlasu, že s ním něco je.

„Cochran?“ opakoval Guthrie. „Kdysi jsem znal muže jménem Ace Cochran.“

„To – to byl můj bratr,“ odvětila Ann, aniž by spouštěla Guthrieho z očí.

Jim Hollister nedokázal odtrhnout pohled z koltu na Guthrieho boku. Byl pouze loket od něj. Šlo o těžký dragoner ráže 45 s ořešákovou pažbou. Kdyby natáhl ruku, mohl by se ho dotknout. Nehýbal se však.

„Ace Cochran,“ zamumlal Guthrie. „Vzpomínám si. Nevěděl jsem, že měl sestru.“

Dal si brokovnici pod paži a s cinkotem ostruh odešel. Fessenden pokrčil rameny a šel za ním. Ozvalo se vrzání sedel a pak dusot rychle se vzdalujících kopyt.

Jim Hollister levým ramenem otevřel dveře. Ann Cochranová nehybně stála zády k němu a hleděla na vchod. Jeho si nevšímala.

„Dík!“ hlesl Jim Hollister. „Pomohla jste mi. Nevím, proč. Přesto díky!“ Teprve tehdy si všiml, že pláče. Po tvářích jí tekly slzy. Plakala a ani si toho nebyla vědoma.

„Jestli nevíte, proč jsem vám pomohla, tak vám to řeknu!“ vyhrkla jiným hlasem. „Dnes jsem poprvé spatřila muže, který zastřelil mého bratra.“

„Guthrie?“

Přikývla a hřbetem ruky si utřela slzy. Ještě stále hleděla na dveře.

„Ta fotografie ve vaší kabelce?“

Ohlédla se. V očích měla slzy, její hlas však zněl pevně.

„Ano, ta fotografie v mé kabelce. Aceovi bylo dvaadvacet. Nechal se svést k jedné hlouposti. Guthrie ho zastřelil, aniž by mu dal šanci. Je to zabiják, vraždění ho uspokojuje. Vychutnává si, když může někoho uštvat k smrti. Je to vrah, i když nosí hvězdu.“

„Proto jste mi pomohla?“

„Ano.“ Její hlas teď zněl jízlivě. „Ano, proto jsem vám pomohla. Jenom proto. Nevím, kdo jste. Ale i kdybyste byl vrah, kterého Guthrie hledá, tak bych vám pomohla. Možná jím i jste.“

„Rozumím,“ zamumlal Jim Hollister. „Bylo to o chlup. Kdyby otevřel dveře spíže, tak bych na něho musel střílet.“ Potěžkal derringer v ruce a hodil pistoli na stůl.

„Kdybych to věděla,“ tlumeně poznamenala, „tak bych ho nezastavila. Kdybych věděla, že ho zabijete, tak bych ho přiměla ty dveře otevřít. Víte, jak Ace přišel o život? Koupil to do zad. Guthrie je krvelačný dravec. Někdo ho musí oddělat. Kdybych byla bývala věděla, že jste to mohl…“ Polkla. „Viděla jsem jeho tvář poprvé. Tvář vraha. Viděla jsem oči vraha…“

„Neměli bychom šanci,“ poznamenal. „I kdybych ho zastřelil – muselo by při tom zemřít mnoho mužů, kteří nejsou vrazi. Pomohla jste mi. Pomůžete mi i dál?“

„Můžete ode mě mít všechno, když mi vraha mého bratra složíte mrtvého k nohám.“

Jim Hollister jí nastavil svázané ruce. „Slečno Cochranová, Guthrie nosí hvězdu.“

„Hodně vrahů nosí hvězdu. Víte, jak se soudci Douglasovi přezdívá v Gleesonu a v Camp Bowie? Šibeniční soudce. Shromáždil okolo sebe skupinu bývalých pistolníků a jmenoval je zástupci marshala. Guthrie je jeden z nich. Mnoho z nich si připnulo hvězdu jen kvůli tomu, aby mohli beztrestně vraždit. Přezdívá se jim Douglasovi kati. A Guthrie se jen skrývá za svou hvězdu.“

Jimovi se bezděky vybavily Guthrieho ledové, světlé oči. Věděl, že ten muž je vrah, nemilosrdný zabiják bez svědomí, kterému hvězda umožňuje lovit lidi. I kolt, který nosil u boku, byl zbraní pistolníka, člověka, který je zvyklý zabíjet.

„Není jediný, kdo mě pronásleduje, slečno Cochranová. Už mnoho dnů mi jsou v patách tři muži. Jestli se budu zdržovat s Guthriem, tak mě dostihnou.“

Konečně se řemínky uvolnily. Zanechaly po sobě hluboké stopy v opuchlých zápěstích. Začal si je mnout.

„To má Guthrie uniknout bez trestu?“ vykřikla. „Kolik z těch, které zastřelil, byli opravdu vrahové? Můj bratr byl téměř ještě dítě. Někdo musí Guthrieho potrestat! Někdo to musí udělat!“

„Proč se neobrátíte na guvernéra?“ zeptal se Jim Hollister. Krev mu začala znovu proudit do rukou. Takřka nemohl hýbat prsty. Bylo to, jako by měl omrzlé ruce.

„Protože by mi to nikdo nevěřil,“ odvětila. „Protože nikdo nevěří ženě, která pracuje v saloonu, pane Hollistere. Každý mě může pozvat na whisky a nejen to. Vy byste takové ženě věřil? Mlčíte, pane Hollistere, nebo jak se vlastně jmenujete. Ostatní uvažují stejně.“

Po chvíli dodala: „Můj bratr vybudoval tuto usedlost, pro mě a pro sebe. Pracoval těžce a přesto to k ničemu nebylo. Tehdy chtělo několik mužů vyloupit banku v Gleesonu. Ace se k nim přidal. Já o tom nevěděla. Ace hlídal koně, nikoho nezastřelil. Když to vyšlo najevo, Guthrie ho chytil a chtěl ho odvézt do Camp Bowie. Potom se s ním vrátil a bratr byl mrtvý. Prý chtěl utéct. Ale lidé, kteří tomu rozumějí, mi pověděli, že kulka byla vypálena ze vzdálenosti nanejvýš dvou yardů, jinak by neprovrtala celé tělo.“

Utichla a šla k zavřenému oknu. Vytáhla krátkou závoru, načež otevřela. Přes její rameno Jim viděl kříž stojící ve stínu topolu.

„Tam ho pohřbili,“ tiše a trpce řekla Ann Cochranová. Nato okno zase zavřela a pak se opřela o stěnu. „Byl ještě dítě, pane Hollistere. Možná by ho odsoudili k několika letům nucených prací v Yumě, ale potom by ho pustili. Byl ještě dost mladý, mohl začít znovu. Jenže, když se skácel s Guthrieho kulkou v zádech z koně, už nebyl dost mladý, už neměl budoucnost…“

Rychle se otočila a rozechvěla se jí ramena. Jim Hollister bezmocně stál za ní, dokud neodešla ke krbu. Chvíli stála před ním, potom z něj odsunula jeden kámen, sáhla za něj a vytáhla nějaký předmět zabalený v látce namočené v oleji. Položila ho na stůl a pohlédla na Jima Hollistera, jako by ho chtěla zhypnotizovat.

„Vy ho zabijete, že? Je mi jedno, kdo jste, musíte ho zabít. Kvůli všem snům a nadějím, které Guthrie zničil, kvůli životům nevinných, které zabil – potrestejte ho. Zabijte ho, kdekoli ho najdete. Potřebujete zbraň. Tady leží!“

Jim Hollister přišel ke stolu a rozmotal tu látku. Byl v ní Peacemaker Single Action ráže 44. Stejná ráže, jakou měl sám.

„To je Aceova zbraň,“ hlesla. „Od té doby, co ho Guthrie zastřelil, ležela za kamenem v krbu. Je to dobrá zbraň.“

„To vidím.“ Přikývl. Revolver byl bez nábojů a udržovaný. Bubínek se dal snadno protočit, kohoutek bylo možné lehce natáhnout.

„Můžete si ho vzít,“ řekla stejným tónem. „Musíte mít zbraň, abyste se mohl bránit. Vezměte si kolt mého bratra.“

„Ale ne kvůli tomu, abych s ním pronásledoval Guthrieho, slečno Cochranová.“ Zkoumavě si ji prohlížel, zatímco potěžkával kolt v ruce. Byl stejný jako revolver, který mu vzal Fessenden.

V očích Ann Cochranové se objevily jiskry.

„Nebudete ho muset pronásledovat. To on vás bude hledat. Je to zabiják a musí vraždit. A teď chce sejmout vás. Udělá všechno, jen aby vás odpravil. Víte to? Uvědomujete si to?“

„Ano. Já nejsem Channing Pollock. To je důvod, proč mě musí zabít.“

„Ale vy budete připraven. Teď máte zbraň. Můžete mě bez obav doprovodit do Gleesonu. Dokud vás Guthrie a jeho muži budou hledat, nepřijedou do města. Máte náboje do tohoto koltu?“

Jim Hollister přikývl. Vytáhl z opasku šest nábojů a strčil je do komor. Ann Cochranová pozorovala jeho pohyby s fascinovaným výrazem v očích.

„Umíte zacházet s koltem,“ tiše řekla. „Jste schopný si to rozdat s Guthriem? Je to rychlý střelec.“

„Nevím. Nemám chuť to zkoušet,“ odvětil.

Mýlil se, nebo se v jejích očích objevilo pohrdání? Nechtěl se nechat vehnat do boje.

„Nenechá vám jinou možnost. Štve své oběti, dokud nepadnou vysílením, a pak je zabije. Najde vás všude. Ale pak vám nedá šanci, jako byste někomu dal vy. Střelí vás do zad – jako mého bratra. Proto ho musíte hledat. Musíte ho předejít. Najděte ho, Jime, a zabijte ho.“

„Jak může žena tak nenávidět?“ zeptal se a strčil revolver do pouzdra. Četl jí myšlenky.

„Frank Guthrie vše zničil, nejen Aceův život – ale i můj. Dnes jsem poprvé viděla jeho tvář a jeho oči. Zabijte ho. Jezdím sem bryčkou každý týden, abych si povykládala s Acem. Až sem pojedu příště, chci mu říct, že jeho vrah je mrtvý.“

„Jak daleko je to odtud do Gleesonu?“ zeptal se. Její oči mu naháněly děs.

„Bryčkou tam budeme do setmění,“ odvětila. „V Gleesonu dostanete všechno, co potřebujete. Mám dost peněz, abych vám mohla koupit dva koně a všechno, co budete chtít.“

„A potom?“

„A potom se můžete pokusit utéct před Frankem Guthriem. Ale to by udělal jen hlupák a vy tak nevypadáte. Budete ho muset najít, abyste měl šanci.“

Vyšli ven a Jim odmotal uzdu z brzdové páky. Pak se otočil k Ann Cochranové, aby jí pomohl na kozlík. Stála vedle něho a hleděla na kříž ve stínu topolu. Pak se rychle obrátila a vylezla na kozlík.

Jim Hollister obešel bryčku, vyšvihl se na druhou stranu a uvolnil brzdu. Mlaskl a trhl uzdou.

Vůz vyjel, opustil údolí a vydal se na západ.

+ + + + +

Gleeson bylo špinavé město, které sestávalo ze dvou tuctů domů, jež stály na široké, vyježděné ulici.

Jim Hollister ani nic jiného nečekal. Byla již tma. S Ann Cochranovou téměř nebyli pod plátěnou stříškou vidět.

Z širokých oken saloonu ven pronikalo světlo. Zněly odtud zvuky piána. Na ulici skoro nikdo nebyl.

„Jeďte s tím vozem k nájemní stáji Bernieho Ohlsona,“ řekla Ann Cochranová. „Tam můžeme koupit koně pro vás a všechno, co potřebujete.“

Jim Hollister mlčky přijel ke stáji, před jejímiž vraty visely lucerny. Před stájí zastavil, seskočil, vzal koně a přivedl ho dovnitř. Voněli tam koně a seno.

Mezi boxy se objevil muž v zelené zástěře. S vidlemi v ruce přišel k němu. Když byl dost blízko, Jim uviděl, že má dřevěnou nohu.

Ann Cochranová bez Jimovy pomoci slezla z kozlíku a narovnala si šaty.

„Dobrý večer, slečno Cochranová. „ Muž s vidlemi se usmál. „Už jste zpátky? A nejste sama?“

„Potřebuju dobrého koně,“ řekl Jim. Jeho hlas musel znít vyzývavě, protože majiteli stáje úsměv zmizel ze tváře.

„Potřebuje dva dobré koně,“ řekla Ann Cochranová, „k tomu jedno jezdecké a jedno soumarské sedlo, Bernie. A to co nejrychleji. Pošlete někoho do Newcombova obchodu. Ať přinese vak s jídlem a dvě láhve s vodou a kromě toho pušku a několik krabiček nábojů.“

„A muže, který zná tento kraj?“ zeptal se Ohlson s pochybovačným úsměvem. Stáhl levý koutek úst. „Znám jednoho člověka, který by ho…“

„Nikoho nepotřebuje,“ netrpělivě mu Ann Cochranová skočila do řeči. „Napiš to všechno, Bernie. Zaplatím ti já. Dostaneš ode mě peníze – ale musíš mlčet. Nikdy jsi tohoto muže neviděl.“

Majitel stáje si změřil Jima pohledem.

„Dobře,“ zamumlal. „Jak chcete, slečno Cochranová. Jak chcete, ale…“

„Žádné ale,“ skočila mu do řeči. „Všechno musí být připravené do hodiny…“

Odmlčela se a pohlédla na Jima, který vešel do jednoho z boxů. Jednoho z koní pohladil po zadku, tam, kde měl vypálený cejch. Když vzhlédl, byl i přes rudý svit lucerny téměř bílý.

Ann Cochranová přišla k němu. Položila mu ruku na pravou paži.

„Co se stalo?“ zeptala se ho tak tiše, že to mohl slyšet jen on.

„Ten cejch. Vyprávěl jsem vám o těch třech pistolnících, které za mnou poslal Sam Warden. Tento kůň má cejch Lazy W. To je jeho cejch. To může mít jen jediný důvod. Hledají mě tu.“

+ + + + +

Půl minuty panovalo ticho. Na stěně se pohybovaly velké stíny. Jim Hollister pleskl koně po zadku a cítil, jak se zachvěl. Pohlédl na Ann. Nedokázal od ní odtrhnout pohled.

„Teď jsou tady,“ poznamenal. Mluvil tak tiše, že Ann Cochranová měla co dělat, aby mu rozuměla. „Měl jsem to vědět. Přijeli do Gleesonu, aby mi odřízli cestu.“

„Víte, kdo jsou ti muži?“ zeptala se Ann Cochranová.

„Ne. Asi by mi nic neřekly ani jejich tváře. Ale předpokládám, že Sam Warden poslal své nejtvrdší slídiče.“

Otočila se k Berniemu Ohlsonovi, který tam pomalu přikulhal a teď stál šikmo za nimi, opíraje se o vidle, jako by chtěl zachytit útržky jejich rozhovoru.

„Bernie,“ řekla naléhavým hlasem. „Bernie, ti muži, kteří sem přijeli na těchto koních– znáš je? Kolik jich je?“

Ohlson sundal jednu ruku z vidlí, zvedl ji a roztáhl tři prsty.

„Byli tři. Přijeli před několika hodinami, slečno Cochranová. Nikdy předtím jsem je neviděl, ale jejich oči a to, jak nosí revolvery, mi řekly hodně. Dokud bude pokračovat občanská válka, bude na Západ přijíždět hodně takovýchto pistolníků. Ti tři jsou dravci. Víte, co tím chci říct?“

„Pojďte!“ prohodil Jim. Vzal Ann Cochranovou za ruku a vyvedl ji ze stáje na ulici.

Venku se zastavil a řekl: „Musím pryč. Bojím se Wardenových lidí víc než Guthrieho. Musím z města, než si mě všimnou.“

„Ještě nemůžete pryč,“ opáčila. „Ohlson musí přinést všechno, co musíte mít. Pojďte se mnou. Můžeme počkat v mém pokoji v saloonu, tam nahoře vás nikdo hledat nebude.“

„Asi mi nezbývá než váš návrh přijmout, slečno Cochranová.“

Šli po chodníku ve stínu domů. Ann Cochranová ho vedla k jednomu velkému saloonu, který stál na konci ulice.

Byl to mohutný dům s širokou verandou a úzkým balkónem na čelní straně. Na pestrobarevném štítě se dvěma vlajkami bylo napsáno:

SALOON HONEST JOHN

Majitel Ransom Craig

Vychlazené pivo

Hry, tanec

Každý večer Ann Cochranová

„Zpívám tu,“ řekla, jako by mu musela vysvětlovat, proč je její jméno na štítě. „Vevnitř vyjdeme po schodech nahoru. Nikdo si nás nevšimne. Slyšíte?“

Do tónů piána zněl bručivý smích opilců.

Jim Hollister přikývl. Pravou ruku, kterou nemohla vidět, dal na kolt a prsty odepnul bezpečnostní chlopeň. Teprve pak vyšel na verandu.

Ann otevřela pestrými sklíčky zdobené létací dveře. Chvíli byla její tvář ve světle lustrů, pak vešla dovnitř. Jim ji následoval. V místnosti byl cítit tabák, alkohol, pot a kůže. Stoly byly obsazeny, u pultu stálo jen půl tuctu hostů.

Nenápadně kráčel za ní ke schodům. Jeho ostruhy tiše cinkaly na pilinami pokryté podlaze.

Za dlouhým barovým pultem z mahagonového dřeva byly police s láhvemi. Na stěnách visela zlatě orámovaná zrcadla, mezi nimi byla velká, vycpaná hlava býka s tmavými, ostrými rohy a vedle ní obraz jen v závoji oděné ženy, která byla přivázaná ke hřbetu býka.

Když procházeli kolem pultu, uslyšel Jim jednoho muže, který upřeně hleděl na tu ženu, jak říká: „Kruci, rád bych věděl, kam jede. Bez bot a bez sedla. Chtěl bych vědět, kam jede.“

Muž vedle něj se rozesmál a sáhl po láhvi whisky.

„Pojďte!“ řekla Ann Cochranová. „Tudy, po schodech. Můj pokoj je nahoře.“

Přikývl a šel po schodech nahoru. Viděl, jak se pod hedvábnými šaty pohybují její boky. Na chvíli byla jeho pozornost rozptýlena – a málem ho to stálo život.

Obrátila se a s letmým, napjatým úsměvem řekla: „Můžete na mě počkat. Musím se převléknout a pak zase půjdu dolů. Musím zpívat a…“

Tu se zakoktala a Jim Hollister viděl, jak zbledla. Hleděla kamsi za něho, její ústa se otevřela, ale výkřik, který očekával, nepřišel.

Reagoval bleskurychle. Vlastně to byl pouze reflexivní pohyb. Pochopil, že tam dole, šikmo za ním, něco je, a hned jednal. Levou rukou postrčil Ann, otočil se a trhl pravou rukou ke koltu.

Přesto nebyl dost rychlý. Ještě během obratu třeskl sálem výstřel. Měl ohlušující účinek. Cítil, jak ho něco horkého popálilo na levém rameni, a zapotácel se.

Často cvičeným, bleskovým pohybem vytáhl z pouzdra revolver, zatímco palcem natáhl kohoutek. U barového pultu spatřil dva muže. Oba tasili.

Napůl podvědomě registroval, jak jeden z nich zvedl kolt a namířil na něho.

Jim Hollister natáhl kohoutek. Zbraň v jeho ruce sebou trhla a kouř mu zahalil obličej. Kulka proletěla mezi tyčemi zábradlí a zasáhla muže u výčepního pultu. Chytil se mosazného pažení a pomalu se svezl na podlahu. Jim Hollister levou malíkovou hranou natáhl kohoutek.

Zakroužil peacemakerem a namířil ho na druhého muže. Ten pohyb byl bleskový. Třeskl výstřel a v tom okamžiku se muž pohnul. Kulka rozbila láhve v regálu. Oba barmani ve svých modrobílých pruhovaných košilích a zástěrách se za pultem vrhli na podlahu.

Pistolník u baru přiskočil k postranním dveřím, které byly pouze pět yardů od jeho pravé ruky. Za běhu vystřelil. Kulka Jima Hollistera minula jen těsně a zavrtala se do dřevěné stěny vedle jeho hlavy. Jim vypálil ještě jednou, když ten muž otevřel dveře. Střela vyštípla dlouhou třísku z rámu.

Jim stál zadýchán u schodů. Levou paži měl svěšenou, rukáv měl od krve, která mu tekla po hřbetě ruky. Rozhlížel se po mužích, kteří ještě byli v saloonu. Nikdo z nich se nepohnul. Dlouhohlavňový revolver v jeho pravé ruce je držel v šachu. Mezi schody a pultem se utvořila ulička.

Ann, která se vrhla na schody, pomalu vstala.

„Už tu nemůžu déle zůstat,“ řekl, aniž by na ni pohlédl.

„Jste zraněný, Jime. Pojďte do mého pokoje. Musím vás aspoň ovázat. Jinak vykrvácíte.“

Vedla ho po schodech, krátkou chodbou osvícenou pouze jedinou lampou a pak otevřela jedny dveře. Přitáhla ho do tmavého pokoje a zavřela.

Slyšel, jak se pohybuje v temnotě, zatímco stál opřen o stěnu. Kolt ještě stále držel v pravé ruce.

Zasyčela sirka. Spatřil její tvář, na které se mihotaly stíny. Skleněný cylindr tiše zacinkal, potom knot vzplál a rozlilo se tam světlo. Nasadila cylindr na lampu.

„Brzy sem přijde šerif, slečno Cochranová,“ poznamenal. „Pak mě budou mít v hrsti.“

„Nikdo sem nepřijde. Mezi Gleesonem a Dos Cabezas je jenom jeden šerif, a to Simon Fry. Fessenden je jeho zástupce v Gleesonu, ale ten vás s Guthriem hledá někde venku. Posaďte se na židli, ovážu vás.“

Poslechl a vyklopil bubínek koltu. Vypadly z něj tři prázdné, začouzené nábojnice. Chytil zbraň pod koleno, načež ji jednou rukou nabil. Levou nemohl hýbat. Kulka po sobě zanechala hluboký šrám na rameni. Nebýt té omračující bolesti by zřejmě tu ruku vůbec necítil. Položil kolt vedle sebe na stůl.

Ann Cochranová přišla s porcelánovou mísou plnou vody, kterou vzala z umývadla, a plátěnými obvazy. Pomohla mu z kožené vesty a z košile.

„Ti dva dole byli ti muži, kteří vás pronásledují, Jime?“ otázala se, zatímco mu opatrně čistila ránu.

„Ano, to jsou dva Wardenovi pistolníci. Sakra, buďte opatrná! Nejsem ze železa.“

„Dvě dlaně dolů,“ klidně podotkla, „a už byste žádnou bolest necítil. Znala jsem jednoho starého doktora, který vždycky říkal: „Dokud má člověk bolesti, tak je to dobré. Život je hlavně bolest. Cítit bolest znamená žít. Jen mrtvé už nic nebolí!“ Proč vás ti muži pronásledují?“

„Musel jsem v Huachuce zastřelit v sebeobraně jednoho člověka. Ten muž byl syn Sama Wardena. Měl jsem čtyři svědky, kteří vypovídali, že jsem byl v právu, ale to Sama Wardena nezajímá. Chce mě vidět mrtvého.“

„Jste s koltem rychlý,“ řekla. „Neměl byste zapotřebí před Samem Wardenem prchat.“

Zavrtěl hlavou. „Nenávidím, když musím střílet na lidi. A Warden by si nedal pokoj. Pořád by za mnou posílal další muže.“

„A proč si nepodáte Wardena? Pak byste od něho měl pokoj.“

Jim Hollister svraštil čelo. Pohlédl na tu ženu, ale neodpověděl jí.

„Jsem jenom žena, ale viděla jsem toho hodně,“ řekla Ann. „Člověk se ledasčemu přiučí, když zpívá každý večer v saloonu. Proč se na mě tak díváte? Myslíte si, že jsem šílená? Že jsem hrozná? Možná je to pravda. Ale to ze mě udělali druzí. Tento kraj z vás toto udělá, nebo vás zlomí. Musím se teď převléct.“

Hleděl na ni, když šla za zástěnu, aby se tam převlékla.

„Nemyslím si, že jste šílená nebo hrozná,“ hlesl. „Ale jste tvrdá jako muž, slečno Cochranová.“ Pohlédl na ni a zeptal se: „Proč mi vlastně pomáháte?“

„Tu otázku jste mi už jednou položil, Jime.“ Její hlas zněl za zástěnou přidušeně. „A já vám říkám, že bych vám pomohla, i kdybyste byl sám ďábel. Stačí?“

„Jeden muž jménem Channing Pollock zabil dva muže a Frank Guthrie ho pronásleduje. Oba mají v očích šílenství,“ zamumlal.

„Oba jsou to vrazi,“ poznamenala. „Vrazi mají vždycky stejné oči. V bibli stojí, že Kain nosil své znamení jako cejch na čele. To není pravda. Měl ho v očích. Od té doby mají všichni vrazi toto znamení v očích. A Guthrie je zabiják, lovec lidí, nemilosrdný dravec…“

Jim vstal, šel k nízké, dřevěné komodě, na které stála láhev bourbonu a dvě sklenice, a pravou rukou do jedné z nich nalil.

„Musím teď jít dolů zpívat,“ řekla Ann.

Otočil se. Vyšla zpoza zástěny.

Měla na sobě tmavě zelené sametové šaty s pajetkami. Vlasy měla načesané. Vypadala úplně jinak než předtím.

„Vy chcete zpívat v saloonu?“ zeptal se a přivřel oči. „Před necelou hodinou jsem tam dole zastřelil jednoho muže.“

„Já vím,“ tiše odvětila. „Ale koho to zajímá? Náš džob je zvláštní. Tam, kde toho muže zasáhla vaše kulka, Jime, nasypali piliny, aby nikdo neviděl krvavou skvrnu. A já musím zpívat.“

„A když nepůjdete?“

„Když nepůjdu? Možná jsem přece jen šílená. Možná mi to nevadí, poněvadž už jsem to viděla příliš často. Počkejte na mě tady. Tato láhev bourbonu vám bude dělat společnost lépe, než bych to zvládla já.“

Zatímco hovořila, přišla k němu a natáhla k němu ruku. Pak se však v jejím obličeji objevil hořký výraz a zase ruku sklonila. Zavrtěla hlavou. Bylo to gesto prozrazující bezradnost.

Mlčky odešla. Jim hleděl za ní. Zavřela za sebou dveře. Měl v ústech pachuť. Rychle vypil whisky, aby se jí zbavil. Cítil teplo v útrobách, ale pachuť zůstala. Šrám na rameni ho ještě stále bolel, ale teď byly bolesti snesitelnější.

Alkohol…

Nalil si ještě jednu whisky a pomalu ji vypil, než šel ke dveřím a pootevřel je.

Dole zpívala Ann.

Hrála při tom kytara.

Jim se rozhlédl po temné chodbě. Na jejím konci viděl dveře. Vrátil se do pokoje a vzal ze stolu kolt, načež opustil pokoj a vydal se k těm dveřím. Obezřetně je otevřel.

Dveře vedly na schodiště na zadní stěně saloonu.

Pomalu, s koltem v pravé ruce, kráčel po schodech dolů. V půli schodiště se zastavil. Odepnul si ostruhy, strčil je za opasek a šel dál.

Ulice zela prázdnotou. Ze západu se blížila bouře, hvězdy tam byly skryty za temnými mračny. Čas od času se zablesklo.

Jim si strčil kolt do pouzdra, nechal však ruku na pažbě. Vydal se ke stáji. Když otevřel dvířka vedle vrat, spatřil Ohlsona a jednoho mladíka, kteří sedlali dva koně. Oba vzhlédli.

Ohlson si odhrnul pramen vlasů z čela.

„To jsou ti nejlepší koně, jaké mám, cizinče,“ poznamenal, než mohl Jim něco říct. „Ten ryzák je vytrvalý a houževnatý. A ten pinto je dobrý soumar. Osedlal jsem je.“

Chytil pažbu pušky, která čouhala ze sedlového pouzdra.

„To je sharpska ráže 50. Ve vaku je jídlo. Tady jsou deky a všechno, co budete potřebovat.“

Obrátil se k přibližně patnáctiletému chlapci. „Běž ven, Harry. Jestli uvidíš jezdce, hned mi to přijdi říct.“ Hleděl za tím mladíkem a mumlal: „Většina jezdců přijede nejdřív sem. Až Harry někoho uvidí, budete mít dost času zmizet.“ Změřil si Jima pohledem. „Nedělám to pro vás. To kvůli Ann Cochranové.“

Jim poplácal ryzáka po klenutém krku.

„Říká vám něco jméno Channing Pollock, Ohlsone?“ otázal se.

„Pollock?“ Ohlson přivřel oči. „Viděl jsem ho, jak jede z města, když parkerovkou zastřelil bratry Corbettovy. Ten parchant…“

„A Frank Guthrie?“

Ohlson se zachmuřil. Odplivl si do hromádky slámy na zemi. „Vy Guthrieho znáte?“ zeptal se chraplavým hlasem prozrazujícím nenávist a zhnusení.

„Říká se, že to je zabiják.“

„Ano. Pokud je někdo zabiják, pak Frank Guthrie. Přijel na Západ z Texasu, v prvním roce občanské války. Je to jeden z nejrychlejších pistolníků, jaké jsem kdy viděl. Ale přestože nosí hvězdu, nestřílí proto, že to vyžaduje zákon, ale proto, že ho baví zabíjet. Je nebezpečný jako chřestýš.“

„Pracuje pro soudce Abrahama Douglase?“

„To je pravda, cizinče. Je to jeden z Douglasových katů. Tak se jim přezdívá proto, že nejdřív střílejí a potom se ptají. Najal je, jmenoval je svými zástupci. Říká se, že hranostaj musí pořád hledat potravu. Stejně tak pistolník nesundá ruku ze zbraně. Ti muži musejí zabíjet. Cosi v těch jejich zatracených duších je nutí střílet a zabíjet. A Frank Guthrie je z nich nejhorší. Nikdy nikoho nezajme. Vždy říká, že je zastřelil na útěku. Ale nikdy to nikdo neviděl na vlastní oči. Ten, kdo jezdí s Frankem Guthriem, jezdí před branami pekla. A Ann Cochranová…“

Vtom se odmlčel. Přivřel oči ještě víc.

„Ann to všechno za vás zaplatila, cizinče. Ptám se, proč. Zase hledá muže, který pro ni zabije Franka Guthrieho?“

Jim Hollister mu neodpověděl. Přišel k ryzákovi a poplácal ho po krku, aniž by pohlédl na Ohlsona. Zvíře se ohlédlo, zafrkalo, pak k němu přiblížilo hlavu a pokusilo se dosáhnout místa, kde měl zpocenou košili pod paží.

Vzhlédl teprve, když ucítil ruku, kterou mu Ohlson položil na paži. Stájník stál vedle něho a hleděl na něho.

„Nikdo nemůže odpravit pistolníka, jako je Frank Guthrie, pane. Možná vás Ann Cochranová najala, abyste zabil Guthrieho. Zavraždil jejího bratra, nebo, jak říká, zastřelil ho na útěku. My všichni víme, že to byla vražda. Od té doby hledá pistolníky, kteří by Guthrieho zabili. Je šílená – ano, je krásná, ale šílená. Nebude váhat někoho poslat na jistou smrt, jen aby zastřelil Guthrieho. Ale já jsem ještě neviděl nikoho, kdo by byl schopný ho s koltem porazit.“

Povzdechl si a pohlédl na Jima.

„Nevím, kolik od ní dostanete. Ale k čemu vám budou peníze, když vám Frank Guthrie provrtá hlavu kulkou? Jednoho dne ho najdou s kulkou v zádech tak jako všechny, kdo mu padli za oběť. To je jediný způsob, jak se vypořádat s takovými, jako je on. Nevypadáte tak, že byste mohl někomu – i když je to krvavý, zákeřný zabiják – střelit do zad. Vy jste příliš hrdý, abyste mohl někomu střelit do zad. Proto někomu takovému, jako je Guthrie, podlehnete. Nenechte se tou posedlou ženou vehnat do záhuby.“

„Opravdu je posedlá?“

„Je šílená, jak jen může být někdo, komu duše krvácí.“

V těch slovech byla skryta otázka. Jim na ni neodpověděl. Nebylo co říct. Pokoušel se o té dívce něco zjistit, ale moc se toho nedozvěděl. A to, co slyšel, potvrzovalo jeho názor na to děvče.

Pomalu strčil nohu do třmene a vytáhl se do sedla. Každý pohyb pro něj znamenal velkou námahu. Jezdcův neklid se přenesl na koně. Musel ho zkrotit trhnutím uzdy. Frkal, ale již netančil.

Jim se sklonil a řekl: „Když někdo pojede z Gleesonu na sever, Ohlsone…“

„Je jenom jedno místo, kam by mohl jet, když se vydá na sever – Dos Cabezas.“

„Mohl by jet i do Bowie, Ohlsone. Je mezi Gleesonem a Dos Cabezas nějaká dostavníková stanice?“

Při tom vytáhl poslední stříbrný dolar, který měl v kapse svých zaprášených džínů, a hodil ho Ohlsonovi, který jej chytil, načež si ho prohlédl.

„Mezi Gleesonem a Dos Cabezas je jen jedna usedlost, cizinče. A ta nemá jméno. Říká se jí La Casa. Patři muži jménem Jake O’Connor, muži, který neklade žádné otázky. Obchoduje dokonce i s Apači, aniž by se jich na něco ptal. Za peníze můžete mít v La Case všechno. Máte peníze?“

„Kde by se mohl skrýt vrah, Ohlsone? V Dos Cabezas? Pak by jel přes La Casu?“

„Je to jediné místo, kde se dá koupit kůň, náboje nebo jídlo. Ženy tam venku nejsou. Ale alkohol se tam koupit dá.“

Hodil Jimu Hollisterovi stříbrný dolar. „To stojí u O’Connora jedna whisky, cizinče. Budete ten dolar ještě potřebovat. Vypadáte tak, jako byste jich moc neměl.“

Dveře stáje se otevřely a ve svitu petrolejky se objevil mladík.

„Po ulici jede skupina jezdců, pane Ohlsone!“ rozrušeně vyhrkl. „Neviděl jsem, kdo to je, ale musí jich být pět nebo šest.“

Ohlson se sklonil pod krk koně, vzal dlouhou soumarovu uzdu a hodil ji Jimu Hollisterovi.

„Jeďte!“ řekl. „Nikdy jsem vás neviděl, když se mě na vás někdo bude ptát.“

Jim mlčky vyjel. Soumara táhl za sebou.

Mladík mu otevřel vrata. Viděl kavalkádu jezdců a uvědomoval si, že mu do tváře svítí lucerna. Museli ho vidět, než mohl vyjet ze světla.

Přední z nich se zapřel o třmeny. Byl ve světle, které ven pronikalo z oken saloonu. Několik vteřin si hleděli do očí.

Byl to zástupce marshala Frank Guthrie.

+ + + + +

Mohlo to být jen zlomek vteřiny, co na sebe hleděli, ale Jimovi to připadalo jako věčnost. Poznali se.

Guthrie zařval: „To je Pollock! Nenechte ho uniknout! Oddělejte ho!“

Pobodl koně ostruhami do slabin, hřebec se vzepjal, zafrkal a vyrazil cvalem.

Jim otočil svého ryzáka a koutkem oka uviděl, že Guthrie se ve cvalu předklonil a vytáhl pušku ze sedlového pouzdra. Měla dvě hlavně, které byly zkrácené. Jim ji znal. Byla to parkerovka…

Jim pustil dlouhou uzdu soumara a zařval svému koni do ucha jak Komanč. Cítil, jak se zvíře pod ním napjalo. Hříva mu vlála do tváře, když se skloněn ke krku koně hnal po ulici.

Za ním třeskl výstřel. Poznal parkerovku podle zvuku. Vyklonil se ze sedla, aby na něho Guthrie nemohl namířit. Tryskem jel k saloonu Honest John. Dusot kopyt přehlušila další rána a tentokrát Guthrie mířil lépe.

Jim cítil, jak se kůň, na jehož boku visel, zachvěl. Pustil se – jednu vteřinu předtím, než se koni podlomily přední nohy. Náraz byl tvrdý. Jim se převalil a těsně vedle něj se zhroutil kůň. Kopyty bil kolem sebe.

Jim vyplivl prach, který se mu dostal do úst, když se převalil, aby mohl dosáhnout na kolt. Měl vyschlé hrdlo, jeho rty byly tak suché, že ho bolely, ale to vše cítil jen podvědomě.

Nebyl to strach, co mu stáhlo hrdlo, strach z boje, kterému se nemohl vyhnout. Bylo to vědomí, že ho budou štvát až na kraj světa, jestli Guthrieho zastřelí, protože by nezabil obyčejného člověka, ale zástupce, který nosil hvězdu, byť to byl vrah.

Guthrie jel skoro dvacet yardů před ostatními. Nedokázali tak rychle reagovat.

Jim viděl ve světle, které ven pronikalo z oken saloonu, jak Guthrie odhodil parkerovku a vytáhl revolver. Byl teď tak blízko, že ho nemohl minout, byť by střílel z koltu.

Jim natáhl kohoutek peacemakeru a vystřelil. Guthrie pustil kolt a rozhodil rukama. Vypadalo to, jako by se chtěl chytit hrušky sedla, ale ruce mu sklouzly. Tiše se skácel ze sedla a svalil se pouhých pět yardů od Jima na zem. Nehybně zůstal ležet.

Ze saloonu vyběhli lidé. Jim vyskočil a rozběhl se ke koním, kteří stáli přivázáni k zábradlí. Přiběhl k prvnímu z nich a výkřikem ho pobídl, ještě než vyskočil na jeho hřbet. Zvíře vyrazilo.

Za ním se střílelo. Kulky se zavrtávaly do tvrdé hlíny na ulici. Skloněn ke krku koně prchal z Gleesonu. Za ním zněl dusot kopyt.

Neohlížel se. Pobízel koně ostruhami a jel k jednomu nízkému kopci.

Prach, který zvířila kopyta jeho koně, byl ve svitu měsíce nepřehlédnutelný. Naštěstí si vybral dobré zvíře. Byl to šlachovitý, vytrvalý kovbojský poník, černobílý, strakatý pinto s širokou hrudí a silnými spěnkami. Měl na sobě staré sedlo gallup.

Jim necítil žádné zadostiučinění, když pomyslel na to, jak se Frank Guthrie skácel z koně. Ano, přinutili ho k tomu, protože Guthrie by ani na chvíli neváhal ho zastřelit na ulici, ale přesto to byla chyba a zůstala chybou, která možná byla smrtelná. Zastřelil jednoho ze zástupců soudce Douglase.

Zatáhlo se a hned byla tma. Jim zastavil pinta a sjel po mírném suťovém svahu mezi několik stromů. Tam zastavil, sesedl a chytil koni nozdry, aby ho nemohl prozradit frkáním. Ten nevrle trhl hlavou, ale pak ucítil tlak lidské ruky a uklidnil se.

Jim pravou rukou vytáhl revolver. Dusot se blížil. Ty jezdce nemohl vidět, na to byla příliš velká tma. Pokusil se odhadnout jejich počet. Mohlo jich být víc než tucet. To mohlo znamenat jen to, že se lidé ze saloonu přidali k Fessendenovi a jeho kumpánům. Slyšel, jak projeli kolem, a po chvíli pustil koni nozdry. Pinto zafrkal a trhl hlavou. Postroj cinkal.

„To je v pořádku, starochu,“ tiše řekl Jim. Poplácal koně po krku, chytil ho za uzdu a vydal se s ním do suťového svahu. Kameny se odvalovaly zpod okovaných kopyt a padaly dolů.

Ještě stále s koltem v ruce stál Jim na kraji doliny a naslouchal. Cítil na jazyku prach, který zviřovali jeho pronásledovatelé. Nebylo nic slyšet. Mezi mraky vyhlédl měsíc. Krajina byla zalita jeho přízračným svitem, kameny vrhaly temné stíny.

Jim se vyšvihl do sedla a pobodl koně ostruhami.

Když se probral, nevěděl nejdřív, kde je. Nemohl přece spát tak dlouho. Nad sebou viděl strop chaty. Dveřmi dovnitř pronikalo denní světlo.

Nevěděl, co ho probudilo. Možná to byl jen kůň, který byl přivázaný za chatou. Pomalu se mu vracely vzpomínky. Pokusil se pohnout. Šlo to. Pouze levou ruku necítil. Necítil již v rameni žádnou bolest, něco mu tam ale tepalo.

Náhle se ozval ten zvuk. Odněkud zvenku. Teď už tedy věděl, co ho probudilo.

Otočil se se zatnutými zuby na bok a strčil ruku pod sedlo, které mu sloužilo jako polštář. Dotkl se revolveru, vzal ho, natáhl kohoutek a namířil na dveře.

Znovu venku zafrkal kůň, znovu se ozvalo řinčení postroje.

To byl cizí kůň, protože pintovi postroj sundal.

Ležel na levém boku a hlavu měl na sedle. Slyšel lehké kroky, jež se blížily. Potom se ve dveřích objevila postava.

To jediné, co mohla Ann Cochranová v širokém pruhu světla, jež pronikalo dovnitř, vidět, byl kousek přikrývky a nad ní ruka s revolverem.

„Jime?“ tiše se zeptala. „To jsem já, Ann.“ Přišla dovnitř, když sklonil ruku s koltem. „Jsem ráda, že jsem vás našla. Měla jsem strach, že už nikdy nepřijedete. Ale když jsem viděla pod stromem koně, věděla jsem, že musíte být tady.“

Pomalu odhrnul deku a vstal. Tu se ho zmocnila slabost a zatmělo se mu před očima. Chytil se stolu.

„Toto je jediné místo, kde mě nebudou hledat,“ zamumlal. „Máte něco na pití? Vodu, whisky nebo kávu? Je to jedno, musím se něčeho napít. Musím se zbavit pachuti v ústech.“

Rychle vyšla ven a vrátila se s plyšem pokrytou plechovou láhví.

„Je to jen voda,“ řekla a podala mu láhev. Zatímco zuby vytahoval špunt a pak pil, otevřela Ann okenice, aby tam bylo víc světla.

„Nevypadáte dobře, Jime,“ poznamenala. „Vyčerpává vás to zranění?“

„Cítím se mizerně,“ odvětil. Voda byla chladná, znamenala pro něj osvěžení a zahnala slabost. Utřel si několik kapek vody z brady a podal jí láhev. „Vyplatilo se, že jsem zastřelil Guthrieho, slečno Cochranová?“

Právě zavírala láhev. Zarazila se uprostřed pohybu a vzhlédla. Její krásné tmavé oči byly přivřené, jako by přemýšlela.

„Vy jste Franka Guthrieho nezastřelil,“ řekla pomalu a každé slovo, které se jí vydralo ze rtů, jí dělalo těžkosti. V jejím hlase byla nenávist a ta se jí zračila i v očích. Prudce vtlačila špunt do hrdla láhve.

„Vy jste ho nezastřelil,“ opakovala, jako by se musela ujistit o tom, zda jí rozuměl. Sevřela rty. Po chvíli dodala: „Vaše kulka ho jen škrábla na hlavě, na spánku. Ne, nezastřelil jste ho. Brzy vám opět bude na stopě. A možná už je na cestě sem.“

„Pak by bylo dobré, kdybychom jeli pryč. Jestli jste přijela jen kvůli tomu, abyste mi řekla, že jsem Guthrieho minul, tak pro vás bude rozumnější, když pojedete zpátky do Gleesonu.“

„Já se nemůžu vrátit,“ odvětila a hodila láhev na stůl. „Guthrie už asi ví, že jsem vám pomohla. Je to padouch. „ Obrátila se k němu zády a vyhlédla z okna. „Mám z něho strach. Ví teď, že zastřelil mého bratra. Neviděl jste jeho oči, když jste byl ve spíži. Neviděl jste jeho oči ve chvíli, kdy pochopil, že Ace byl můj bratr. Mám z něho strach. Vezměte mě s sebou.“

„A když to neudělám?“ otázal se, zatímco se snažil v jejích očích zjistit, jakou hru to hraje.

Pohlédla na něho. „Jestli to neuděláte, pojedu sama. Nechci padnout Franku Guthriemu do rukou.“

Nehybně tam stál a v pravé ruce držel těžké sedlo.

„Nemohla jsem s sebou vzít soumara,“ rychle řekla. „Nevzala jsem dokonce ani své vlastní věci. Když jsem se dozvěděla, že vaše kulka Guthrieho nezabila, hned jsem jela z Gleesonu. Vzala jsem si jen věci, pro které bylo místo v sedlových brašnách.“

Teprve teď si uvědomil, že má na sobě dělenou jezdeckou sukni a jezdecké holínky. Na bílé jezdecké blůze měla kabát a v jeho kapse kožené rukavice.

„To, co potřebujeme, můžeme sehnat po cestě, Jime. Prosím, vezměte mě s sebou.“

„Tak dobrá,“ řekl. „Možná budu potřebovat někoho, kdo mě přiváže k sedlu. Musíme si pospíšit. Guthrie není hlupák. Spočítá si, že dvě a dvě jsou čtyři. Možná už je na cestě sem, když se dozvěděl, že už nejste v Gleesonu.“

O několik minut později vyrazili po svahu a zamířili na sever.

+ + + + +

La Casa byla velká stavba z nepálených cihel. Stála poblíž jednoho potůčku a byla obklopena několika kůlnami, stájí a rozlehlými ohradami. Večer to byl přímo idylický pohled. Z komína stoupal dým.

Jim zastavil svého koně a jednou rukou se opřel o hrušku sedla.

To bylo to správné místo, kde mohli lidé, kteří jezdili jen potmě, koupit střelivo, koně a zásoby. La Casa ležela stranou všech cest. V ohradách se tísnily více než dva tucty koní.

„To je dobré místo k přenocování,“ řekl Jim Hollister. „Zítra ráno můžeme jet dál.“

„Jsem tak unavená, že bych spadla z koně,“ poznamenala Ann a promnula si oči. „Ale tady před Guthriem nejsme v bezpečí. Jestli má dost mužů, nebude váhat sem přijet.“

„Koně si potřebují odpočinout,“ řekl Jim. „Zítra musíme být za horami.“

Ukázal nad La Casu, tam, kde se v záři večerního slunce zvedaly červené a bílé skály, kolem nichž se táhla černá lávová pole. Ty skály mohly být tak šedesát až osmdesát stop vysoké. Lávová pole se na slunci leskla jako leštěné sklo. Kontrast se žlutými, bílými a červenými pískovcovými skalami, které byly pestře zbarveny nerosty, byl fascinující.

Vtom uslyšel rachot kamenů na suti šikmo za sebou. Otočil se a trhl rukou ke koltu.

Za mesquitovým keřem se objevil muž. Na slunci se blyštěla hlaveň pušky. Měl tmavé manšestrové kalhoty, jezdecké holínky, vlněnou košili a koženou vestu bez rukávů. Jeho tvář byla skryta ve stínu krempy klobouku.

„Sundejte ruku z koltu,“ řekl. „Greggson vás má na mušce.“

Za ocotillovým keřem se objevil druhý muž. V rukou držel pušku a mířil Jimovi na hruď. Kohoutek byl natažený.

Jim sundal ruku z koltu. „Potřebujeme ubytování na noc,“ řekl. „ Zaplatíme vám. Patří vám to dole?“

Kývl na budovy.

Muž přišel blíž a vytáhl mu kolt z pouzdra. Strčil si ho za svůj vlastní opasek a pokynul hlavní pušky.

„Vezmu vás dolů,“ zamumlal. „Jeďte přede mnou a nezapomeňte na to děvče.“ Změřil si pohledem Ann.

Pomalu jeli před mužem do údolí. Když zastavili u studny, otevřely se dveře domu a ven vyšel jeden muž.

Mohl být tak šest stop a dva palce vysoký a byl mohutný. Měl na sobě kavaleristické holínky, v nichž měl zastrčené šedé nohavice, které byly na bocích poněkud tmavší. Jim je poznal. Toto byly kalhoty armády Konfederace, z nichž byly odtrženy žluté postranní pruhy. Šedá košile, přes kterou byly natažené šle, byla rozepnutá a tak byla vidět mohutná, chlupatá hruď. Na širokém armádním opasku nosil v pouzdrech dva Navy kolty ráže 36 s tmavými ořešákovými pažbami, jež trčely dopředu.

Byl neoholený. Vlasy mu visely do čela a jeho modré oči byly upřeny na jezdce. Mezi tlustými rty měl napůl rozžvýkaný doutník, který už dávno vyhasl.

„Chtějí k tobě, Jaku,“ řekl muž, který je přivedl dolů. Opřel si pušku o krk a držel ji za pažbu a za hlaveň.

Muž v jižanské uniformě přišel blíž a strčil si nedopalek doutníku do druhého koutku úst.

„Jmenuju se Jake O’Connor. Neptám se na vaše jména. Ale chci vědět, co tu chcete.“

„Přenocovat. Všechno ostatní můžeme vyřídit zítra. Jsou tu kromě vás ještě nějací lidé?“

„Ne. A i kdyby tu byli, tak bych vám to neřekl. Hledáte někoho?“

„Ne, jsme na cestě do…“

O’Connor zavrtěl hlavou a jeho oči v té chvíli Jimovi připomínaly díry ve zdi.

„Nechci vědět, kam jedete. To, co nevím, nemůžu říct. Mám volný pokoj v patře. Jestli chcete, můžete ho mít. Stojí deset dolarů na noc. Jestli ho nechcete, můžete jet dál.“

„Bereme,“ krátce odvětil Jim Hollister. „Kde můžeme ustájit koně?“

„Jestli chcete, mohou se o ně postarat moji lidé. Vypadáte jako člověk z Jihu a také tak mluvíte. Ne, nechci nic vědět. Je to už zatraceně dlouho, co tudy jeli gentlemani z Jihu. Naposledy dvacátého sedmého března, po bitvě u Glorietta Pass. Dezertéři z 5. texaské brigády, chudáci, kteří prchali do Mexika, země zaslíbené, protože už měli plné zuby boje pro ideje několika šílenců v Richmondu. Nenechte se těmi hadry zmýlit. Nikdy jsem u konfederovaných nebyl.“

Jim věděl, že O’Connor mu neřekl pravdu, ale bylo mu to lhostejné. Chtěl tam jen přespat a pak jet dál, pokud by lehká horečka ze zranění ráno polevila. Bylo mu jedno, jestli O’Connor stál na straně Jihu nebo Severu. A řekl mu to.

O’Connor se usmál a strčil si nedopalek do druhého koutku úst.

„Vždycky je dobré neklást žádné otázky a nic nevědět. Člověk by neměl nic vědět. Potom nemůže nic prozradit.“

„Chtěl bych zpátky svůj revolver,“ zamumlal Jim.

„Někdo je vám v patách, co?“ řekl O’Connor. Jeho oči byly nedůvěřivé a chladné jako oči ještěrky. „Dej mu zpátky jeho revolver, Leroyi,“ řekl.

Muž s puškou vytáhl čtyřiačtyřicítku z opasku a hodil ji Jimovi, který si ji strčil do pouzdra, než přehodil nohu přes hrušku sedla a unaven slezl z koně, který tam stál se svěšenou hlavou.

„Musíme být opatrní,“ zamumlal O’Connor. Vypadalo to, jako by každé slovo přežvýkal, než ho vyslovil.

„Ale můžete zůstat jen do rána. Jen – do východu slunce, pak už tu nebudete. Myslím, že si rozumíme. Ale na přenocování můžete dostat všechno, co chcete. Nikdo tu nezůstává déle než jednu noc.“

„Až vyjde slunce, budeme pryč,“ řekl Jim. Věděl, že by slíbil všechno, bylo mu totiž všechno jedno. Někdo mu musel prohlédnout ránu a převázat ji. Chtěl poprvé za sedmdesát dva hodin jíst něco teplého, spát v pokoji, kde by nebyl ráno prokřehlý. A stačil mu jeden pohled, aby zjistil, že Ann Cochranová je příliš unavená. Nedokázala by se ani udržet na nohou, ne tak ještě jet na koni.

„Odveď koně do stáje, Leroyi,“ prohodil O’Connor. „Vytři je a dej jim obrok a vodu.“ Pak poznamenal k Jimovi: „Co máte s rukou?“ Shrnul zakrvácený rukáv.

„Střelná rána?“

„Kousl mě kůň,“ odvětil Jim.

O’Connor se usmál.

„To už je dlouho, co jsem neslyšel vtip. Pojďte dovnitř.“

Jim pomohl Ann sesednout, odepnul její sedlové brašny a hodil si je přes rameno.

Jake O’Connor na ně sáhl a zlomyslně se usmál.

Jim Hollister, který poznal, že se O’Connor dotknul brašny, se otočil.

O’Connor o krok ucouvl, když uviděl, že Jim se na něj dívá. Úsměv mu zmrzl na rtech. Dál žvýkal doutník.

„No dobře,“ tiše prohodil. „Pojďte do domu. Dělejte!“

Otočil se a šel dovnitř.

Jim kývl na Ann. „Myslím, že bude lepší, když strávíme noc tady. Touto roční dobou je venku v noci zima. O sedlové brašny si nemusíte dělat starosti.“

„Já si nedělám starosti. Jsem příliš unavená, abych si mohla dělat starosti.“

Muž, jehož O’Connor oslovil jako Leroye, vzal uzdy a šel s koňmi ke stáji.

La Casa byla vlčí doupě. Jim znal taková místa. Věděl, že bude lepší, když bude přes noc vzhůru. Jake O’Connor sáhl na jeho sedlové brašny, určitě ne náhodou. Možná větřil kořist.

Jim si odepnul bezpečnostní chlopeň z koltu. Viděl, že Ann Cochranová si toho všimla, a kývl na ni. Mlčky na něj hleděla, potom se obrátila a šla dovnitř. Pomalu ji následoval.

+ + + + +

Ze stáje vyšel muž. Stál v temnotě a hleděl k domu.

Jim seděl u okna a pozoroval ho. Muž škrtl o stěnu stáje sirkou a v temnotě vzplál plamének. Pak obloukem odletěl do písku a zhasl pod podrážkou. Konec cigarety se rozsvěcoval a zhasínal.

Aniž by se pohnul, seděl Jim těsně u okna. Cítil na lících chladný noční vítr, na napjaté kůži, pod kterou pulsovala horečka. Z postele slyšel pravidelné oddechování Ann. Spala klidně. Poddala se vyčerpání, které se jí zmocnilo.

Před Jimem na úzkém parapetu ležel kolt. Jeho hlaveň se ve svitu měsíce blyštěla. Než se objevil ten muž dole, pozoroval Jim na hlavni revolveru, jak měsíc mizí za mraky a zase se mezi nimi objevuje.

Teď byla jeho pozornost upřena na tmavou postavu dole. Viděl pouze žhavý konec cigarety, tam, kde byl stín obličeje. Ten žhnoucí konec cigarety připomínal rudé oko.

Natáhl ruku a dotkl se chladného kovu koltu.

Muž dole se pohnul…

+ + + + +

Ještě před hodinou seděl s O’Connorem v obchodě a pil. Jeho dva muže nikde neviděl. Ann šla nahoru. Pak se tam odebral i on.

Již spala. Tiše si lehl vedle ní na širokou postel a pokusil se usnout, ale hlavou se mu honily tisíce myšlenek, a tak tam ležel a hleděl na strop. Rána na rameni se vyčistila, ale stále v ní tepalo.

Věděl, že neusne, a tak po nějaké době vstal a posadil se do houpacího křesla, které si přitáhl k oknu. Noční vítr mu ochlazoval horkou tvář.

Pokoj ve svitu měsíce působil přízračně. Kolt položil na parapet a pak čekal na rozednění, které již oznamovalo šero na východním obzoru.

Měsíc měl za několik minut klesnout za vzdálenými horami Chiricahuas. Vznášel se nad jejich štíty. Zatím ještě byla tma. Jim seděl u okna, ruku š revolverem měl v klíně a hleděl dolů, kde byl ten muž vidět jen jako tmavá silueta. Kráčel k domu a při tom cinkaly ostruhy.

Jim si byl jist, že ten muž ho neviděl. Jinak by si nezapaloval cigaretu. Byla příliš velká tma. Muž zmizel v mrtvém úhlu a Jim slyšel, jak se pohnuly dveře, tiše zaskřípěly a pak se zavřely.

Kdesi venku tiše zavrzal schod.

Jim se otočil v sedle a pohlédl ke dveřím. Dívčin dech byl chvíli takřka neslyšitelný, aby potom znovu zesílil. Pak viděl, že se otočila na druhý bok.

Jim viděl pod dveřmi svit, který však hned zhasl. Zavrzala prkna podlahy. Někdo byl přede dveřmi – někdo, kdo si odepnul ostruhy, aby ho neprozradilo jejich cinkání.

Vteřiny plynuly.

Potom Jim uviděl, jak se začala točit koule na dveřích. Dveře se nedaly zamknout a jelikož neměly kliku, ale kouli, bylo nesmyslné je zapírat židlí.

Sevřel pažbu koltu. Dřevo jeho dlaň zahřála, ale spoušť byla chladná. Tiše vstal, dával pozor, aby do ničeho nevrazil, a stoupl si vedle okna, zády ke stěně.

Koule se pomalu točila. Již to nešlo dál. Cvaklo to. Mezi dveřmi a rámem vznikla škvíra, ve které se objevila hlaveň koltu.

Jim zmáčkl spoušť. V malém pokoji byl výstřel ohlušující.

Ann vykřikla a posadila se.

Pomalu a s vrzáním se dveře otevřely. Světlo měsíce dopadlo do tváře muže, který strnule stál na prahu. Jeho vytřeštěné oči byly obrácené v sloup. Revolver mu vypadl na podlahu.

Muž se naklonil dopředu. Byl to pomalý, jako by nekonečný pohyb. Svalil se na zem. Jim levou rukou vytáhl z kapsy vesty sirku a škrtl jí o zeď. Její plamének osvětlil pokoj.

Ann seděla na posteli, měla vytřeštěné oči a pootevřená ústa.

Jim zaklel a pustil sirku na zem. V místnosti byla znovu tma. Svit měsíce byl nyní slabý. Jim překročil mrtvého a zůstal stát na horním konci schodů vedoucích do obchodu. Mechanicky nabil kolt.

Oba muži, kteří stáli u prodejního pultu, na něj vzhlédli. Narudlé světlo petrolejové lampy v jejich tvářích vytvářelo tvrdé, hluboké stíny.

O’Connor stál za prodejním pultem. Druhý muž, který se opíral o přední stranu pultu, měl úzký obličej a zapadlé oči. Byl vysoký a tělnatý a v šeru působil robustně.

Na pravém boku mu visel kolt.

Nevěřícně hleděl na Jima. Ruce měl položené na mosazném pažení pultu.

„Vy jste Hollister?“ zeptal se. Jeho hlas zněl klidně.

Jim ho poznal. To byl ten muž, který v Gleesonu unikl jeho koltu.

„Ano. Jmenuju se Hollister,“ odvětil. „Kdo vás poslal? A kdo byl ten…“

„…muž, kterého jste zastřelil? Jmenoval se Martin Enwright, Hollistere. Zastřelil jste jeho bratra Colea v Gleesonu.“

Jim si dal kolt do pouzdra a nechal pravou ruku toporně viset.

„Já jsem Richard Jessup,“ řekl ten muž. „Jste s koltem velmi rychlý, Hollistere. Myslíte, že byste si to mohl rozdat i se mnou?“

Jim se nepohnul. Palci se dotkl okraje pažby koltu.

„Chtěl jste mě zabít, Jessupe,“ tiše poznamenal. „Nikdy jsem vás neviděl. Kolik vám Sam Warden nabídl za to, když mě zabijete?“

„Tři tisíce dolarů, HoUistere.“ Jessup se usmál. „Možná jste s koltem rychlejší. Jsem zvědavý, jak jste rychlý.“

„Běžte ven, Jessupe!“ řekl za pistolníkovými zády O’Connor. „Nestřeli vám do zad. Běžte ven.“

Jessup se usmál. Přibližoval ruku k pažbě koltu. Při tom se mu napjala kůže na lícních kostech tak, že se začala lesknout.

„Ech, k čertu,“ prohodil. „Ale dám vám šanci, Hollistere. Taste jako první a…“

Nedořekl to. Jeho oči se náhle stáhly a rukou tleskl o pažbu revolveru.

Hlaveň vyklouzla z pouzdra. Jim bleskově uskočil. Jessup vystřelil dvakrát těsně po sobě. Výstřely měly v nízké místnosti ohlušující účinek.

Jedna z kulek se zavrtala do zábradlí schodiště a vytrhla dlouhou třísku, další jen těsně minula Jimovu hlavu. Cítil závan, když mu proletěla kolem spánku.

Tasil a zároveň natáhl kohoutek. Zablesklo se. Kulka trefila Jessupa do levého boku. Skácel se na pult a vypálil ještě jednou, ale kulka už mířila šikmo nahoru a zasáhla strop.

Ten výstřel byl zoufalým činem, posledním vzepětím sil toho pistolníka. Po něm se Jessup zhroutil. Kolt mu vypadl z ruky.

Jessup upřeně hleděl na Jima a šklebil se, když na kolenou hleděl na svého přemožitele.

„Sam Warden – nás poslal – po stopě vlka,“ zasténal. „Byl jsi na mě příliš rychlý – Hollistere. Ale já – jsem dělal, co se dalo…“

Ještě stále se šklebil, když se svalil na zem a zůstal ležet opřený o pult.

Jim pomalu vzhlédl na majitele obchodu.

„Kolik vám zaplatil, O’Connore? Kolik vám nabídl za to, že pošlete pryč své lidi a nikdo se nedozví, že tento dům neopustíme živí?“

O’Connor na něj hleděl a v jeho malých bledých očích se zračila nenávist a strach. Neodpověděl.

Jim přistoupil k pultu.

„Ty hajzle,“ pohrdavě řekl. „Ty špinavý malý hajzle. Za kolik dolarů jsi nás chtěl prodat?“

Stál u baru a Jake O’Connor se ještě pořád nepohnul. Tentokrát neměl v ústech doutník. Chvěl se mu široký dolní ret.

Musel počítat s tím, že Jim by na něj vystřelil, kdyby pohnul rukama, přesto to zkusil. Nenosil revolverový opasek. Rychle sáhl pod pult a něco chtěl vytáhnout.

Jim se naklonil přes pult a udeřil ho pažbou koltu.

Tlouštík zasténal. Oba Navy kolty ráže 36, které chtěl vytáhnout z regálu pod pultem, rachotily po zemi. Klesl na pult a svezl se na podlahu.

Jim dal revolver do pouzdra a běžel po schodech nahoru.

Ann ještě stále seděla na posteli. Rukama svírala prostěradlo. Hleděla na muže, který ležel ve dveřích. Jim ho odvlekl pryč.

„Musíme pryč!“ vyhrkl. ,,0’Connorovi lidé se mohou vrátit každou chvíli.“

V jejích očích se zračila mlčenlivá otázka, ale on na to nereagoval.

„Vstávejte!“ zvolal. „Oblečte se a sbalte všechno, co jsme si vzali, do sedlových brašen. Jdu do stáje, osedlám koně.“

Rozepnul si stříbrnou přezku opasku a hodil jí ho.

„Umíte zacházet s koltem? Vytáhněte prázdné nábojnice a zase ho nabijte. Až budete sbalená, běžte do stáje.“

„Nenechávejte mě tu samotnou!“ To byla první slova, které děvče proneslo od chvíle, kdy odešel z pokoje. V jejích očích byl děsivý, nepopsatelný strach.

„Nemáme čas.“

Otočil se a běžel dolů po schodech. Připadalo mu to, jako by od přestřelky uplynuly hodiny, ale bylo to jen několik minut. Nad Chiricahua Mountains se již objevil šedý pruh oblohy. Kmeny stromů ještě byly zality svitem měsíce, ale ten měl už za několik minut zajít. To již museli být pryč. Mohli zmizet někde v lávových polích, kde byla půda tak tvrdá, že tam koně nezanechávali stopy.

Přešel dvůr a podél ohrady se vydal ke stáji. Zvířata tiše frkala, když otevřel vrata a vešel dovnitř. Byla tam cítit sláma a hnůj. Vyvedl z boxů jejich koně a ještě jedno zvíře s cejchem Lazy W, možná to byl Jessupův kůň, silný appaloosa, bělouš s hnědým zadkem, bílým ocasem a hnědou hřívou. V O’Connorově obchodě chtěl vzít vak s potravinami.

Chopil se sedel visících na přepážkách a začal sedlat koně. Zvířata nebyla příliš odpočatá, ale neměl na vybranou. Pokud by běžela příliš pomalu, musel by najít nějakou skrýš. Černé lávové skály pro to byly ideální. Byl to labyrint chodeb, puklin a trhlin, v němž mohla skupina jezdců beze stopy zmizet.

Zvířata byla neklidná. Musel je přivázat k brance, aby je mohl osedlat. Nejprve koně Ann, pak svého. Appaloosa s cejchem Lazy W nervózně tančil, když mu Jim položil na hřbet soumarské sedlo, které našel ve stáji na koze.

Pokusil se vzepnout, ale bránila mu uzda, kterou byl přivázaný k brance. Divoce frkal a ustupoval stranou, když na hřbetě ucítil soumarské sedlo.

Jim utáhl dvojitý texaský podbřišník a protáhl sponu dvěma mosaznými přezkami.

V té chvíli uslyšel zpřed stáje dusot kopyt. Strnul. Podbřišník mu vyklouzl z rukou. Nehybně stál vedle appaloosy. Slyšel, jak se dusot blíží, a potom utichl tak náhle, jak se ozval. Venku cinkal postroj a frkal kůň.

Jim neslyšně přišel k vratům a přitiskl se k chladné dřevěné stěně, jejíž prkna časem ztmavla a zešedla. Škvírou ve stěně viděl černobílého pinta, který stál u žlabu. Kůň měl na sobě tmavé, ošoupané sedlo Russet a stříbrem zdobený postroj.

Jim hleděl na to sedlo. Rozbušilo se mu srdce. V ústech mu vyschlo, na jazyku měl pachuť.

Trhl rukou k boku, ale revolver tam nebyl. Vzpomněl si, že ho nechal u Ann Cochranové. Ohlédl se. Kde bylo Jessupovo sedlo? Možná – určitě – byla jeho puška ještě v sedlovém pouzdře. Sedlo viselo na koze, ale nebylo tam sedlové pouzdro s puškou.

Zvenčí se blížily kroky. Pod botami tomu muži křupal písek. Ostruhy tiše cinkaly. Jim škvírou viděl pár armádních holínek a hnědé manšestráky. Objevila se ruka, která držela sharpsku.

Škvírou mezi dveřmi a rámem Jim viděl tvář s vystouplými lícními kostmi, zapadlýma, malýma očima. Pod tmavým strništěm, které se táhlo po lících ke spánkům, se bělala jizva, která sahala z koutku úst až po oči.

Ten muž byl Channing Pollock.

+ + + + +

Uplynulo několik vteřin, které se vlekly, jako by byly nekonečné. Potom Pollock zvedl pušku a natáhl postranní kohoutek. Hleděl do temné stáje.

Jim nevěděl, zda zabiják mohl něco vidět. Cítil Pollock svým instinktem jeho blízkost? Pokud ano, pak byl ztracen. Pollock by hned střílel. Sharpska sice byla jednoranná, ale muž jako Pollock nikdy nestřílel vedle. Kulka ráže 50 by proletěla tenkými dveřmi jako kámen oknem. Sebenepatrnější šramot ho mohl přivést do záhuby. Jimovi se zatajil dech a úzkou škvírou pozoroval Pollockovu tvář.

Vrah ještě pořád stál na prahu a pušku měl pod pravou páží. Vtom sebou trhl a ustoupil od dveří, nespouštěl je však z očí.

Jim viděl škvírou, jak pomalu kráčí k ohradě. Otevřel branku. Jim pohlédl k domu. Kdyby se teď Ann objevila ve dveřích, bylo by vše ztraceno.

Pollock vyvedl koně z ohrady, odsedlal pinta a položil sedlo na hřbet čerstvému koni. Vtom se zarazil a pohlédl k domu. Přešel dvůr a s puškou v rukou vešel dovnitř.

Tam byly i O’Connorovy Navy kolty, ale teď tam byl i Channing Pollock. Jim přitiskl tvář k dřevěné stěně. Po chvíli se Pollock znovu objevil a šel k oběma koním u ohrady.

S puškou v pravé ruce se hbitě vyšvihl do sedla, pobodl koně ostruhami a vyjel. Zvířil při tom prach.

Jim opustil stáj a rychle běžel k domu. Ann mu šla naproti. Držela v ruce jeho zbraňový opasek.

„Viděla jsem ho.“

„To byl Pollock. Viděla jste jizvu na jeho tváři?“

„Na to byla příliš velká tma,“ řekla. „Co teď chcete dělat, Jime?“

„Půda je suchá. Pollock bude zanechávat stopy jako stádo bizonů.“

„Vy ho chcete pronásledovat?“

„To je má jediná šance.“

Vzal si opasek a připnul si ho. Rychle se přesvědčil, že komory bubínku jsou nabité, a strčil revolver do pouzdra.

„Koně jsou osedlaní. Bylo by mi milejší, kdybyste zůstala tady, slečno Cochranová.“

„Já mám zůstat tady? Podle vás tu mám čekat, až sem přijde O’Connor nebo jeho muži?“

„Pak si pospěšte. Vyvedu koně ze stáje. Vy přineste dolů sedlové brašny. Vezměte si jeden z O’Connorových revolverů. Bude lepší, když budete mít zbraň. Dejte jej do sedlové brašny.“

„Byl v domě,“ poznamenala pohnutým hlasem. „Stála jsem nahoře na schodech. Bála jsem se, že půjde nahoru. Vzala jsem si váš revolver. Kdyby šel nahoru, zastřelila bych ho.“

Její oči se leskly, když hovořila – jako oči člověka, který je otřesen nějakou hroznou událostí.

„Už je po všem,“ zamumlal. „Běžte nahoru a přineste sedlové brašny. Nemáme moc času. Jestli se Pollockovi podaří dostat mezi skály dřív, než ho najdeme, unikne. Tam, kde je půda tvrdá, nezanechávají kopyta stopy.“

Přišla k němu a pohlédla na něho.

„Bojím se, že jste si ukousl příliš velké sousto.“

„Příliš velké sousto?“ Rozesmál se, ale smích byl pouze v jeho hlasu, ne v jeho tváři. „Pollock je před námi a Guthrie pravděpodobně za námi. Tak jste to přece chtěla.“

„Chtěla? Věděla jsem, že to tak bude, Jime. Chtěla jsem, abyste zastřelil Franka Guthrieho. Co budete mít z toho, když budete pronásledovat toho muže, který…“

„Musím dokázat, že nejsem Pollock. To je má jediná šance. Musím Pollocka polapit. Nemám chuť zabíjet někoho ze zástupců soudce Douglase jen proto, že zastřelil jednoho malého pistolníka jménem Ace Cochran.“

Náhle se zachmuřila a zajiskřilo se jí v očích.

„To jste neměl říkat, Jime. To nebylo nutné. Máte z Franka Guthrieho strach? Je to tím?“

„Byl by nesmysl Guthrieho zabíjet. Já to neudělám. Přijde den, kdy bude za své činy potrestán.“

„Jste zbabělec!“ Zaječela mu ta slova do tváře. „Považovala jsem vás za bojovníka, ale nejste nic jiného než zbabělec!“

„Nenechám se pobláznit hezkou ženou! Běžte a přineste sedlové brašny. Nebo tu chcete zůstat sama?“

Chtěla něco odpovědět, ale z úst se jí nevydrala ani hláska. Nakvašeně se otočila a šla do domu.

Po chvíli se vydal za ní. Pod prodejním pultem nalezl starý vak, do kterého dal jídlo. Vzal také dvě krabičky nábojů ráže 44. Strčil si je do kapes.

Když vyvedl ze stáje koně, vyšla Ann z domu. Nesla brašny. Položil je na hřbet appaloosy, přivázal vak k hrušce sedla a pomohl dívce na koně. Její tvář byla chladná. Sklonil se a přitáhl podbřišník svého koně, načež se vyšvihl do sedla a chopil se uzd.

Levou ruku měl ještě pořád ztuhlou. Měl v ní tupou bolest, když jí pohnul. Opatrně se postavil ve třmenech, aby se podíval na Pollockovy stopy. Bylo to tak, jak si myslel.

Pollock jel k lávovým polím. Chtěl tam zmizet. To, že si nevzal žádné potraviny, dokazovalo, že tam chtěl dojet rychle. Buďto byl pronásledován, nebo si to myslel. Jiný důvod pro jeho kvapný odjezd existovat nemohl. Věděl, že v bezpečí bude až ve skalách, kde zmizí jeho stopy.

Možná by pro Jima bylo lepší, kdyby sesedl, vrátil se do obchodu a vzal si odtud pušku. Pokud by chtěl Pollocka zneškodnit, měl kolt výhodu větší rychlosti, ale Pollockova puška zase měla větší dostřel a přesnost. A to mohlo ve skalách rozhodovat.

Několik chvil nerozhodně hleděl na tu stopu, pak si všiml, že Ann se zvedla v sedle a pohlédla na jihozápad. Bezděky sledoval její pohled.

Tam, ještě daleko, byl na rovině vidět v ranním šeru oblak prachu.

Jezdci.

Podle velikosti toho oblaku bylo možné odhadnout, že se pohybují velmi rychle – měli namířeno přímo k úžlabině, v níž stála La Casa.

Jim už teď věděl, proč měl Pollock tak naspěch. Zpozoroval ty jezdce…

Ann se v očích objevily jiskry prozrazující triumf.

„Měl jste pravdu, Jime. Před námi je Pollock a za námi Frank Guthrie. Za několik minut bude tady. Náš náskok není dost velký. Nemůžeme Guthriemu uniknout.“

Jim věděl, že má pravdu. Tam, kde začínaly skály, by museli jet pomalu, a Frank Guthrie by měl šanci jim odříznout cestu. Udělal by všechno, jen aby dosáhl svého cíle. Boj se nevyhnutelně blížil.

+ + + + +

„To jste chtěla celou dobu – jenom toto,“ řekl Jim. „Teď to máte. Tam vzadu jede Guthrie.“

Jim ještě jednou pohlédl na ten oblak prachu. Rozednívalo se. Brzy mělo vyjít slunce. A přes den bylo vidět na míle daleko. To již museli být mezi skalami. Nemělo smysl čekat.

Jim pustil uzdu soumara. Ten by pro ně byl jen přítěží, kdyby museli jet rychle. Vyklonil se ze sedla a plácl Annina koně.

„Jedeme!“

Vyjeli a pak začali cválat. Jim se držel několik yardů za Ann. Pobízela svého koně, ale přesto nejeli tak rychle, jak doufal.

Rozprostírala se před nimi volná krajina. Koně cválali až k okraji skal. Potom se vydali po sotva viditelné stezce klikatící se mezi útesy.

Vtom měkký pískovec, na kterém koně kráčeli snadno, skončil a začala černá lávová pole, která se v ranním šeru studeně leskla. Zvířata kráčela jen pomalu.

Jim sesedl a pomohl Ann ze sedla. Vedli koně za uzdy. Lávový svah mírně stoupal. Nervózně se ohlíželi. Jim si byl jistý, že na lávě zvířata nezanechají žádné stopy. Jejich pronásledovatelé je nemohli najít.

Čas od času se ohlédl na Ann. Následovala ho v určitém odstupu, kráčela předkloněná a uzdu svého koně měla přes rameno. Vlasy jí padaly do čela. Viděl její tvář a věděl, že cesta přes lávový svah ji bude stát poslední zbytky sil, ale nemohl na ni brát ohled.

Stoupali do svahu. Za nimi se otevíralo ústí jednoho kaňonu. Zmizeli v něm. Tady byla půda znovu z rudého pískovce, ve kterém se táhly žluté vrstvy.

Nasedli a krokem jeli v chladném stínu kaňonu, který pak ústil do kopcovité krajiny zarostlé mesquitou, ocotillem a tvrdou bizoní travou. Rostly tam topoly, duby a douglasky.

Jim zastavil a pohlédl na své stopy, ale pronásledovatelé nikde. Pokud se nezastavili v O’Connorově obchodní stanici, pak teď pravděpodobně někde šplhali do lávového svahu.

Posadil se do písku a pohlédl před sebe. Cesta vedla ještě míli rovně, pak se zvedala mohutná skalní bariéra, která vypadala, jako by ji tam postavili obři. Skály byly šedé, na některých místech žluté a rudé.

Jim zastavil koně a počkal, až přijela Ann. Potom řekl: „Na koních se daleko nedostaneme. Po několika yardech by si zlomili nohu.“

„Tudy neprojdeme ani pěšky,“ poznamenala. „Znám ty skály. Byla jsem tu – s Acem. Nikdo je nedokáže překonat. Jen šílenec by se toho odvážil. Skály se drolí. Jediný špatný krok a strhne nás lavina. Skály jsou zvětralé. Ještě nikdo se neodvážil je přelézt.“

Když to řekla, věděl, že ho nechala jet do pasti, z níž nebylo úniku, na druhém konci kaňonu už pravděpodobně byl Frank Guthrie. Kdyby se tam teď vydali, vjeli by mu přímo do náruče. A dopředu jet nemohli.

Zmocnil se ho vztek, když hleděl do jejích lhostejných očí.

„My to zkusíme!“ řekl odhodlaným hlasem. „Musí být nějaká možnost, jak se dostat přes ty skály.“

„Ještě se to nikomu nepodařilo,“ řekla a její lhostejnost na něj měla účinek úderu do obličeje.

„Můžete zůstat tady a čekat na Guthrieho,“ zabručel. Viděl, jak se její chladná maska rozpadla. Ve tváři se jí objevil strach.

Tam, kde půda začala být kamenitá, slezl ze sedla a pohlédl nahoru. Hned věděl, že Ann měla pravdu. Skály tam byly zvětralé. Teprve od šedesáti stop nahoru byly pevnější, jak se zdálo. Nahoře nad nimi se vinula úzká skalní římsa až ke korytu širokému sotva yard, jež strmě stoupalo nahoru a mizelo za jedním ohbím.

„Musíme tudy,“ řekl. „Jestli je skála v tom korytě pevná, tak se to možná podaří.“

Vtom se vyklonila ze sedla a položila mu ruku na rameno. Hleděla za něho. Bezděky pohlédl tím směrem.

Mezi vysokými saguáry se objevil kůň. Stál tam s nervózně zvednutou hlavou a hleděl na ně, byl to silný pinto, který měl na sobě sedlo Russet. Sedlové pouzdro bylo prázdné.

„To je Pollockův kůň,“ řekl Jim. Podvědomě sáhl po revolveru. Povytáhl ho z pouzdra a rozhlédl se. „Musí být někde tam nahoře.“ Kývl bradou na skalní stěnu nad nimi. „Má pušku.“

Ann sesedla a vrhla na něj tázavý pohled.

„Pokud je opravdu tam nahoře, tak se mu dostaneme na mušku, jestli se pokusíme tu skálu slézt.“

„Musí být tam nahoře. Měl dost času se přesvědčit o tom, že tu není jiná možnost…“

Vysoko nad nimi se uvolnil kámen a padal mezi skalami dolů.

Jim chytil Ann za ruku a přitáhl ji za nejbližší skálu. S koltem v pravé ruce se zády přitiskl ke skalní stěně.

Nad nimi panovalo ticho. Na východě již červánky oznamovaly příchod nového dne. Stíny se stávaly zřetelnějšími. Vítr šelestil suchými mesquitami.

„Je nad námi ve skalách,“ tiše řekl Jim. „Ale nemáme na vybranou. Musíme nahoru. Tady dole jenom budeme terčem pro Guthrieho. Zůstaňte těsně za mnou, Ann. A pohybujte se tak těsně u skály, aby vás nebylo vidět. Musíme tudy, tudy.“

Ann se přitiskla těsně vedle něho ke skále. Potom začali lézt po skále, která byla na některých místech hladká jak deska. Malé kaménky s rachotem padaly zpod jejich bot. Pomalu zdolávali sluncem a mrazem rozpukanou skálu.

Jim si dal revolver mezi opasek a kalhoty, takže jej mohl kdykoli snadno vytáhnout. Koupal se v potu, když dorazil na římsu, kterou viděl zespodu. Tady byla skála pevnější. Římsa však byla sotva tři stopy široká a skála pod ní byla téměř kolmá. Ještě nebyli příliš vysoko, i odtud však jejich koně dole vypadali malí.

Zpod dívčiny podrážky se uvolnil kámen a zřítil se dolů. Koně se vyděsili, když dopadl v jejich blízkosti, a běželi pryč. Brzy se ovšem zastavili.

Když přišli ke korytu, Jim se zastavil. Nad nimi se otevíral skalní komín, který poměrně strmě stoupal, nahoře se rozšiřoval a pak mizel za jedním ohbím. Jim předpokládal, že tam nahoře je plošina, na které budou v bezpečí.

Odtud už to nemohlo být daleko k vrcholu bariéry a cesta dolů – po druhé straně – nemohla být tak těžká jako výstup.

„Musíme komínem, Ann. Troufáte si na to? Jiná cesta tu není. Nebo lépe řečeno: nemáme dost času jinou cestu hledat. Polezu jako první.“

Nechtěl jí říct, proč. Měl pocit, že Pollock je se svou puškou někde nad nimi. Kdyby se náhle objevil, musel by mít nad sebou volný prostor, aby mohl střílet. Přesvědčil se, že revolver je stále na svém místě, a posunul ho ještě dál. Pak se vydal komínem nahoru.

Občas vzhlédl, ale obloha nad ním byla prázdná. Buďto byl Channing Pollock na druhé straně, nebo na stěně vůbec nebyl a skryl se někdy v křoví.

Podvědomě pohlédl pod sebe.

Koně byli seshora malí, zdálo se, že to jsou jediné živé bytosti v údolí. Přemýšlel, jak dlouho to ještě bude trvat, než vyleze nahoru.

Vzhlédl. V té chvíli ucítil, jak kolem něho něco proletělo. Zároveň s cvaknutím, když kulka narazila do skály, uslyšel třesk výstřelu. Pollock, blesklo mu hlavou.

Nad ním však nebylo nic.

Pohlédl dolů.

Z kaňonu vyjeli jezdci a vydali se ke skalní bariéře. Jeden z nich zalícil pušku a ve cvalu vystřelil. Kulka se odrazila od skály mimo komín. S hvízdnutím letěla pryč.

Jim se vytáhl výš. Nahmatal hranu komína. Zapřel se a cítil, jak mu vystoupily šlachy. Zatnul zuby. Z posledních sil se vytáhl nahoru a převalil se přes okraj plošiny.

Několik vteřin lapal po dechu, potom se připlazil zpět k okraji komína a pohlédl dolů. Ann vzhlédla. Ve tváři byla bílá, měla vytřeštěné oči.

„Podejte mi ruku!“ prohodil Jim. Nevěděl, jestli mu rozuměla.

Dole se stále střílelo. Kulky hvízdaly nad plošinou a narážely do skal.

Ann natáhla ruku. Jim ji chytil a pomalu ji vytáhl nahoru. Její hruď se rychle zvedala a klesala. Ležela vedle něho a měla zavřené oči. Sípavě dýchala pootevřenými ústy.

Připlazil se k okraji plošiny a pohlédl dolů. Jezdci seskočili z koní a rozestavili se na úpatí stěny. Pálili naslepo, hodně daleko od plošiny. Někteří z pronásledovatelů se pokoušeli lézt nahoru.

Jim namířil přes okraj a třikrát vystřelil dolů.

Muži se kryli. Vypálil ještě třikrát. Potom už měl prázdný bubínek. Otočil se na záda a vyklopil bubínek, aby vysypal prázdné nábojnice. Zatímco jej nabíjel, rozhlížel se.

Plošina byla větší, než předpokládal.

Za ní byla další, asi dva yardy vysoká stěna a zdálo se, že na ní ještě jedna plošina. Ležely tam červené a žluté úlomky skal.

Opět se otočil a pohlédl dolů přes okraj plošiny. Jedna kulka nedaleko narazila do skály a do tváře mu vmetla kamennou tříšť. Slyšel, jak odletěla pryč.

Rychle dvakrát vystřelil dolů. Viděl, jak jeden z mužů pustil pušku a chytil se za rameno, načež se vrhl za jednu ze skal. Snažil se rozeznat Guthrieho, jenže na to byli příliš daleko.

Opatrně se odplazil.

Ann se posadila a pohlédla na něj.

„Bude těžké se odtud dostat,“ řekl. „Jestli se pokusíme vylézt na vyšší plošinu, dostaneme se do jejich palebného úhlu. Musíme čekat, až budou tak vysoko, že budeme v mrtvém úhlu. Tedy, pokud vůbec polezou tak vysoko…“

„Jestli je mezi nimi Frank Guthrie, tak polezou,“ unaveně odvětila. „Nevěděla jsem, že tudy vede cesta. Ace…“

„Ace, pořád jenom Ace. Kvůli němu jsme v této pasti. Byl to opravdu váš bratr?“

Na chvíli se vyhnula jeho pohledu, pak mu však pohlédla do očí.

„Byl to můj muž,“ řekla sotva slyšitelným hlasem.

„Myslel jsem si to,“ zamumlal. „Kdo kromě mě a vás ještě ví, že to byl váš muž?“

„Nikdo,“ odvětila. „Když jsme přijeli do Gleesonu, neměli jsme v kapse ani cent. Ace vybudoval usedlost, na které jsme se setkali. Potřebovali jsme peníze, abychom přečkali první zimu. Proto jsem zpívala v saloonu v Gleesonu. Nemohla jsem to dělat jako jeho žena, ale jako jeho sestra ano. Nikdo nevěděl, že to je můj muž. První zimu jsme přežili. Bylo to těžší, než jsme si představovali. Když přišlo jaro, znovu jsme neměli ani cent. Ace se den ode dne měnil, až už jsem ho skoro nepoznávala. Byl velmi hrdý a ta práce ho pomalu ničila. Jednoho dne se to stalo. Jel spolu s nějakými lidmi, které jsem neznala, do Gleesonu. Už to nevydržel, když jsem zpívala v saloonu. Zřejmě by to nevydržel žádný muž. Nenáviděl saloony. Nikdy tam nechodil, když jsem zpívala. Ale užíralo ho to. S těmi muži přepadli banku v Gleesonu. Ukořistili něco přes sedm tisíc dolarů. Viděla jsem to ze saloonu. Byla jsem v mém pokoji, když se strhla přestřelka. Když jsem přiběhla k oknu, viděla jsem na ulici jezdce, kteří prchali. Poznala jsem mezi nimi Ace. Z banky vyběhli muži a začali střílet. Jeden jezdec – Ace to nebyl, to můžu odpřísáhnout – se otočil v sedle a vypálil. Smrtelně poranil jednoho bankovního úředníka.

Zástupce Fessenden postavil oddíl. Já jsem odjela z Gleesonu o několik minut později. Jela jsem na náš statek, protože jsem si myslela, že se Ace bude skrývat tam. Ale nebyl tam. Čekala jsem až do večera. Když stále nepřijížděl, vrátila jsem se do Gleesonu. Domnívala jsem se, že s ostatními odjel do hor a že za nějakou dobu přijede. Dorazila jsem do Gleesonu v noci a šla jsem k Fessendenovi. Oddíl jednoho z lupičů zastřelil. Ace spadl z koně a byl zajat. S oddílem jel Frank Guthrie. Vzal Ace do Bowie. Fessenden byl neklidný, jako by něco bylo ve vzduchu.

Ještě, když jsme spolu hovořili, jsme uslyšeli běžet koně. Když se ten dusot ozval před kanceláří, věděli jsme, že jsou dva. Fessenden šel otevřít dveře a já přistoupila k oknu. Venku zastavil jezdec, který vedl na uzdě druhého koně. Na jeho sedle ležel mrtvý muž. Jezdec ho stáhl na zem. Fessenden vzal ze stěny lampu a zvedl ji. Světlo dopadlo na Aceovu tvář – vzpomínám si na to ještě dnes. Jeho košile a kabát byly od krve, která v tom světle vypadala jako dehet. Stála jsem u okna neschopná se pohnout, rukama jsem svírala mříže. Nikdy nezapomenu na Guthrieho hlas, když řekl: „I když byl chycený, kousal kolem sebe jako vlk. Chtěl utéct. Jenom jsem katovi v Bowie ušetřil práci.“ Zatímco hovořil, pohlédla jsem na pušku v jeho rukou. Opíral se jí o hrušku sedla…“

„Myslel jsem si, že jste Guthrieho viděla poprvé až tehdy, když jsme se setkali.“

„Nikdy jsemneviděla jeho tvář. Byla ve stínu. Od té chvíle jsem věděla, že nedojdu klidu, dokud Guthrie nebude mrtvý. Musí zemřít tak, jak zavraždil Ace. Střelil ho do zad. Všichni věděli, že ho zavraždil. Ace mohl být jen dva yardy od hlavně jeho pušky, když ho zastřelil. Nechtěl uprchnout. Věděl, že bych na něj čekala. Proč by utíkal a riskoval kulku do zad? Každý v Gleesonu věděl, že Guthrie ho zavraždil, ale všichni měli strach mluvit. Když jste přijel vy, Jime, věděla jsem, že můžete Guthrieho zabít. Nic jiného jsem nechtěla. Jen se pomstít.“

Odmlčela se a zaklonila hlavu. Vlasy jí visely. Za denního světla viděl její tvář takovou, jaká byla. Měla zavřené oči a její rudé rty byly pootevřené.

„Pokuste se uniknout přes hřeben,“ poznamenal Jim. „Dokážete to, když vás budu krýt.“

„Ne, zůstanu!“ řekla. Pořád měla zavřené oči. „Tam dole je Frank Guthrie. Jestli už nemáte sílu držet kolt, tak mu provrtám kulkou hlavu já, až se objeví nad okrajem plošiny.“

„Guthrie není blázen. Nepokusí se na plošinu vylézt zepředu.“

Rozhlédl se. Už se nestřílelo. Jak vysoko už mohli být?

„Počkejte tady,“ řekl a připlazil se zpět k okraji.

Pod ním se mezi skalami pohybovaly malé postavy. Když se vyklonil, hned třeskl výstřel.

Zespodu se ozval hlas. „Tam nahoře!“

Vytáhl revolver, natáhl kohoutek a namířil. Rukou mu trhl zpětný ráz. Vedle muže, který byl nejblíže, vytryskla fontánka prachu.

Nyní již byli poměrně vysoko. Za několik minut mohli dorazit k místu, nad ním se obě plošiny nacházely v mrtvém úhlu.

Vypálil ještě jednou, ale kulka se pouze odrazila od skály. Viděl, jak se ty postavy přikrčily. Třeskly další výstřely.

Bylo by pro něho snadné je zasáhnout. V suti se pohybovali jen pomalu. To jediné, co ho zneklidňovalo, byla skutečnost, že mezi nimi nikde neviděl Guthrieho. Zdálo se, že mezi nimi není. Ale nahoru vedla jen jediná cesta.

Zůstal u koní a čekal na příležitost vystřelit ze své heniyovky? Byl skryt za některým keřem a čekal, až se nad okrajem plošiny objeví hlaveň pušky?

Vrátil se zpátky a klekl si vedle Ann.

„Za několik minut budete moct lézt,“ zamumlal. „Až vám dám znamení, běžte tak rychle, jak budete moct, k druhé plošině a pokuste se přelézt hřeben, ano? Budu těsně za vámi, Ann.“

„Nepůjdu s vámi,“ řekla hlasem, který prozrazoval odhodlání. „Jestli chcete utéct, pak můžete. Stačí jen, když mi dáte váš revolver, Jime. Počkám tu na Guthrieho.“

Chytil ji za ruku. „Půjdete přede mnou, Ann. Rozumíte?“

„Pusťte mě!“ Pokusila se mu vytrhnout. „Zůstanu tady. Pusťte mě!“ Dal jí facku. Zaklonila hlavu a zase se jí projasnily oči.

„Nebudu vám to říkat znovu. Půjdete přede mnou, Ann. Utíkejte tak rychle, jak budete moct.“

Otevřela ústa k odpovědi, ale potom přikývla.

Rychle nahradil vystřílené nábojnice, načež si dal kolt do pouzdra, aby měl ruce volné, kdyby spadl.

Jedním pohledem odhadl vzdálenost k vyšší plošině, potom pohlédl na dívku a řekl: „Teď! Běžte!“

Mlčky vstala a rozběhla se. V jezdeckých botách s vysokými holínkami se jí běželo těžce.

Dal jí deset kroků náskok, potom vyrazil i on. Všechny svaly v jeho těle byly napjaté v očekávání výstřelu. Kdyby chvíli, kdy měli běžet k druhé plošině, špatně odhadl, pak by se ve stoupání ocitli svým pronásledovatelům na mušce. Zřejmě by neměli šanci uniknout.

Ann se pokoušela vylézt po té skále, ale uklouzla. Skála byla téměř naprosto hladká. Vyskočil a chytil se okraje skály. Potom se vytáhl. Pod ním stála Ann. Natáhla k němu obě ruce. Chytil ji za zápěstí a vytáhl ji. Pomáhala mu tak, že se zapírala botami o skálu. Její tvář byla zkřivená vypětím. Jim ji vytáhl.

Plošina byla přibližně o dva yardy vyšší než dolní plošina, ale ještě nebyli v bezpečí. Ležel na skále a lapal po dechu. Museli celou minutu odpočívat, než se mohli vydat k hřebeni.

Neměli času nazbyt. Každou chvíli se mohli na kraji dolní plošiny objevit pronásledovatelé a začít na ně pálit.

Hřbetem ruky si utřel zpocený obličej. Pot ho pálil v očích, měl vyschlá ústa. Vedle něho ležela na břiše Ann a unaveně oddechovala.

Vtom se vedle něj ozval šramot, kdesi blízko. Strnul. Znělo to, jako by se kožená podrážka posunula po skále, a bylo to tak blízko, že měl pocit, že by mu stačilo natáhnout ruku, aby se té boty mohl dotknout. Na zlomek vteřiny nebyl schopen se pohnout, ale potom se ohlédl.

Spatřil pár zaprášených holínek, nad nimiž byly jezdecké kalhoty.

Pomalu vzhlédl a spatřil dvě hlavně zkrácené parkerovky, které na něho mířily. Pažbu svírala ruka. Viděl bílé klouby pod tmavou kůží prstu, který byl přiložen k nataženým kohoutkům té vražedné zbraně.

Pak pohlédl tomu muži do tváře.

+ + + + +

„Zůstaň klidně ležet,“ řekl Guthrie. „Držím kohoutky jen palcem. Když je pustím, půjdeš k čertu. Zůstaň ležet a nehýbej se.“

Vesta mu napůl zakryla hvězdu, když se předklonil. V jeho propadlé tváři se zračil triumf. Vycenil zuby.

„Nevěděl jsi, že sem vede ještě jedna cesta. To byla chyba, že jsi s tím nepočítal.“

Jim se opřel o lokty. Pohlédl na kohoutky brokovnice, na nichž byl položený Guthrieho palec.

„Jestli mě zavraždíte, Guthrie, tak to budete muset udělat i s Ann Cochranovou. A budete mě muset oddělat dřív, než se objeví vaši lidé.“

„Kdo říká, že to neudělám? Za několik minut tu budou Fessenden a jeho lidé. Předtím vás odpravím. Teď!“

„Nebudete to mít se mnou jednoduché, Guthrie. Možná to dokážete, ale nebudete to mít snadné. A Ann Cochranovou nezastřelíte.“

„I kdyby,“ cynicky prohodil Guthrie. „Nikdo v Gleesonu jí nebude věřit. Takové, jako je ona, nikdo neuvěří.“

„Možná ano. Cítíte se příliš jistě, Guthrie. To je vaše chyba.“

„Ne. Já nikdy nedělám chyby. A neudělám ji ani teď.“

„Udělal jste chybu, když jste střelil Ace Cochrana do zad. Jste špinavý zabiják, Guthrie, který se schovává za hvězdu. Muž, který vám ji připnul, musel být blázen.“

„To jste říkal už jednou – a člověk by se neměl opakovat. Musím vás zastřelit, než na plošinu vylezou první z mých lidí. Jsou sice pomalí, ale ne tak, že bychom měli času nazbyt. Brzy bude po vás, Hollistere.“

Kdesi poblíž se ze skály zřítil kámen. Guthriemu zmrzl jeho cynický úsměv na rtech. Jeho oči byly světlé jak led.

„To jsou moji lidé,“ procedil mezi zuby. „Váš čas uplynul.“

V té chvíli se Jim vrhl proti němu. Byla to jeho jediná šance, jeho poslední šance a chtěl ji využít. Narazil Guthriemu do nohy. Guthrie zavrávoral. V rozhodujícím zlomku vteřiny ztratil rovnováhu. Vystřelil, ale hlavně parkerovky již byly namířeny nahoru.

Zaduněl výstřel, načež zástupce rozhodil rukama, pustil parkerovku a skácel se na záda.

Jim trhl rukou k opasku. Vytáhl revolver, ale Guthrie již byl nad ním. Byl to zabiják, ale i bojovník. Celou vahou se vrhl na Jima a chytil ho oběma rukama za zápěstí, aby odtlačil hlaveň koltu. Ten boj byl urputný.

Jim cítil, jak se jeho paže poddává nemilosrdnému tlaku Guthrieho rukou. Zástupce mu bušil rukou o skálu. Protože téměř nemohl pohnout levačkou, byl od začátku v nevýhodě. Guthrie mu mlátil rukou o skálu, dokud Jim nerozevřel dlaň a nepustil kolt na zem.

Guthrie ho chytil za krk.

Jim cítil, jak ho ten zabiják škrtí. Házel sebou, ale Guthrie zůstával na něm. Zatnul zuby a prudce zvedl obě ruce. Před očima měl červené kruhy, jak ho zabolelo v rameni, ale Guthrie mu pustil krk. Jim udeřil Guthrieho do brady.

Zástupce zasténal bolestí, načež tíha, která Jima doteď tlačila k zemi, zmizela. Převalil se, chvíli se plazil po svahu dolů a potom se skryl za skálu. V uších mu hučelo.

Ucítil na zádech něčí ruku a zvedl hlavu. Spatřil Ann. Pohlédli přes skálu, za níž leželi. Bezděky se podíval na malý svah, kde musel být Frank Guthrie.

A potom spatřil Pollocka.

Channing Pollock stál s rozkročenýma nohama na kraji vyšší plošiny. Neměl klobouk a jizva v jeho obličeji vypadala jako křídová čára. S výrazem děsivého triumfu hleděl na Guthrieho, který jako velká žába klečel necelých pět yardů od něho.

„Pronásledoval jsi mě dost dlouho, Franku Guthrie.“ Pollockův hlas zněl tak tiše, že ho téměř nebylo slyšet. „Guthrie, zástupce šibeničního soudce z Bowie, pýchy zákona – který zná jediný trest, smyčku. Lidé vyprávějí, že nikdo neumí tak rychle střílet s koltem jako ty. Máš zbraň v opasku. Takže zkus být rychlejší než já. Jen to zkus!“

Guthrie přikrčen vstal. Stál tam se staženými rameny a nijak nepřiblížil ruku ke koltu. Jim mu neviděl do tváře, protože k němu byl otočen zády. Když však uslyšel jeho hlas, věděl, jak musí vypadat Guthrieho tvář.

„Ne, Pollocku!“ řekl. „Ne! Ne! Nemám šanci proti té pušce! Nemůžeš mě odkrouhnout! Nemůžeš mě jenom tak odprásknout, slyšíš! Ne, Pollocku! Ne!“

„Nikdy jsi nikomu nedal šanci. Já jsem aspoň čekal, než sáhli po revolveru. Ty jsi jim střílel do zad – a udělal bys to tak i se mnou, kdybys mě chytil. O tom není pochyb.“

Guthrie udělal krok za sebe, potom ještě jeden – a potom třetí. Byl jako do kouta zahnaný vlk.

„Už nemáš moc času, Guthrie. Jestli chceš tasit, pak to udělej teď. Zastřelím tě ve chvíli, kdy ze skalního komína vyleze první z tvých mužů…“

Channing Pollock mluvil naprosto tiše. Jeho hlas zněl klidně.

„Máš už jen několik vteřin, Franku Guthrie. Pak bude po všem. Jsi nula.“

Frank Guthrie trhl rukou k revolveru. Byl to beznadějný čin. Věděl, že nemůže být rychlejší než Pollock, který už měl prst na spoušti. Přesto se pokusil ho předstihnout.

Jim si vzpomněl na slova, která kdysi řekl sám Guthrie: i vlk, který je chycený v železech, ještě kouše kolem sebe.

Guthrie ani nedokázal vytáhnout hlaveň svého revolveru z pouzdra. Pollock stál široce rozkročen na skále, pušku se zkrácenými hlavněmi držel u boku. Vypálil, aniž by se pohnul, z obou hlavní.

Vznášel se tam kouř. Olověná smršť smetla zástupce na skálu. Kolt mu vypadl z ruky.

„Ann,“ chraplavě řekl Jim. „To jste přece chtěla. Jste teď spokojená?“

Neodpověděla mu. Její tmavé oči byly upřeny na Guthrieho.

Kolt ležel dva, tři yardy od skaliska, za kterým se skrývali.

Jim se přitiskl ke skále a natáhl po něm ruku.

Slyšel kovový zvuk, když se zacvakly hlavně parkerovky, a zase ucukl.

Třeskl výstřel. Sekané olovo narazilo do skály a zanechalo po sobě stříbřité stopy.

„Musím se dostat k tomu koltu,“ řekl Jim.

Ann ho chytila za rameno.

„To se vám nepodaří, Jime. Když vylezete z úkrytu, zastřelí vás. Počkejte, až Fessenden a jeho lidé budou na dolní plošině.“

„Nemůžu čekat tak dlouho. Přelezl by hřeben a potom by zmizel. Musím se zmocnit toho koltu. Hoďte doleva nějaký kámen.“

Neviděl, jak ho hodila, ale slyšel, jak dopadl. Čekal, ale žádný výstřel se neozval. Pollock nebyl žádný zelenáč. Prohlédl to.

Kdesi cinkl kov o kov. Teď Jim věděl, že Guthrieho vrah nabíjí. Měl v pušce dva náboje. A tam, sotva dva yardy odtud, se v kamení blyštěl kolt.

Skrčil se, ještě jednu vteřinu váhal a potom vyskočil. Bleskově se převalil přes skálu k revolveru, natáhl po něm pravou ruku a chopil se jej. Převalil se dál a pak uslyšel první výstřel.

Těsně vedle něho, na místě, kde se nacházel jen zlomek vteřiny předtím, vytryskly úlomky kamenů.

Neustále se válel dál.

Zleva přiletěla sprška prachu, úlomků kamení a sekaného olova. To byla druhá rána. Roztaženýma nohama zabrzdil a zůstal ležet na břiše. Viděl, jak Channing Pollock otevřel závěr brokovnice. Ještě nikdy neviděl někoho tak rychle nabít. Prázdné nábojnice vyletěly z komory, Pollock tam hned strčil nové.

Jim vystřelil. Kolt mu trhl v ruce.

Pollock sebou cukl a vytřeštil oči. Puška spadla do kamení. Muž se skácel na zem. Chvíli tam klečel, rukama se držel za hruď.

„Tys mě odkrouhl,“ zašeptal. „Ale on…“ pohlédl na Guthrieho, „…on za to nestál.“

Jim viděl přes hlaveň revolveru, jak PoUockovi vyhasl život ve tváři. Svalil se dopředu a zůstal ležet přes hranu skály.

Jim vstal. Hodil svůj kolt vedle Franka Guthrieho, načež si promnul oči, jako by se probudil z nějakého zlého snu.

+ + + + +

Na plošině se objevil Fessenden a jeden z jeho mužů. Měli v rukou pouze kolty. Pušky nechali dole, aby jim nepřekážely při lezení.

Jim je pozoroval, když lezli na druhou plošinu.

Fessenden pohlédl nejprve na Guthrieho, pak na Channinga Pollocka. Trhalo mu v koutcích úst.

„Tam je Pollock?“ zeptal se. „Slyšeli jsme v komíně každé slovo. Ale nemohli jsme nic dělat. Vy jste odpravil Pollocka?“

Jim přikývl. Fessenden mu podal cigaretu a sirku.

„A Pollock zastřelil Guthrieho? Musím se vám omluvit, pane Hollistere. Ale netušili jsme, že…“

„To je v pořádku,“ skočil mu Jim do řeči. Krátce pohlédl na Ann, která seděla vedle něho. „Teď jste dosáhla toho, co jste chtěla,“ poznamenal. „Vrah Ace Cochrana je mrtvý. Co teď pociťujete, Ann? Zadostiučinění?“

Nic neřekla. Ani nepokrčila rameny.

Fessenden se chopil parkerovky a potěžkal ji v pravé ruce. „Ví Bůh, kolik lidí zastřelila.“

Potom se otočil a vztekle ji mrštil do skal.

„Chcete jet s námi zpět do Gleesonu?“ zeptal se Jima.

Ten pohlédl na Ann. Viděl, že její obličej už nemá tvrdé rysy jako předtím. Do očí jí vhrkly slzy, chvěla se jí ramena, když vzlykala.

Přišel k ní a položil jí ruku kolem ramen.

„Ann,“ tiše prohodil. „Už je po všem. Mrzí mě, co jsem řekl.“

Zvedla hlavu. Tázavě na něho pohlédla a zeptala se: „Musíš ještě pořád prchat před muži Sama Wardena, Jime?“

Zavrtěl hlavou.

„Nemá to smysl,“ odvětil. „Jestli toho Warden teď nemá dost, tak se nevzdá nikdy a bude za mnou posílat zabijáky, ať už budu kdekoli. Ne, nemám chuť před ním dál utíkat.“

„Jime…“ Lehce se jí chvěl hlas. „Jime, umíš si představit, že bys mohl na Aceově statku – se mnou…“

Zmlkla. Pomalu sklonila hlavu, ale Jim ještě viděl, jak naděje v jejích očích vyhasla.

Byl v něm zvláštní pocit. Ptal se, jestli je možné, aby tu ženu miloval, a když jí dal dlaň pod bradu a zvedl její hlavu k sobě, věděl, že Ann je jiná, než jak se dosud chovala. Nenávist k vrahovi jejího muže ji změnila.

„Ano,“ řekl s úsměvem. „Umím si to představit…“