John Kirby

Colorado western 156. Muž s jizvou

Kirby Lane sklonil ruku s kouřící pětačtyřicítkou a vyděšeně pohlédl na muže, který se před ním zhroutil do prachu. Naslouchal svému vnitřnímu hlasu, ale pocit zadostiučinění se nedostavil. Cítil nevolnost a věděl, že strávit smrt Slima Paysona mu nepomůže ani fakt, že jeho žena a děti už nežijí…

Kirby Lane udělal krok a odkopl revolver mrtvého pryč.

Slim Payson se bránil až do konce. Asi nevěřil, že Kirby Lane by mu dal šanci. Přemýšlel tak jako všichni zločinci. Čekal, že koupí kulku do zad, a ve chvíli, kdy už si myslel, že se Payson vzdá a pojede s ním dobrovolně do Tubacu, vystřílel kolt.

Kirby by se nejraději vyšvihl do sedla svého koně a jel zpátky na svůj ranč. Věděl však, že to nemůže udělat. Ještě byli na svobodě tři muži ze čtyř, kteří zavraždili jeho ženu a dítě. A vraždili by dál, kdyby se jim nikdo nepostavil do cesty a nepředal je zákonu.

Zatímco Kirby Lane šel pro svého koně, myslel na ty hrozné dny, které byly za ním.

John McCarty se svou bandou přijel do kraje Santa Cruz. Přepadali a drancovali malé osady a jejich cesta směřovala přímo k Tubacu. Lidé z města se postavili za svého marshala a přivedli muže z okolních rančů, aby se bránili proti McCartyho dravcům.

I Kirby Lane jel za marshalem.

Došlo k lítému boji s bandity, ve kterém zvítězili. John McCarty a tři jeho kumpáni unikli, ostatní byli zabiti nebo zajati.

Kirby Lane se vrátil na svůj ranč a nalezl jen kouřící trosky. Uprostřed dvora, vedle studny, kterou kopal mnoho měsíců, ležela jeho žena.

Helen ještě žila, ale jen tak dlouho, že mu mohla popsat své vrahy.

Kirby Lane vběhl do do domu a holýma rukama házel pryč ještě doutnající trámy. Měl pocit, že musí na místě zemřít, když nalezl tělíčko svého čtyřletého syna. Přinesl ho k jeho matce a mnoho hodin seděl vedle obou mrtvých, než ho noční chlad probral z letargie.

Pohřbil ženu a dítě a u jejich hrobu pronesl modlitbu. Pak si osedlal koně a vyjel po stopě čtyř jezdců, kteří zničili jeho život.

Po třech dnech nalezl Slima Paysona. Jeho kůň si zlomil přední nohu a jeho kumpáni, kteří si jistě mysleli, že jsou pronásledováni, ho tam nechali. Patrně doufali, že Paysonovi se podaří pronásledovatele zabít a vzít si jeho koně.

Přepočítali se. Kirby Lane žil a Slim Payson byl mrtvý.

Od Slima Paysona se Kirby Lane dozvěděl i jména jeho kumpánů. John McCarty, Larry McKenna a Vega Chandler. Payson však neprozradil, kam jeli. Jen to, že chtěli zmizet za hranicí v Mexiku.

Kirbymu Laneovi to bylo jedno. Věděl, že jejich stopu bude sledovat, i kdyby měl jet až na kraj světa.

+ + + + +

Těch několik domů Oro Blanco, většinou šlo jen o chatrče a nízké cihlové chaloupky s okny opatřenými španělskými mřížemi, jako by se krčilo pod sluncem a chtělo být ještě menší a škaredější, než byly.

Ulice v poledne zela prázdnotou. Stíny byly temné a krátké. Po ulici běžel malý pes.

Kirby Lane pozoroval to chundelaté zvíře, aniž by se pohnul. Měl na sobě starý, špinavý kabát a pomačkané džíny. Jeho boty byly popraskané, podrážky měl sešlapané. Košili měl od krku až po pás rozepnutou a byla tak jako šátek celá zpocená.

Pes přeběhl ulici, očmuchal mu boty a hned odběhl, když k němu ten muž chtěl přistoupit.

Kirby Lane pomalu natáhl ruku, podrbal ho za krkem a cítil, jak mu s kňučením olízl ruku.

Rychle si upravil pouzdro s novým koltem Single Action ráže 45, načež vzal psa a přitiskl ho k sobě.

Zatímco s ním tiše hovořil a laskal ho, uslyšel z konce ulice dusot kopyt a zvedl hlavu. Začaly ho pálit oči, když spatřil jezdce, který přikrčen seděl v sedle a klusal k němu.

Jel na tmavém valachovi, jehož srst byla zaprášená, a měl hlavu vtaženou mezi ramena. Pod kožešinou podšitým kabát byl vidět jen kousek košile. Nohavice měl stažené přes boty. Pod cípem kabátu Kirby Lane viděl obrysy revolverového pouzdra.

Měl opálenou tvář s vystouplými lícními kostmi a širokými ústy. Byl zarostlý od brady téměř až k očím.

Kirby Lane klidně seděl a pozoroval toho jezdce, jehož cílem byla cantina. Ten muž na něj letmo pohlédl, když projížděl kolem něj. Jeho kůň se pohyboval těžkopádně a vyčerpaně, měl svěšenou hlavu a zdálo se, že už nemá ani sílu odehnat mouchy, které mu létaly kolem očí a uší.

Kirby Lane počkal, až projede, načež postavil psa na zem a vstal. Povytáhl kolt z pouzdra a šel za tím jezdcem, který zastavil před hospodou a seskočil ze sedla.

Uzdu omotal kolem zábradlí, sundal si klobouk a utřel si rukávem pot ze tváře. Znovu si nasadil klobouk a vyšel na verandu. Pak se otočil, jako by chtěl pohlédnout na koně.

Přestože se nacházel ve stínu, všiml si Kirby Lane, jak přivřel oči, když ho spatřil na ulici. Strnul a vypadalo to, že vtáhl hlavu mezi ramena ještě víc.

„Vega Chandler?“ zeptal se Kirby Lane. Jeho hlas se odrazil od stěny cantiny. „John McCarty tu ještě není. Budete na něj muset počkat.“

„Neznám vás – a ani nevím, co chcete, cizinče,“ odvětil muž v kabátě podšitém kožešinou. „Nejmenuji se Chandler.“

Kirby Lane tam stál a čekal. Od muže na verandě ho dělilo nějakých deset yardů. Měl poněkud zakloněnou hlavu a pravým loktem si odhrnul šos.

„Vzpomeňte si na Tubac, Chandlere.“ Kirby Lane pouze šeptal. Takřka nepohyboval rty.

Muž na verandě přivřel oči. Poněkud světlejší kůže v očních koutcích náhle zmizela ve vráskách. Sevřel rty.

„Nevím, co tím míníte, cizinče,“ řekl a změřil si Kirbyho Lanea pohledem.

„Byl jste s Johnem McCartym, když jste přepadli Tubac, Chandlere. Byl jste jeden z mála, kdo unikli.“ Ten muž se otočil a přišel k okraji verandy.

„Já jsem v Tubacu nikdy nebyl, pane. Neznám to město – neznám ani vás. A nejmenuju se Chandler.“

„Vím, že jste Vega Chandler. V Novém Mexiku je na vaši hlavu vypsaná odměna.“

„Vy jste lovec lidí?“ Muž na verandě se posměšně zazubil. Pohrdavě stáhl koutky úst.

„Ne. Hledám vás a McCartyho. Vzpomeňte si na ten malý ranč u Tubacu.“

V Chandlerových tmavých, neklidných očích se zajiskřilo. Pomalu posunoval pravou ruku k revolverovému pouzdru. Každý sval v jeho tváři se napjal.

„Kdo jste?“ V jeho obličeji nebyl strach, pouze ostražitost a číhavost.

„Jmenuju se Lane. Kirby Lane, Chandlere. Byl jsem jedním z mužů, kteří stáli na barikádách, když jste vtrhli do Tubacu. A mně patřil ten malý ranč, který jste vypálili po cestě z Tubacu. Celý týden vás pronásleduju. Slim Payson byl první z vás. Od něho jsem se dozvěděl, že McCarty chce přes hranici.“

„Slim Payson?“ Chandlerovi se rozšířily oči. „Kdo to je?“ V jeho hlasu byla vůbec poprvé nejistota.

„Zastřelil jsem ho, Chandlere.“

Chandler na Kirbyho Lanea upřeně hleděl. Ruku měl těsně pod pažbou revolveru a chvěly se mu šlachy na hřbetě dlaně.

„Lane?“ zamumlal. „To jméno jsem už někdy slyšel. Nepřijel jsem sem kvůli tomu, abych na vás střílel. Nasedněte na koně a jeďte!“

„Jenže já jsem přijel kvůli vám – kvůli vám a kvůli McCartymu. Bude lepší, když zahodíte zbraň. Odvezu vás k soudci v Tubacu.“

„Dobrá. Když to chcete,“ řekl Chandler zdánlivě lhostejně. „Nechci vás zabít. Řekl jste si o to sám. A já…“

Nedokončil tu větu. Chtěl svého soupeře překvapit. Chtěl být rychlejší a využít té vteřiny. Byl to ten samý trik, jaký už použilo mnoho pistolníků. Náhle trhl rukou nahoru a tasil.

Ulicí se ozval třesk dvou výstřelů. Kirby Lane cítil, jak mu Chandlerova kulka trhla levým rukávem kabátu.

Zároveň viděl, jak se Chandler zachvěl a jak mu klesla hlaveň revolveru.

Chandler se chytil za břicho, jako by ho bolel žaludek. Byl bledý jak stěna a v očích měl strach a úžas. Ztěžka se pokusil narovnat a namířit, ale už na to neměl síly. Vrávoral, jako by jím cloumal vítr. Potom se mu podlomily nohy.

Klesl na kolena, ale pořád hleděl na svého přemožitele. Potom se skácel z verandy do prachu ulice a zůstal bezvládně ležet s koltem v ruce.

Kirby Lane stáhl kohoutek a přišel k Chandlerovi. Nohou ho obrátil na záda. Na košili pod koženým kabátem měl tmavou skvrnu.

Kirby Lane slyšel vrzání pantů a škrábání podrážek na prknech verandy. Vzhlédl a pohlédl na muže, kteří ho pozorovali.

„Odneste ho pryč,“ řekl. „To, co má u sebe, patří vám. Můžete si to nechat nebo to zahodit, jak chcete.“

Dal kolt zpět do pouzdra a vyšel na verandu. Když vzhlédl, spatřil za rezavými mřížemi okna tvář ženy, která ho pozorovala.

Ta tvář byla úzká a světlá, měla tmavé vlasy. Viděl ji jen na krátkou chvíli, pak zase zmizela.

Muži se před ním rozestoupili. Kirby Lane rozrazil létací dveře ramenem a vešel do cantiny. Vedle dveří se zastavil a rozhlédl se.

Tato opatrnost, možná přehnaná, se pro něj v posledních týdnech stala zvykem. Nevešel do žádné místnosti, aniž by měl ruku na revolveru, protože nemohl vědět, co se skrývá za dveřmi.

Ta místnost byla velká a nízká. Podlaha byla udusaná a pokrytá pilinami. Kolem stěn stálo několik malých stolů a židlí. Celou stěnu naproti dveří zabíral barový pult. Za ním byly na stěně regály s láhvemi, mezi nimiž se skvělo široké zrcadlo se zlaceným rámem, jehož levý spodní roh byl urazený. Středem zrcadla se táhla trhlina.

Za pultem stál malý Mexičan. Měl na sobě modrobílou košili a špinavou zástěru. V jeho olivové tváři byl afektovaný výraz, když u dveří spatřil Kirbyho Lanea. Prohrábl si své černé vlasy a nenápadně dal pravou ruku pod barový pult. Měl tam buďto brokovnici nebo kolt.

Kirby Lane si toho nevšímal. S cinkáním ostruh přišel k pultu a z náprsní kapsy vytáhl cigaretu. Škrtl sirkou a zapálil ji. Potom sirku zašlápl na podlaze.

„Whisky,“ řekl. Tabákový kouř nestačil na vyhnání pachuti, kterou měl na jazyku.

Zatímco barman se otočil, sklonil se Kirby Lane k pultu a vytáhl krátkou, dvouhlavňovou brokovnici. Když se Mexičan obrátil s láhví bourbonu a uviděl pušku v Laneově pravé ruce, strnul.

Kirby Lane s úsměvem položil pušku vedle sebe a hodil na pult čtvrtdolarovou minci. Rychle sáhl po sklenici a vypil whisky. Alkohol ho pálil v krku i na jazyku. Na chvíli zavřel oči, aby si ho vychutnal, pak posunul sklenici k barmanovi.

„Ještě jednu,“ řekl.

„Máte čím zaplatit?“ zeptal se barman, aniž by se pohnul. Ještě stále držel láhev v ruce, nevypadalo to však, že by mu chtěl znovu nalít.

Kirby Lane sáhl do kapsy. Hledal minci, ale žádnou již nenašel. Pohlédl na barmana a pokrčil rameny. Pak se otočil k odchodu.

V té chvíli mu někdo položil ruku na rameno. Ta žena se ho zeptala: „Smím vás pozvat na whisky?“

Pomalu se ohlédl. Opět ji poznal. Předtím stála u okna. Pravděpodobně viděla i jeho duel s Chandlerem.

Byla trochu menší než on, štíhlá a bledá. Její oči v sobě skrývaly sametové teplo. Její rty byly rudé, plné a měkké. Měla na sobě tmavé, prosté šaty.

„Díky,“ poznamenal. „Ale piji jen to, co si sám zaplatím, madam.“

Opět se otočil, jenže ona ho pevně držela. „Nechci jenom pít. Chci s vámi i mluvit,“ řekla. „Stála jsem u okna, když jste…“

Zmlkla, jako by nevěděla, jak se má vyjádřit.

„A co ode mě chcete?“ zeptal se. „Řekněte mi to. Nemám moc času.“

„Myslela jsem si, že teď, když – nu, myslela jsem si, že máte dost času. Hledám muže, který…“

„Neprodávám svůj revolver, madam. Já nebojuju za peníze.“

„Nechci koupit váš revolver.“ Její hlas zněl netrpělivě. „Hledám muže, který zná tento kraj.“

„Jestli hledáte průvodce, pak v Oro Blanco je hodně mužů, kteří pro vás budou rádi pracovat.“

„Nechci jen tak někoho,“ poznamenala stroze a téměř nepřátelsky. „Chci vás. Viděla jsem, že umíte velmi dobře zacházet s koltem.“

Prohlížela si ho. Cekal, že se ironicky usměje, ale v jejích tmavých očích se objevilo něco jiného.

Kývla na barmana, aby láhev bourbonu odnesl na co možná nejvzdálenější stůl, a pak se tam vydala.

Kirby chvíli váhal, ale pak šel za ní.

„Posaďte se,“ vyzvala ho, zatímco nalévala whisky. Sobě nalila polovinu sklenice, jemu pouze trochu.

Přitáhl tam židli a sedl si. Pomalu se chopil sklenice.

„Našel jste muže, kterého jste hledal. Je mrtvý. Musíte mít hodně času.“

„To byl druhý z nich. Dva ještě zbývají.“ Rychle vypil whisky. „Bohužel vám zůstanu dlužný pětadvacet centů, madam.“

„Vy byste odmítl dva a půl tisíce dolarů za jedinou jízdu?“

Znovu se něco objevilo v jejích očích. To, že je krásná, registroval jen podvědomě.

Považovala jeho mlčení za nevyslovenou otázku a tiše dodala: „Je to dobrá nabídka, že? Za několik dnů můžete mít v kapsách mnoho peněz.“

„Co ode mě chcete? Už jsem vám řekl, že svůj kolt neprodávám.“

„Váš kolt mě nezajímá. To jediné, co máte udělat, je přivést mě na určité místo, které vám popíšu.“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

Opatrně si nalil ještě trochu whisky do sklenice a zamíchal jí. Voněl tam alkohol.

„Musíte ty muže, které jste dosud nenalezl, velmi nenávidět,“ řekla. „Co uděláte, až je najdete? To pro vás bude tak velké zadostiučinění, když je zabijete? Dva tisíce dolarů je spousta peněz. Ne každý by se jich vzdal tak rychle jako vy jen kvůli dvěma mužům.“

Nechal whisky na jazyku. „Ne každá žena, kterou člověk potká, dává takové nabídky.“

„Vypadáte tak, jako byste potřeboval peníze, můj příteli. Jak je to dlouho, co jste se naposledy podíval do zrcadla?“

Kirby Lane se zachmuřil. Stiskl tu těžkou sklenici.

„Musí to být už tři měsíce,“ zamumlal a znovu sáhl po láhvi.

Její slova se dotkla ještě nezahojené rány. Whisky ho pálila na jazyku. Vypil tu sklenici, ale pálenka ho už neopojila. V takovémto stavu alkohol už pouze zvýraznil jeho problémy. Náhle se mu začal hnusit.

„Má to nějaký význam, kdy a kde ty muže najdete a zastřelíte?“ zeptala se klidným hlasem.

To, jak lhostejně to řekla, mu dokazovalo, že pistolnický souboj neviděla poprvé. Jako by jí bylo jedno, že zastřelil Vegu Chandlera. Jako by ten fakt pro ni vůbec neexistoval. Viděla to sice, ale nijak jí to neotřáslo. Chandlerova smrt jako by se od ní odrazila jako kapka vody od peří kachny.

„Zažila jsem to, jak nenávist připravila jednoho muže o rozum,“ poznamenala, aniž by na něj pohlédla.

Vůbec poprvé se v něm probudil zájem. Pohlédl jí do očí. Několik vteřin jeho pohled vydržela, potom sklopila zrak a začala si hrát se svou sklenicí. Téměř z ní neusrkla.

„Možná bych vám měla něco říct. Nejsem sama, ale mám doprovod – jednoho muže, pane…“

Očekávala, že na její nevyslovenou otázku odpoví a představí se. Jelikož to však neudělal, řekla: „Jmenuji se Stella Bayardová.“

„Nevím, jestli to jméno je pravé, madam. Stejně tak málo byste věděla, zda mé jméno je pravé, kdybych vám ho řekl.“

„Musím vás nějak oslovovat.“

„Říkejte mi Kirby, když musíte slyšet nějaké jméno. Prostě Kirby. Stačí?“

„Ano, stačí. Jak vypadá ten muž, kterého pronásledujete, Kirby? Třeba ho znám.“

„Tomu nevěřím.“

„Kdo ví. Hodně cestuji. Povězte mi jeho jméno. Možná jsem ho už někdy slyšela.“

„Má jizvu na tváři.“ Projel si prstem po tváři, aby jí to ukázal. „Přijede sem. Vím to. A proto tu na něj teď čekám.“

„Jizvu?“ otázala se a zavrtěla hlavou. „Ne, v poslední době, jsem neviděla nikoho s jizvou.“

„Je téměř skrytá pod vousem. Musíte u něho být blízko, pokud to chcete vidět. Jeho obličej jsem viděl jen jednou. Neviděl jsem tu jizvu, ale poznám ho podle ní.“

Stella Bayardová usrkla whisky. „Co budete mít z toho, když ho zastřelíte?“

Hleděla na něj přes okraj své sklenice.

„Mír,“ odvětil.

To slovo ji překvapilo. Na několik vteřin nevěděla, jak má reagovat. Postavila sklenici zpět na stůl.

Létacími dveřmi dovnitř vešel jeden muž.

Kirby Lane se otočil. Ten chlápek na něj vrhl nedůvěřivý pohled, než přistoupil k pultu a položil na něj nějaký ranec.

Barman ho rozbalil. Byly v něm kusy oblečení, kožešinou podšitý kabát a zbraňový opasek s těžkou pětačtyřicítkou. Ty věci patřily Chandlerovi.

Barman zase svázal ranec, dal muži, který jej přinesl, několik dolarů a počkal, až zmizí. Potom se odebral do místnosti vedle pultu.

Kirby Lane se opět obrátil ke Stelle Bayardové. Teprve nyní si všiml, že ho celou dobu pozorovala. Usmívala se.

„Tentokrát jste byl s koltem rychlejší. Příště to může být ten druhý. Vždycky se najde někdo, kdo je rychlejší. Vím to. Proč chcete dát váš život všanc, když si za několik dnů můžete vydělat spoustu peněz? Třeba to bude i víc než dva tisíce dolarů, třeba to bude mnohem víc. Třeba to nebudou jen peníze.“

Věděl, o čem uvažuje. Věděl, co cítí, co se odehrává v její hlavě. Neměl o tom pochybnosti.

„Jenom se mnou ztrácíte čas,“ odvětil. „Jsou zde muži, kteří bez ptaní udělají to, co po nich budete požadovat. Děkuji za whisky.“

„Možná nechci nikoho jiného,“ řekla.

Odstrčil svou židli. Sálem se ozvalo škrábání dřevěných noh.

„Zvyšuju nabídku,“ rychle poznamenala. „Čtyři tisíce dolarů, když nás povedete.“

„Je to nesmyslné. Nechte toho. Řekněte vašemu průvodci, ať si najde jiného průvodce.“

Prudce odsunula židli a vstala, načež obešla stůl a zůstala stát těsně před ním. Upřeně na něj hleděla a v jejích tmavých očích se jiskřilo.

„Možná vás toto přesvědčí,“ řekla a v následujícím okamžiku mu přitiskla rty k ústům.

Odstrčil ji a jednou rukou ji chytil. „Ani to ne, madam,“ poznamenal.

Pokusila se vymanit z jeho sevření. „To bolí. Pusťte mě, jinak…“

„Jinak?“

„Pusťte ji!“ ozval se mužský hlas za ním. Zároveň uslyšel cvaknutí kohoutku revolveru. „Dejte od ní pryč ty vaše špinavé ruce! A ani nezkoušejte sáhnout po koltu, jinak vám vpálím kulku do zad.“

+ + + + +

Kirby nebyl člověk, který by reagoval nerozvážně. Když se otočil, udělal to pomalu a nadmíru opatrně. To první, co uviděl, byla dvojitá hlaveň pistole derringer ráže 38, který mu mířil na hruď. Potom vzhlédl a podíval se do očí tomu muži, který na něj mířil.

„To je pan Duran,“ poznamenala za ním Stella Bayardová.

Kirby Lane tomu muži, jenž se jmenoval Duran, pohlédl do očí. Měl lesknoucí se, pichlavé oči. Lane dost dlouho hrával karty v mnoha saloonech, takže na první pohled poznal, že to je hráč. Bledý, úzký obličej s mnoha vráskami kolem očí, tmavý, elegantní oblek, bílá hedvábná košile, pěstěné ruce a v neposlední řadě malá pistole ráže 38 v pravé ruce, to všechno byly neklamné znaky, podle kterých se dal poznat hráč.

Duran přivřel oči a pohlédl na něj. Pod pečlivě upraveným, takřka dandyovským knírkem mu trhaly koutky úst. Měl propadlé tváře, vystupovaly mu jařmové kosti.

Kirby Lane se nepohnul. Měl z malých zbraní strach, protože věděl, jaký mají účinek na krátkou vzdálenost. Kromě toho nechtěl střílet ani na Durana, ani na nikoho jiného v Oro Blanco. Přijel tam z jiných důvodů.

Stella Bayardová přišla k Buranovi a položila mu ruku na zápěstí, aby sklonil tu zbraň. Pohlédla při tom na něj.

„Nech toho, Jime. Chtěla jsem jen – víš, že potřebujeme průvodce. Chtěla jsem, aby nás vedl.“

Duran nespouštěl oči z Kirbyho Lanea, ale když promluvil, hovořil ke Stelle Bayardové. Ta slova byla velmi jízlivá.

„Musíš ho přemlouvat takto? Nepotřebujeme průvodce. Už jsem ti to řekl jednou.“ Pak, otočen ke Kirbymu Laneovi, dodal: „Rozuměl jste?“

„Naprosto vás nechci nikam vést.“

Duran chytil Stellu Bayardovou za ruku. „Cos mu řekla?“

Mířil Kirbymu Laneovi na břicho. Ukazováček měl na spoušti.

„Nic. Neřekla jsem mu nic,“ chvatně odpověděla, jako by měla strach.

Duran ji pustil. Hleděla na něj a pak na Kirbyho Lanea.

„Zmizte, cizinče!“ řekl hráč a mávl derringerem. „Dělejte, běžte ven!“

Kirby Lane pokrčil rameny a pomalu šel ke dveřím. Prošel jimi a když dorazil k okraji verandy, uslyšel Duranův rozčilený hlas. Ve stínu ještě pořád seděl onen malý pes. Když spatřil toho muže, začal vrtět ocasem a kňučet.

Kirby Lane vytáhl z pouzdra revolver, vzal z něj prázdné nábojnice a strčil do komor nové náboje. Potom dal tu těžkou zbraň zpět do pouzdra a sešel na ulici.

Vzal psa a tu se za ním ozval šramot. Otočil se. Z cantiny vyšla Stella Bayardová. Hleděla na něj. Nedokázal si výraz v jejích očích vyložit. Potom se obrátil a šel po ulici ke žlabu ve stínu nájemní stáje, kde stál jeho hnědák.

Majitel stáje stál v otevřených dveřích příbytku, ve kterém žil.

„Máte dobrého koně, pane,“ řekl ten šedivý starý muž, když Lane prošel kolem něj. „Ale měl byste mu dopřát víc odpočinku, jinak se jednoho dne zhroutí.“

Vyšel ze stínu svého příbytku a šouravým krokem se vydal blíž. Vrásčitou, mozolnatou rukou přejel tmavé sedlo.

„Je to zatraceně dobrá práce. Texaské sedlo, od bratrů Padgittových. V Dallasu vyrábějí taková sedla se dvěma podbřišníky. Muselo to stát spoustu peněz.“ Sáhl na pažbu pušky, jež trčela ze sedlového pouzdra. „Muži, kteří projíždějí Oro Blanco, mají obyčejně špatné koně a levná sedla.“

Kirby Lane přeslechl narážku, která se skrývala v těchto slovech, a poplácal koně po krku. Pes se posadil na zem.

„Jestli jste Texasan, pak jste si nevybral dobrou dobu na návštěvu Arizony. Rebelové jsou tu ještě nenáviděnější než Apači. A to už cosi znamená. Ani já nemám rebely rád. Přišel jsem u Bull Run o levou nohu, při kavaleristickém útoku, když nás První viržinský pluk smetí kartáčovou palbou.“

„Já nejsem Texasan,“ zamumlal Kirby Lane. Neměl chuť se s tím starým stájníkem hádat.

„Vždyť jsem to neřekl. Hned jsem to poznal. Vypadáte, že byste snesl kávu. Jestli máte chvíli čas, pojďte dovnitř. Právě jsem postavil vodu.“

Kirby Lane pohlédl do světlých očí toho muže, který na něj hleděl bez nedůvěry, a přikývl. „Myslím, že šálek kávy by mi neuškodil. Ale nemohu zaplatit, pane…“

„Wade Fletcher, někdejší seržant u Třetí illionoiského pluku. Pojďte dovnitř.“

Kirby Lane šel za ním do příbytku, ve kterém panovalo přítmí a chlad. Sundal si klobouk a prohrábl si prsty vlasy.

Fletcher přikulhal ke kamnům a vrátil se se dvěma hrnky kávy. Jeden podal Laneovi, druhý si nechal sám. Pili opatrně, malými doušky. Káva byla hořká a silná. Vyhnala z něj únavu a strnulost.

Fletcher pozoroval svého hosta přes okraj hrnku. Po chvíli hlesl: „Viděl jsem, jak jste zastřelil toho muže před cantinou. Předpokládám, že to byla pomsta.“

Kirby Lane vypil hrnek a postavil ho na stůl. „Děkuji za kávu.“

„Ještě okamžik.“ Fletcher ho zastavil. „Bude lepší, když opustíte město, příteli. Považují vás tu za Texasana. Už se věšelo kvůli méně vážným věcem.“

„Už jsem vám přece pověděl, že nejsem Texasan,“ opakoval Kirby Lane. „Mám ranč v oblasti Santa Cruz poblíž Tubacu.“

Fletcher se ke Kirbymu Laneovi obrátil zády a podivným krokem šel ke kamnům. Plechový hrnek zacinkal o stěnu, když ho pověsil na skobu.

„Kde je mimo město nějaké místo, kde by člověk mohl den nebo dva tábořit a ze kterého by mohl sledovat město – i s jezdci, kteří přijíždějí do Oro Blanco?“

„Severně od města jsou kopce, kde rostou topoly, smrky černé a křoviny. Je tam i studánka. Dá se tam vydržet. Musel byste ale mít ve městě někoho, kdo by vám posílal zprávy o cizích jezdcích, kteří sem přijíždějí v noci, protože v noci není nic vidět.“

Kirby Lane přikývl. „Víte, kde budu, jestli po setmění přijedou nějací jezdci. Podle mě se objeví i dnes v noci. A je možné, že někdo z nich bojoval v armádě Konfederace, než dezertoval.“

Fletcher se pomalu otočil, načež otevřel ústa, jako by chtěl něco odpovědět. V té chvíli se zvenčí ozval dusot kopyt a skřípění kol.

Kirby Lane šel ke dveřím a vyhlédl na ulici.

Kolem nájemní stáje projel těžký povoz tažený třemi páry koní. Na kozlíku seděl jeden muž. Ten povoz byl přestavěný Murphyho vůz, který byl uzavřený až na zamřížovaný větrací otvor. Doprovázeli ho dva jezdci, jeden jel nalevo, druhý napravo od vozu. Na vestě jednoho z nich se blýskala plechová hvězda.

Kirby Lane za sebou slyšel frkání starého muže. Aniž by se ohlédl, se zeptal: „Kdo to je?“

Fletcher se opřel o rám dveří. „Vypadá to jako vězeňský vůz z Fort Crittendenu. Pokud ano, potom to jsou jezdci soudce Douglase a loví lidi.“

Při vyslovení toho jména cítil Kirby Lane, jak se mu stáhlo hrdlo. Starý stájník to viděl a pozvedl obočí.

„V těch vozech odvážejí lidi do Fort Crittendenu. Pak se koná soud a po něm má práci kat. Muži, kteří padnou do rukou Douglasovým zástupcům, jsou v těch vozech v řetězech. Ještě jsme neslyšeli, že by někdo z nich unikl.“

„A co chtějí tady?“ zeptal se Kirby Lane, zatímco pozoroval ten vůz.

„Hm. Chtějí nocovat ve městě. Jenom neradi táboří v divočině.“

„Je v Oro Blanco vězení?“

„Ne. Ale je tu něco jiného, mnohem bezpečnějšího než vězení. Jestli vás to zajímá, tak běžte za tím vozem.“

„Díky.“

Kirby Lane si vzal svůj klobouk a šel ven. Vězeňský povoz mezitím jel dál. Několik lidí kráčelo vedle něj. Na konci ulice se zastavil.

Kirby Lane se šoural ve stínu domů. Zapálil si cigaretu a nasál kouř.

Prodral se mezi zvědavci a zůstal stát na kraji náměstí. Přihlížel, jak oba zástupci sesedli. Jeden z nich nosil brokovnici.

Druhý odemkl zámek dveří, načež je otevřel. Vytáhl kolt a ustoupil stranou.

Z vozu po jednom vystoupili muži. Byli přivázáni k dlouhému, silnému řetězu. Cesta ve voze musela být peklem.

Její tváře byly propadlé, měly kruhy pod očima. Rty měly vyschlé, opuchlé, jejich tváře se leskly potem. Jejich šaty byly zčásti roztrhané. Někteří z nich byli zranění a provizorně ovázaní. Jednalo se o šest mužů. Před hlavněmi brokovnice a koltu se unaveně a apaticky, se skloněnými hlavami vlekli po náměstí, na jehož okraji stál velký, železem pobitý dubový kůl. Do něj byl přibit ocelový kruh, z něhož visely kroužky. Na každém z těchto kroužků visel těžký, rezavý železný řetěz s okovem.

Zástupce s dvouhlavňovou, uřezanou brokovnicí stál u vozu, druhý zástupce si dal revolver za pás, navlekl mužům okovy kolem krků a zacvakl je.

Potom ustoupil. Zajatci se posadili na zem. Jeden z nich sténal, ale ostatní se o něj nestarali. Byli naprosto vyčerpaní. Měli zápěstí rozedraná od řetězů.

Kirby Lane toho viděl dost. Otočil se a vrátil se ke stáji. Fletcher se opíral o vidle a hleděl na něj. V jeho tváři se zračila lhostejnost.

„Teď víte, co to je,“ řekl. „Zítra ty chudáky naloží do vozu a pojedou dál. Několik z nich ve Fort Crittendenu skončí na šibenici. O tom nepochybujte. Jestli se někdo z nich pokusí uprchnout, tak ho odprásknou jak psa. Zástupci soudce Douglase mají zatraceně příhodnou přezdívku: Douglasovi kati. Jsou to zabijáci, nemilosrdní vrahové. Jsou placeni za to, že chytají lidi, za nimiž je pošle Abraham C. Douglas. A každého z nich chytí. Ten, kdo klade odpor, je zastřelen. Měl byste raději zmizet z města, než vám začnou klást otázky.“

„Proč by mi měli klást otázky?“ Kirby Lane odmotal uzdu svého hnědáka ze zábradlí.

„Zastřelil jste jednoho muže,“ lhostejně poznamenal Fletcher. „Viděly to dva tucty lidí.“

„Byla to sebeobrana. A krom toho to byl bandita, na jehož hlavu bylo vypsáno mnoho zatykačů.“

Kirby Lane se vyšvihl do sedla a pobodl svého koně ostruhami.

Stájník opírající se o vidle, za ním hleděl, dokud nezmizel za posledními domy.

+ + + + +

Na východě již byly červánky, když se Kirby Lane vrátil do města. Zvedl se vítr a po nebi táhly roztrhané mraky. Na ulici se točily prachové víry. Vítr cloumal keři mesquity, které rostly až po kraj města. V oknech se svítilo. Z cantiny zněl orchestrion.

Tentokrát přijel do města z druhé strany. Zajatci seděli vedle sebe a zahřívali se. Bouře bičovala jejich tváře malými zrnky prachu.

V závětří jednoho domu seděl jejich hlídač. Kirby Lane v záři měsíce viděl blyštící se hlaveň pušky a žhavý konec cigarety.

Sesedl před cantinou, omotal uzdu kolem zábradlí a šel na verandu. Když rozrazil křídla dveří, lidé umlkli. Zraky všech byly upřeny na něj.

Hned se tam rozhlédl a zjistil, že je tam půl tuctu mužů. Pak v zadní části u jednoho malého stolu spatřil Stellu Bayardovou a Jima Durana.

Hráč měl v rukou karty a vykládal si pasiáns. Ve světle petrolejové lampy, která se houpala těsně nad stolem, jeho tvář vypadala strnule. Pohlédl ke dveřím a zpozorněl. Uprostřed pohybu se zarazil. Poslední karta mu zůstala mezi ukazováčkem a prostředníčkem.

Stella Bayardová měla přivřené oči. Laneovi připadala jako kočka, jako nebezpečná, elegantní kočka. Myslela si, že se vrátil kvůli ní? Nebo byly její myšlenky jiné?

Kirby Lane pomalu přišel k pultu. Muži, kteří tam stáli, mu udělali místo. Opřel se o mosazné pažení pultu a vytáhl z kapsy kabátu staré stříbrné hodinky. Vozil je v sedlové brašně. Teď je hodil na barový pult.

„Jakou mají cenu?“

Barman je vzal, potěžkal je v dlani a vrhl na něj nedůvěřivý pohled.

„Pět dolarů,“ řekl. „A whisky na účet podniku. Víc ne.“

Kirby Lane přikývl, přestože věděl, že ty hodinky by jinde prodal nejméně za dvojnásobek. „Dejte mi za ně pět dolarů. Ale dobře se o ně starejte. Jednoho dne přijedu a koupím je zpátky.“

Zatímco barman si strčil hodinky do kapsy kalhot a vzal peníze z ocelové skříňky, pozoroval Kirby Lane přes jeho skloněnou hlavu v zrcadle Durana a Stellu Bayardovou. Stella Bayardová na něj pohlédla.

Hráč po chvíli též. Jeho obličej byl bledý. Kirby Lane nevěděl, o čem uvažuje, ale cítil, že se k něčemu schyluje. Možná měl Fletcher pravdu, když ho varoval před tím, aby jezdil do města. V zásadě přijel jen kvůli tomu, aby prodal ty hodinky.

Byl příliš zahloubán do svých úvah, téměř na hráče a krásnou ženu s chladným, vypočítavým pohledem zapomněl.

Barman mu hodil pět dolarových mincí, postavil vedle něj sklenici a nalil bourbon.

„Tady,“ řekl.

Kirby Lane si dal mince do náprsní kapsy košile. Když sáhl po whisky, padl bezděky jeho pohled na zrcadlo. Viděl, že Duran vstal a kráčel k němu. Zůstal stát, obrácen k hráči zády.

Duran byl ozbrojený. Pod sakem s tmavými sametovými výložkami měl opasek, z jehož pouzdra trčela pažba Navy koltu. Mosazné části se zlatě leskly.

„Řekl bych, že jsem vás varoval před tím, abyste se tu objevoval, pane.“ Duranův hlas zněl ostře, avšak ne přesvědčivě. „To platí i teď. Neměl jste sem jezdit,“

Kirby Lane byl k němu pořád otočen zády. Duran si sáhl pod kabát a vytáhl bílý kapesník, jímž si utřel čelo. Pak si ho znovu strčil do kapsy. Kirby Lane si všiml ocelového záblesku pod jeho sakem.

„Chtěl jsem tu jen prodat hodinky,“ řekl polohlasně. „Za několik minut z města zase odjedu, když mi nebudete překážet.“

„Lžete!“ řekl Duran. „Nepřijel jste sem kvůli tomu, abyste tu prodal nějaké hodinky.“

„Pak mi povězte, proč jsem přijel,“ odvětil Kirby Lane. Ještě pořád se neotočil a pozoroval toho hráče v zrcadle za pultem.

„To přece víte vy nejlépe. Nemusím vám to říkat. Víme to oba.“

„Nemám tušení, o čem mluvíte, Durane. Jste mi lhostejný, rozumíte?“

„Možná…“ Znělo to jako narážka, ale Kirby Lane v té chvíli nedával pozor na zvláštní tón Buranova hlasu. Jeho pozornost byla upřena na jeho pravou ruku, jejíž dlouhé prsty si hrály s nejspodnějším knoflíkem vesty.

„Běžte zpátky k vašemu stolu,“ odvětil. „Lidé jako vy, Durane, by neměli nosit kolt.“

„Jime!“ chraplavým hlasem řekla Stella Bayardová. Kirby Lane na ni pohlédl v zrcadle. Vybrala si špatný okamžik k zásahu do této hry.

Hleděl jí do očí. Byly rozšířené, jako by něco očekávala. Náhle pochopil, že chce, aby Durana zastřelil. Podařilo se jí přinutit hráče k tomu, že teď chtěl přestřelku. Nechápal, jak se jí to povedlo, podivné uspokojení v jejím obličeji se však nedalo přehlédnout.

Jen na jednu vteřinu Durana spustil z očí. Koutkem oka viděl, jak si sáhl pod sako. Otočil se.

Viděl kovový záblesk v Duranově pravé ruce a bleskurychle se pohnul. Plynule vytáhl kolt z pouzdra a palcem natáhl kohoutek.

Výstřely se slily v jeden. Kirby Lane cítil, jak mu něco proletělo kolem tváře, a ve stejném okamžiku uslyšel náraz kulky, jež mířila na něj, do zlaceného rámu zrcadla.

Duranovi spadl derringer na podlahu. Levou rukou se chytil za pravé zápěstí. Mezi prsty mu protékala krev.

Ke stropu stoupal dým.

Duran s obličejem zkřiveným bolestí hleděl na malou zbraň, jež ležela na podlaze před ním.

Kirby Lane ji odkopl ke stěně, načež pomalu obešel Durana.

Neměl žádné otázky. Chtěl jen tak rychle, jak to jen bylo možné, zmizet z Oro Blanco. Kdyby nespatřil Duranův derringer pod jeho sakem, když si vzal kapesník, tak by ho hráč trefil, o tom nebylo pochyb.

Duran se otáčel s ním, aby mu viděl do očí. Jeho pohled však byl zastřený bolestí. Rty měl tak sevřené, že na jeho i tak bledém obličeji vypadaly jako bílá jizva. Na čele a na horním rtu se mu leskl pot, spodní čelist se mu chvěla.

Nemohl levou rukou sáhnout po revolveru, který měl na pravém boku, a pro pistoli se sklonit nemohl, protože Kirby Lane na něj stále mířil. Takže se omezil jen na to, že se pomalu otočil, aby svého soupeře neztratil z očí.

Kirby Lane rychle pohlédl na Stellu Bayardovou. Při dunění výstřelů vyskočila ze židle. Ještě stále tam strnule stála, lehce předkloněná, přičemž se oběma rukama držela stolu. Její oči byly upřeny na Kirby ho Lanea. Ještě nikdy neviděl ve tváři ženy tolik vzteku a zklamání. Její rty se chvěly a rukama tak svírala hranu stolu, že jí zbělaly klouby prstů.

Bylo to jasné: Chtěla ten boj, protože doufala, že Kirby bude rychlejší a Durana zastřelí. Přestřelka s Chandlerem před cantinou jen posílila tuto víru. Z nějakého důvodu, který neznal, se snažila Durana zbavit.

Pozpátku kráčel ke dveřím, zatímco v pravé ruce držel svou pětačtyřicítku, levou sahal za sebe křídlech dveří.

V tom okamžiku mu něco narazilo do zad. Slyšel cvaknutí dvou kohoutků.

„Vezmi mu revolver, Tome!“ řekl mužský hlas. Kdosi mu vytrhl kolt z ruky.

Kirby Lane byl odstrčen a potom spatřil jednoho muže.

Byl stejně tak vysoký jako on sám. Do tváře s ostrými rysy mu padaly tmavé vlasy. Na kožené vestě se mu blyštěla hvězda zástupce. Pod pravou rukou držel dvouhlavňovou parkerovku. Oba kohoutky byly natažené. Jednalo se o toho muže, který jel vedle vězeňského vozu. Na košili měl skvrny od potu, kalhoty měl pokryté prachem. Jeho tvář jako by byla z pergamenu.

Druhému muži Kirby Lane nevěnoval pozornost. Hleděl na ukazováček toho prvního, kterým si hrál se spouštěmi. Měřil si ho pohledem.

Beze slova kývl na Kirbyho Lanea hlavní pušky a ten couval, až narazil zády do stěny.

„Byla to sebeobrana,“ řekl Lane. „Lidé to mohou dosvědčit. Zeptejte se. Duran sáhl po zbrani jako první.“

Zástupce rychle pohlédl na muže, kteří stáli u barového pultu.

Jeden z nich si odplivl do mosazného plivátka. „Lže. Je to zatracený rebel.“

To byla ta nedůvěra, před kterou ho varoval Fletcher. Viděli v něm Jižana, přívržence Konfederace, vzbouřence.

Jeho pohled zabloudil ke Stelle Bayardové, která ještě pořád stála za stolem, na kterém se ve svitu petrolejové lampy leskly karty.

Zástupce sledoval jeho pohled. Nemusel položit otázku. Než mohl otevřít ústa, Stella Bayardová promluvila.

Mluvila pomalu, jako by musela artikulovat každou hlásku. Její slova byla v tom tichu jasně slyšet.

„Sáhl po revolveru jako první. Mohu to dosvědčit. Viděla jsem to. Tasil jako první. Jim – pan Duran – se chtěl bránit. Kulka ho trefila do zápěstí, ale pravděpodobně mu mířila na srdce. Tento muž ho chtěl zabít. Chtěl ho odkrouhnout. Mohu to dosvědčit!“

+ + + + +

„Blíž ke kůlu!“

Než mohl Kirby Lane uposlechnout výzvy, kopl ho zástupce do boku. Sevřel rty bolestí a potlačil zasténání. Když pohlédl stranou, uviděl hlaveň parkerovky.

Klečel v písku a druhý zástupce držel v rukou řetěz s okovem na krk. Nebyl dostatečně dlouhý. Ztěžka se po kolenou přisunul blíž ke kůlu a klesl do písku. Z místa, kam ho zástupce kopl, se mu šířila bolest do celého těla.

Řetěz řinčel. Ucítil chladný okov na krku. V následujícím okamžiku ho zástupce zacvakl. Vstal a utřel si ruce o kalhoty. Pak jeden krok odstoupil a s nedůvěřivým uspokojením si prohlédl svou práci.

Přišel k němu muž s puškou. Stáhl kohoutky své zbraně a zapálil si cigaretu.

„Dávej na něho pozor, Tome,“ zamumlal mezi dvěma tahy. Chladně si měřil Kirbyho Lanea pohledem. „Ještě má sílu. Jestli bude dělat hlouposti, tak ho zmlať. Zítra večer už si o něj nebudeme muset dělat starosti. To už bude krotký.“

Kirby Lane pozoroval oba muže, když zmizeli ve stínech domů. Okov ho tížil na ramenou, pach rezavé oceli ho štípal v nose. Vítr zesílil, byl chladnější.

To však nebylo to, co ho zneklidňovalo. Děsilo ho něco jiného. Byl totiž Duranovi vydán napospas. Hráč se už jednou pokusil ho zabít.

Udělal by to i podruhé. Kirby Lane nevěděl, proč, avšak cítil, že to zkusí.

Věděl, že tam, kde je, je proto, že Jima Durana nezastřelil. Kdyby hráč zahynul jeho kulkou, tak by Stella Bayardová vypovídala v jeho prospěch, tím si byl jistý. Nenáviděla ho, protože Durana nezastřelil. Viděl jiskry nenávisti v jejích očích.

Z jeho myšlenek ho vytrhl nějaký zvuk. Ohlédl se. Muži u kůlu hleděli na něj. Ve svitu měsíce viděl jejich propadlé, divoké tváře, jež byly pokryté strništěm.

Jeden z nich se odplazil od ostatních a přilezl k němu. Dlouhý řetěz řinčel. Plazil se jako velká ještěrka a potom se zastavil napůl vsedě napůl vleže s rukama na kolenou před Kirbym.

Měl chraplavý hlas, když se zeptal: „Kdo jsi?“

Kirby Lane neodpověděl. Ten muž měl propadlé tváře, vystupovaly mu jařmové kosti. Na bradě měl krátký, tmavý vous. Zdálo se, jako by měl místo očí jen důlky. Z roztrhaných šatů se mu linul odporný, kyselý zápach koňského i lidského potu.

Když nedostal odpověď, připlazil se ještě blíž a poznamenal: „Neměl bys cigaretu? Ti ničemové mi vzali dokonce i tabák. Dej mi cigaretu. Už jsem nekouřil mnoho dnů.“

Kirby Lane vytáhl z náprsní kapsy své košile dvě ubalené cigarety a podal je tomu muži.

Viděl, jak se mu třesou prsty, když si je bral.

Potom uslyšel šeptavý hlas. „Nevíš, co tě čeká. Elmo Nolan je Satan.“

„Elmo Nolan? Kdo to je?“ otázal se Kirby Lane, který po kapsách hledal sirky.

„To je starší z těch tří – ten, který má u sebe pušku. Ti ostatní se jmenují Tom Vaughn a Matt Winston. Kde tě chytli?“

Kirby Lane neodpověděl. „Prý to jsou zástupcové soudce Douglase.“

Muž mluvil stále chraplavěji. „Ano. Jsou to krvaví psi. Většina těch, které přivezli do Fort Crittendenu, tam byla pověšena. Ale je něco ještě horšího: jízda k šibenici. Nebudeš moct spočítat kopance nebo údery pažbou či bičem. Nedostaneš vodu, i když v tom zamřížovaném vozu zhebáváš žízní. Včera Nolan jednoho zajatce zastřelil. Zešílel vedrem a žízní a zaútočil na něj. Napadl ho s kamenem v ruce. Nolan ho oddělal parkerovkou. Dávej si na něj pozor.“

Zatímco tiše hovořil, sledoval Laneovy pohyby. Vypadalo to, jako by touhou po cigaretě přišel o rozum. Olízl si oschlé rty. Ruka, ve které držel cigaretu, se mu chvěla jako v horečce.

Potom Kirby Lane nalezl sirku a škrtl jí o botu, načež ji podal zakrytou dlaní tomu zajatci.

Muž se rychle sklonil k plaménku a zapálil si.

Několik vteřin byla jeho tvář osvětlená sirkou.

Pod jařmovými kostmi měl těžké, tmavé stíny, jeho oči se leskly. Propadlé líce byly až ke spánkům zarostlé.

A potom Kirbyho Lanea polil studený pot a rozbušilo se mu srdce. Sípavě vydechl.

Ten druhý si něčeho všiml. Vzhlédl. V zapadlých očích měl nedůvěřivý výraz. Před obličejem se mu vznášel cigaretový kouř, v němž jeho oči, které upřeně hleděly na Kirbyho Lanea, zmizely.

„Co je?“ stroze se zeptal. Jako by na slast z tabáku zapomněl. Nyní z něj vyzařovala divoká číhavost, jako by to byl vlk.

Kirby Lane natáhl levou ruku a dotkl se jeho propadlé líce.

„Co to je?“ zeptal se. Ucítil něco jako okraj jizvy – tam, kde končil vous.

Muž se zašklebil. „To je jizva – cejch. Víš teď, kdo jsem?“

Kirbym Lanem lomcoval hněv.

„Ano,“ řekl stejně tiše, zatímco stáhl ruku. „Slyšel jsem o té jizvě. Jsi John McCarty.“

+ + + + +

Jim Duran zapálil knot petrolejové lampy a nasadil na ni skleněný cylindr. Aniž by pohlédl na Stellu Bayardovou, svlékl si s bolestí zkřivenou tváří kabát, hodil jej na postel a vyhrnul si rukáv košile až po loket. Se sevřenými rty hleděl na své zápěstí. Tekla mu z něj krev. Kulka z koltu jeho protivníka ho pouze škrábla, neprostřelila mu zápěstí. Nemohl však pohybovat rukou. Pokud pohnul prsty, přišla prudká bolest.

„Pojď sem!“ přidušeně řekl. „Musíš mě ovázat.“ Pohlédl na Stellu Bayardovou.

Rozepnula jednu koženou cestovní tašku, která stála u noh postele, a vytáhla z ní obvaz. Opatrně mu utřela krev a začala mu ovazovat ránu.

Duran na ni hleděl. Ani na vteřinu ji nespouštěl z očí, když ho ovazovala. Zdálo se jim, že dokážou číst myšlenky toho druhého, nikdo z nich však neřekl ani slovo. Mlčeli, dokud Stella Bayardová ten obvaz nezavázala.

„Ukaž, tady!“ řekl. „Ne, utáhni to. Tak, jak to jen půjde. Potřebuju mít zápěstí pevné, jinak nebudu moct pohybovat prsty.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se. Vůbec poprvé od chvíle, kdy třeskly výstřely v cantině, mu pohlédla do očí. „Nemůžeš pohybovat rukou.“

„To nechej na mně. Utáhni obvaz pevněji. Ještě pevněji. Udělej uzel. Ještě jeden. Obvaz se nesmí rozvázat nebo uvolnit.“

Jeho strhaná tvář prozrazovala, že ten utáhnutý obvaz mu způsobuje bolesti. Vstal a pohnul rukou, potom si stáhl rukáv a sáhl po saku. Musela mu pomoct. Bezděky zasténal, když pokrčil loket.

„Potřebuješ teď klid, Jime,“ řekla. „Nesmíš ven, slyšíš?“

Aniž by odpověděl, šel k posteli, vedle které leželo sedlo, sedlové kapsy, přikrývky a sedlové pouzdro se , springfieldkou. Sklonil se, vytáhl pušku z pouzdra, chytil ji pod paži a pak levou rukou otevřel závěr. Leskla se tam mosazná nábojnice. Zase závěr zavřel a hodil pušku na postel. Potom se otočil ke Stelle Bayardové.

„Vím, co potřebuju – jistotu. Musím napravit tvou chybu. Kdo ví, cos tomu chlápkovi napovídala. Ať už ví cokoli, ví toho příliš mnoho.“

Náhle jí došlo, co chce dělat. „To nemůžeš. Je s ostatními zajatci přikovaný ke kůlu. Zastřelí tě, jestli se o to pokusíš.“

„To by se ti jen hodilo,“ poznamenal s ironií. „Na to přece čekáš celou dobu, že se objeví někdo, kdo mě vyřídí.“

„Jak můžeš říct něco takového, Jime?“ Ta slova však nezněla příliš přesvědčivě. Všiml si toho a Stella Bayardová to věděla. Zmocnil se jí hněv na muže, který s ní jednal jako s věcí. Dokázala se však ovládnout. Věděla, že pravda k ničemu nepovede. A dost dlouho sedávala u karetních stolů, aby dokázala skrýt své city.

„Přestaň s tím. To divadlo na mě neúčinkuje,“ poznamenal. „Znám tě, Stello. Dlouho ses učila přetvařovat.“

Teď věděla, že ji prohlédl.

„Ale prozradil tě tvůj strach. Nalezlas muže, o kterém sis myslela, že bude rychlejší s koltem než já. Chtělas mě odklidit. Ale nemáš dost odvahy, abys to udělala sama. Hledáš někoho, kdo to udělá za tebe.“

„To není pravda,“ řekla klidným hlasem. „Nic z toho, cos řekl, není pravda.“

„Nemůžeš mě už déle klamat,“ zabručel. „A ani to nezkoušej. Vím, že mě nenávidíš. Když jsem si všiml, žes mě začala nenávidět, ptal jsem se, jakou jsem udělal chybu. Teď vím, že to nebyla má chyba. Ty jsi špatná, Stello. Jsi skrz naskrz špatná. Nic v tobě není dobré. Jsi jako ďábel. Umíš jen ničit.“

„Myslíš?“ V jejích tmavých očích se zajiskřilo. Chladná krása její tváře zmizela v žáru nenávisti. Ještě nikdy se v ní její pocity nezračily tak otevřeně.

„Ano, jsi ďábel,“ opakoval Duran. Přistoupil k ní a pohlédl do jejích lesknoucích se očí. „Chceš zničit můj život. Nic jiného neumíš. Vždyckys chtěla všechno to, o čem jsi snila. Jenže beze mě. Chceš mě odstranit. Nehodím se do tvých snů. Patřím k tvé minulosti a ty chceš na minulost zapomenout. Proč nemáš odvahu tu minulost zničit sama? Proč to má za tebe udělat něj aký pistolník?“

Duran udělal neurčité gesto, načež se k ní obrátil zády a šel ke své posteli. Levou rukou zvedl krátkohlavňovou pušku.

U dveří chvíli váhal, jako by se chtěl otočit, ale neučinil to. Cítil na zádech její pohled. Zmocnil se ho nevysvětlitelný strach. Otevřel dveře, vyšel ven a zase zavřel.

Chlad oceli v levé ruce ho poněkud uklidnil. Ne, neměl jinou možnost. Musel to udělat. Od nynějška se musel vyhýbat městům. Musel zabránit tomu, aby se Stella setkala s jinými lidmi, s jinými muži.

Stella Bayardová slyšela, jak se jeho kroky vzdalují. Po chvíli se rozhostilo ticho.

Hleděla na dveře, před nimiž ještě několik sekund předtím viděla Duranova záda.

Zničím tě, řekla si. Kdybys věděl, jak tě nenávidím, tak bys přede mnou utekl, nebo mě zabil. Ale to nemůžeš. Ještě stále mě miluješ a to tě drží u mě, ať už se stane cokoli. Proto mi dáš možnost tě zničit.

+ + + + +

Blížila se půlnoc. Vítr se otočil. Nyní vanul ze Santa Rita Mountains a přinesl s sebou chladnou vůni hor a sněhu.

Kirby Lane seděl kousek od kůlu. Vytáhl si límec svého kabátu a posunul si klobouk do čela, aby byl chráněn před větrem.

Ostatní – s jednou výjimkou – seděli několik kroků od něj. Pouze John McCarty byl u něj. Kouřil cigaretu, až už byla tak malá, že si spálil prsty.

Lehl si na zem a vypadalo to, že spí. Kirby Lane na něj jednou tiše zavolal, ale McCarty se nepohnul.

Kirby Lane hleděl na krk muže, který byl vidět mezi kabátem a kloboukem.

Měl být toto konec jeho štvanice? Sžíravou nenávistí, která ho už měsíce hnala, se mu stáhly útroby.

V té chvíli třeskl výstřel.

Neviděl záblesk, pouze zaduněla rána a chvíli byla slyšet ozvěna. Kulka s hvízdnutím proletěla nad ním. Odletěl mu klobouk.

Skočil přes McCartyho, převalil se v písku a řetěz mezi jeho rukama se dostal mezi nohy toho zabijáka.

Třeskl druhý výstřel. Byla to brokovnice. Kirby Lane viděl záblesk tam, kde ve stínu stěny seděl jeden zástupce.

Sekané olovo se zavrtalo do stěny nízkého cihlového domu. Spadlo několik kusů omítky.

McCarty, jenž ležel vedle Kirbyho McLanea, chraplavě řekl: „Co to bylo?“ Třeskl další výstřel z brokovnice.

Kirby Lane neodpověděl. Z temnoty se vynořili muži a mezi nimi Elmo Nolan. Zástupce Tom Vaughn vyšel ze stínu domu. Odhodil ještě kouřící patrony.

Zatímco Kirby Lane se narovnal, slyšel, jak se Elmo Nolan zeptal: „Kdo to střílel, Tome?“

Vaughn strčil dva další náboje do hlavní a zaklapl je. Puškou ukázal na jeden z cihlových domků.

„Střílelo se odtud. Viděl jsem záblesk. Toho střelce jsem neviděl.“

„A na koho se střílelo?“ Nolan se rozhlížel po mužích u kůlu.

Viděl, jak Kirby Lane zvedl svůj klobouk. Rychle přistoupil k němu a vytrhl mu jej.

„Ta kulka mířila na vás?“ otázal se, když uviděl díru po kulce. „Minula vás jen o pár palců.“

Kirby Lane mu vzal klobouk a rukávem si utřel prach.

„Dnes v noci se někdo už jednou pokusil mě zabít,“ odpověděl.

Nolan přikývl. „Všichni svědkové vypovídali, že jste po koltu sáhl jako první. Nenašel se nikdo, kdo by vaši výpověď potvrdil. Takže jsem musel věřit Duranovi.“

„Proč byste neměl? Varovali mě a řekli mi, že mě tu všichni považují za Jižana. Každý, kdo byl v saloonu, viděl, že Duran sáhl po zbrani jako první. Jenže lhali.“

„Měl jste to varování poslechnout. Každý v Oro Blanco na vás může střílet, to přece víte.“

Kirby Lane si nasadil klobouk. „Byl to on, ten muž. Nemám tušení, proč mě chce sejmout, ale pokusil se to udělat a bude to jistě zkoušet znovu.“

„Byl to dobrý střelec, ať už to byl kdokoli,“ zamumlal Nolan, který měl ruku za koltem. „Ale byla příliš tma. Proto minul. Bylo to tak?“

Kirby Lane viděl, že poblíž stojí John McCarty. Mohl slyšet každé slovo. Proto jen pokrčil rameny.

Nolan přivřel oči. „Vy nepatříte k těm dalším, kteří jsou přikováni k tomuto kůlu, ale to se ukáže ve Fort Crittendenu. Nepokoušejte se uprchnout. Musel bych vás zastřelit a to by mi bylo líto. Říká se, že se v poslední době v Arizoně potulují jižanské guerilly. Jestli jste členem některé z nich, tak budete ve Fort Crittendenu viset. Znám nejednoho muže, který by si v takové situaci zvolil kulku.“

Kirby Lane nechápal. Chtěl ho Nolan varovat nebo ho vyprovokovat k pokusu o útěk, aby ho potom mohl zastřelit?

Nebyl z jeho slov chytrý. Měl však své zkušenosti s lidmi, kteří jezdili pro soudce Abrahama C. Douglase z Fort Crittendenu. Mnozí z nich byli pistolníci, než vstoupili do služeb tohoto soudce. A mnohý z nich střílel, jakmile k tomu našel příležitost.

Opět pokrčil rameny a vrátil se ke kůlu.

Tam se posadil a zády se opřel o tvrdé, popraskané dřevo. Nolan na něho chvíli hleděl, pak se přestal usmívat a pohlédl jinam.

John McCarty si klekl vedle Kirbyho Lanea. Strčil si ruku mezi krk a železný náhrdelník, jako by tak mohl uvolnit tlak.

„Teďs poznal Nolana,“ prohodil. „Víš, kdo na tebe střílel?“

Kirby Lane potřásl hlavou. Sledoval Nolana, který hovořil s Vaughnem.

„Nu,“ zamumlal McCarty, „jestli tě tu považují za rebela, pak je to pro soudce dostatečný důkaz. Pošle tě na šibenici. Máš ještě cigaretu?“

Lane se k němu otočil. McCarty na něho číhavě hleděl, vypadalo to, jako by chtěl něco říct.

Lane si sáhl do kapsy a hodil mu cigaretu. Potom mu dal sirku.

Připlazil se k nim další muž. Dlouhý řetěz řinčel. Posadil se vedle McCartyho. Byl ještě mladý a strniště, které mu pokrývalo líce, mohlo mít nanejvýš pět nebo šest dnů. Jeho šaty byly špinavé a roztrhané. Ucítil kouř a v jeho očích se objevila touha po tabáku.

McCarty na něj kývl bradou. „To je Larry Kenna. Patří ke mně. Jak se jmenuješ?“

„Říkej mi Kirby.“

„Nechceš říct své jméno? Jak chceš. Do Fort Crittenden to bude trvat ještě dva dny. Takže ještě máme šanci.“

Podal Kennovi zbytek cigarety. Muž lačně nasál kouř.

„Co dokáže jedna cigareta,“ poznamenal usmívající se McCarty. „Možná dokonce člověka zbaví strachu ze smrti. Než tě pověsí, zapálí ti cigaretu.“

„Přestaň,“ zabručel Kenna. „Bude lepší, když o tom nebudeme mluvit. Přestaň, slyšíš?“

McCarty se tiše zasmál a poplácal Kennu po rameni. Ten smích však působil falešně.

„Ani cigareta asi neulehčí umírání. Ale my ještě žijeme. A budeme žít dlouho. Jsme tři. To nám dává větší šanci.“

„Z toho zatraceného vozu nikdo neuteče,“ řekl Kenna a potáhl si z nedopalku cigarety, jenž musel držet mezi špičkami prstů. „Kromě toho nemáme zbraně.“

McCarty přidušeně řekl: „My utečeme. Nevzdám se, dokud nebudu stát pod šibenicí. A tam mě nikdo nedostane. Ne, dokud budu dýchat. Teď jsme tři.“

Kirby Lane náhle ucítil tahavou bolest v krku. Měl vlhkou dlaň, když si sáhl na krk. Prsty měl od krve. Okov na krku ho musel pořezat.

McCarty mu chytil ruku a pohlédl na krev, načež ji pustil. „Budeš mít příležitost to Nolanovi vrátit. Až k tomu dojde, budu ho držet, ať do něj můžeš vpálit kulku.“

Kirby Lane na to nic neřekl. Jeho nenávist k tomu muži byla velká, ale od chvíle, kdy zjistil, že McCarty zemře na šibenici, byl klidnější.

Trpce se usmál. Ano, McCarty zemře na šibenici, ale možná bude on, Kirby Lane, viset vedle něho.

+ + + + +

Probudil se celý rozlámaný, když mu někdo zatřásl ramenem. S námahou otevřel oči a pokusil se probrat ze strnulosti. Bylo světlo. Ještě pořád se zády opíral o kůl.

Těsně před sebou viděl McCartyho obličej se špatně zajizveným cejchem na tváři. Spánek zahnal všechny vzpomínky a teď se zase vrátily jako úder. Zatnul ruce.

„Prober se,“ zašeptal na něj McCarty a znovu jím zatřásl. Promnul si krk, který měl ztuhlý od železného kruhu, a narovnal se. Slyšel, jak McCarty říká: „Elmo Nolan a Vaughn už byli u povozu. Za několik minut vyjedeme. Právě zapřahají koně.“

Do ticha znělo cinkání postrojů. Lane se ohlédl a uviděl oba zástupce s vozkou, o němž McCarty mluvil jako o Winstonovi, jak jdou přes náměstí. Winston za sebou vedl koně. Vězeňský povoz rachotil.

„Nedostaneme ani najíst?“ zeptal se Kirby Lane, zatímco vstával.

„Ne, ani najíst ani napít. Dají nám něco teprve o polední přestávce.

Nechtějí, abychom měli dost sil. To by pro ně bylo příliš velké riziko.“

Nolan, jenž si opřel parkerovku o bok, přišel k zajatcům.

„Odemkni je, Tome,“ řekl.

Vaughn vytáhl revolver z pouzdra a hodil jej Nolanovi, který ho chytil.

„To dělají každé ráno, aby se nikdo z nás nedostal k Vaughnově zbrani.“

Vaughn jim jednomu po druhém odemkl okovy na krku.

„Ty tam,“ ostře zavrčel Nolan a kývl na Kirbyho Lanea hlavní pušky, „pojď sem!“

Kirby Lane udělal několik kroků. Hned se ozval Nolanův tvrdý hlas: „To stačí!“

Mířil brokovnicí na Lanea, který stál před ním a čekal. Vaughn přišel k vozu a vrátil se s yard dlouhým řetězem, na jehož konci se houpaly náramky. S cvaknutím je zaklapl kolem Laneových zápěstí.

Kirby Lane pozoroval Nolana, který si ho měřil pohledem. Vaughn začal zajatce jednoho po druhém odvádět do vozu. Kirby Lane byl poslední.

Povoz byl vystlaný slámou. Byl v něm nepopsatelný zápach. Vaughn postrčil Lanea do kouta u dveří a přivázal řetěz ke stěně, takže se Kirby Lane opíral o stěnu s pozvednutýma rukama.

Potom zástupce seskočil dolů a zavřel dveře. Zašramotilo to, když je zamykal.

McCarty, jenž seděl vedle něj, do Lanea dloubl loktem a sklonil se k němu tak, jak to jen šlo.

„Když odtud utečeme, půjdeme bez ostatních,“ řekl. „Jenom se na ně podívej.“

Kromě Kirbyho Lanea, Kenny a McCartyho byli ve voze ještě další čtyři muži. Lane si jich v noci nevšímal. Nyní si je prohlédl.

„Ten vysoký se jmenuje Giff Lasky a je to vrah. Vedle něho sedí Van Devlin. Pokusil se přepadnout banku a zastřelil při tom jednoho muže. Ti další dva jsou Isaac Corbett a Ced Delano. Zloděj koní a dezertér ze slavné armády Unie. Ty nepotřebujeme. Jsme tři a jsou jenom dva jízdní koně. Musíme si s sebou vzít jednoho tažného koně.“

„Jak tě polapili?“ zeptal se Kirby Lane. Měl co dělat, aby jeho hlas zněl normálně.

„Larryho a mě chytili, když jsme chtěli přebrodit řeku. Byli jsme uprostřed a nemohli jsme se krýt.“

Kirby Lane na něj pohlédl. Náhle uslyšel dusot kopyt, který se u vozu odmlčel. Promluvil Nolan, potom něco řekl někdo jiný. Ten hlas Kirby Lane poznal. Patřil Jimu Duranovi. Připlazil se k malému, zamřížovaném okénku ve dveřích, jak mu to jenom dovolila řetěz, kterým byl přikovaný ke stěně.

Vyhlédl přes mříž ven. Bezděky přivřel oči, když poznal ty dva jezdce. Šlo o Jima Durana a Stellu Bayardovou.

Duran měl pravou ruku zavěšenou v šátku. Jeho tvář byla bledá a propadlá. Stella už neměl tmavé šaty ze včerejšího večera, ale dělenou sukni, holínky, kožešinou podšitý kabát a texaský klobouk s úzkým okrajem. Na rukou měla kožené rukavice. Seděla v sedle jako muž a Lane viděl, že v sedlovém pouzdře má pušku. Pod kloboukem byly vidět vlasy.

Slyšel, jak Duran říká: „Jsme na cestě na sever, pane Nolane. Rádi bychom se k vám přidali. Slyšeli jsme, že tento kraj není bezpečný.“

Kirby Lane nemohl Nolana vidět, ale slyšel jeho hlas: „Tento kraj je apačské území, pane Durane. Měl byste si rozmyslet, zda tudy chcete jet se ženou. Budete v bezpečí teprve, až přijedeme do Fort Crittenden.“

„To musíme risknout,“ odvětil Duran. „Ale možná byste i vy mohli ocenit dobrého střelce.“

„Budiž,“ prohodil Nolan. „Jeďte s námi, vedle vozu.“

Duran a Stella Bayardová nechali své koně kráčet dál a zmizeli Kirbymu Laneovi ze zorného pole.

Posadil se, zavřel oči a zády se opřel o studenou stěnu.

„Kdo to byl?“ zeptal se McCarty. V jeho hlasu byla nedůvěra.

„To byl muž, který se mě už dvakrát pokusil zastřelit,“ poznamenal Kirby Lane, aniž by otevřel oči. „Pojede s námi na sever.“

„Myslíš, že nás doprovází jen proto, že tě chce odkrouhnout?“ McCarty se neklidně pohnul. Sláma zašustila, jeho boty škrábaly na podlaze.

„Je to možné. Budu se muset snažit, abych byl pořád v Nolanově blízkosti, pokud nechci, aby mě ten chlápek odpravil.“

McCarty něco zamumlal. Potom se zeptal: „Je sám?“

„Ne, je s ním žena.“

„Žena?“ McCartyho hlas byl výmluvnější než všechna slova. „To je dobré.“

Usmíval se, když Kirby Lane otevřel oči a pohlédl mu do tváře. Pak zavrtěl hlavou.

„Žena? To je dobré. Ano, to je dobré. Je hezká, příteli? Pověz mi, je hezká?“

Kirby Lane zatnul v bezmocném hněvu pěsti. Musel zavřít oči, aby se ovládl. Náhle se mu před očima vybavil obraz jeho ranče. Viděl zakrvácenou mrtvolu Helen a slyšel její hlas, když šeptala: „Má na tváři ohavnou jizvu.“

Povoz sebou trhl a Kirby Lane se probral. Opřel se o stěnu. Pomalu se zbavil hrůzy, která se ho zmocnila.

Duran byl tedy poblíž a v této chvíli byl nebezpečnější než John McCarty.

+ + + + +

Dlouhé hodiny jeli na sever. Slunce stoupalo. Kirby Lane to poznal podle toho, jak se posunoval světlý čtverec světla pronikajícího tam zamřížovaným okénkem na podlaze vozu. A čím více slunce stoupalo, tím větší tam bylo vedro. Připadalo jim to, že se vzduch pod dřevěnou stěnou vozu vaří. Muži tam mlčky seděli s rozepnutými košilemi. Pot jim stékal do očí. Vzduch byl tak štiplavý, že skoro nemohli dýchat.

Povoz poskakoval po nerovné zemi. Zajatci hleděli před sebe. Nebyli schopni se pohnout, jelikož pohyb by znamenal jen další pocení. Vedro je vysilovalo.

Voda. Myšlenka na ni jim způsobovala velkou trýzeň. Škvírami ve stěnách dovnitř pronikal prach, který se usazoval na jejich zpocených tělech a mučil je. Měli červené oči. Dýchali sípavě a s otevřenými ústy. Měli opuchlé rty, všechny je bolel jazyk.

V poledne dorazili k úzkému potoku mezi keři ocotilla a písečnými břehy. Vězeňský vůz zastavil ve stínu skupiny saguár.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Tom Vaughn, aby jim odemkl řetězy.

Po jednom vyšli ven, skočili na zem a několik minut leželi, než byli schopni se posbírat ze země a přivléct se k vodě. Klesli na břeh a ponořili hlavu pod vodu. Pak tam ochable a nehybně leželi na bílých kamenech a dívali se na sebe.

Kirby Lane byl jediný, kdo seděl. Posadil se opodál. Nolan stál s puškou několik kroků za nimi. Vedle něj stála Stella Bayardová. Upřeně hleděla na Kirbyho Lanea, jako by mu chtěla něco říct.

Po chvíli Kirby Lane vstal a vrávoravě šel k povozu. Tam se posadil do stínu a zády se opřel o velké, železem pobité kolo. Hlavu měl mezi loukotěmi.

Vaughn, který nožem čistil kopyta jednoho koně, přivedl zvíře k potoku, aniž by si ho všímal. Muž bez koně by v této poušti dozajista neutíkal. Nemohl by se tam nikde skrýt.

Kirby Lane na něj hleděl, pak zavřel oči a začal klímat.

Nevěděl, jak dlouho tam seděl. Vtom na něj dopadl stín. Otevřel oči a vzhlédl. Nad ním stál Jim Duran.

Jeho tvář byla bledá a průhledná jako vosk. Tekly po ní kapky potu. Jeho tmavé oči se leskly jako v horečce a jeho suché rty se pohybovaly, když mluvil sám k sobě.

„Chcete mě odpravit?“ zeptal se Kirby Lane. „To bych být vámi nedělal, Durane. Jinak odtud pojedete tímto povozem.“

Duran se k němu sklonil. „Mohl bych říct, že jste mě napadl.“

„Tímto?“ Kirby Lane napjal řetěz mezi rukama. „Tomu by nikdo nevěřil.“

„To se uvidí,“ zamumlal hráč. „Kdo by chtěl dokázat, že to nebylo tak, jak řeknu?“

„Už jste to dvakrát zkusil, Durane. Proč mě chcete oddělat? Předtím jsem vás nikdy neviděl.“

„A já se postarám, abyste mě už nikdy neuviděl. Zastřelím vás. Teď a tady.“

„Pak si budete muset pospíšit, než se vrátí Elmo Nolan. Proč to neuděláte?“

„Kdo říká, že to neudělám?“ Duran na něj hleděl.

Sáhl si zdravou levou rukou pod kabát a vytáhl Navy kolt ráže 36. Palcem natáhl kohoutek. Mířil Laneovi přímo na tvář.

Kirby Lane vzhlédl z hlavně do hráčových očí. Měl pocit, že Duran to teď zmáčkne.

V tom okamžiku kdesi praskla větev. Duran se ohlédl, hned se však otočil ke Kirbymu Laneovi, když se pohnul.

Náhle vedle vězeňského vozu stála Stella Bayardová. Pohlédla na kolt v Duranově ruce. Její krásná tvář se zkřivila.

„Nolan jde,“ řekla. „Sledoval tě, jaks šel za ním.“ Kývla na Kirbyho Lanea. „Chceš, aby tě tu takto našel?“

Duran se kousl do spodního rtu. Jeho tvář se leskla jako pergamen. Těkal pohledem mezi Kirbym Lanem a Stellou Bayardovou, jako by se snažil zjistit, zda se tajně nedomluvili. Křečovitě se zašklebil.

Potom si rychle dal revolver pod kabát a šel za vůz.

„Opravdu sem jde Nolan?“ zeptal se Kirby Lane.

Stella hleděla za Duranem, kterého on už nemohl vidět. Několik vteřin to trvalo, než odpověděla: „Ne. Ještě pořád stojí na břehu. Ale Jim by vás zastřelil, kdybych tomu nezabránila.“

„Díky,“ klidně řekl a opět se opřel o loukotě kola.

„Nolan včera večer tvrdil, že jste uprchlý jižanský záškodník. Je to pravda?“

„Ne.“

„Říkal, že vás ve Fort Crittendenu pověsí.“ Nic na to neřekl. Chvíli čekala, načež dodala: „Někdo vám musí pomoct utéct.“

„Vy?“

„Proč ne?“

„Jak to chcete udělat?“

„Mám kolt.“

„Kde?“

Vyhrnula si kabát, který měla na sobě, i když bylo vedro. Na slunci se zaleskl malorážní Smith & Wesson.

„To by přece mělo stačit k tomu, abych vám mohla umožnit útěk,“ řekla tiše a rychle.

„Co mám za to udělat?“

„Vzít mě s sebou.“

Čekal něco jiného. Řekl jí to: „Myslel jsem si, že po mně budete chtít, abych zastřelil Durana.“

„Když to bude nutné – když mi nenechá jinou možnost – ano. Pojďte se mnou, Kirby. Stanou se z nás boháči.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, jak to říkám. Stanou se z nás boháči. Můžeme spolu odjet na východ nebo na Mississippi. Nebo na bohatý jih s jeho bavlníkovými plantážemi a rezidencemi.“

„Jih bude ve válce poražen, slečno Bayardová,“ prohodil.

„Pak pojedeme na sever. Máme dvě stě tisíc dolarů, Kirby.“

„Jimu Duranovi se to příliš líbit nebude, předpokládám. Má revolver. A já mám na rukou řetězy.“

„A když vám dám tento kolt?“ Její hlas zněl svůdně. „Pokud se nám postaví do cesty, zabijte ho.“

„Musíte ho velmi nenávidět. Je slepý, že si toho nevšiml?“ otázal se.

„Muž je někdy slepý, když jedná s ženou. Kirby, nemáme moc času. Každou chvíli se může vrátit Nolan s ostatními. Slibte mi, že mě vezmete s sebou, a já vám dám tento revolver.“

„A když to neudělám?“ zeptal se, zatímco pozoroval její obličej, aby mu neunikla její reakce.

„Musel byste být hlupák. Ale to nejste. Jim je hlupák, vy ne.“

Vytáhla Smith & Wesson zpoza širokého koženého opasku, jenž jí držel jezdeckou sukni, a potěžkala tu zbraň v ruce.

„Ne,“ klidně řekl. „Neudělám to. Jestli hledáte muže, který zabije Durana, pak nechoďte za mnou.“

Pohlédla na něj a pouze pomalu si uvědomila, že to myslí vážně. Její krásný obličej se zkřivil.

„Viděla jsem muže s jizvou ve tváři. Udělal jste chybu, když jste mi pověděl, že ho hledáte. Když mu řeknu, že ho hledáte, udělá všechno, jen aby vás odpravil.“

„Jak by to udělal?“ prohodil. „Nemá zbraň a má svázané ruce.“

„Znám takové, jako je on. Nepotřebuje zbraň. Ten vás zabije i se svázanýma rukama.“

Kirby Lane na ni mlčky hleděl. Byla to žena, ale měla vůli jako muž a Kirby Lane pochopil, že se odhodlala a že se nezastaví. Hledala muže, který by za ni bojoval, a z nějakého důvod se domnívala, že to je on. Udělala by všechno, jen aby ho získala. Její slova dokazovala, že je nebezpečná a že mohla být ještě nebezpečnější. Bojovala sveřepý boj o to, co chtěla mít, ať už to bylo cokoli.

„Vy troubo!“ zavrčela, když zavrtěl hlavou. „Co jste to za kreténa? Jestli vás nezabije muž s jizvou ve tváři, tak to udělá Jim Duran. Máte jenom jedinou šanci, Kirby. Udělejte to, co po vás chci. Pokud budeme společně bojovat, tak se nám to musí podařit. Učiním vás bohatým a šťastným. To nejsou prázdné sliby. Vím, co říkám. Dobře jsem si rozmyslela každé slovo. Je…“

Odmlčela se a pohlédla za něj. Zbledla. Bezděky se otočil, protože uslyšel řinčení řetězu o železný ráfek kola.

John McCarty stál u rohu vězeňského vozu. Z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst. Těkal pohledem mezi Kirbym Lanem a Stellou Bayardovou.

Ta se k němu obrátila zády. Aniž by pohlédla na Kirbyho Lanea, šla kolem povozu pryč.

„Nolan jde,“ hlesl McCarty. „Vrátím se, až zmizí.“

Pohled jeho očí nic neprozrazoval. Kirby Lane se ptal, jak dlouho stál McCarty vedle povozu a co slyšel. Stella Bayardová mluvila hodně nahlas. Pokud něco skutečně slyšel, pak to neprozradil jediným pohledem, jediným cuknutím ve tváři. Jeho rysy byly strnulé. Řetězy, které visely na jeho ochablých rukou, při každém kroku řinčely.

Kirby Lane se sklonil a podíval se za ním pod vozem. McCarty naháněl děs. Pokud vyslechl jen pár slov jeho rozhovoru se Stellou Bayardovou, stal by se nevypočitatelným jako postřelené dravé zvíře.

Dopadl na něj stín a tak se otočil. Stál tam Nolan s parkerovkou pod paží. Tvář lovce lidí byla stejně zachmuřená jako ta McCartyho.

„Proč nejsi u řeky? Bude to trvat dlouho, než zase dostanete vodu. Nemáš žízeň?“

Kirby Lane neodpověděl.

Nolan ho kopl. „Neslyšels?“

„Slyšel.“

Nolan si ho měřil pohledem. Pak si sáhl do kapsy vesty a vytáhl dvě uválené cigarety.

„Tady!“ Hodil Kirbymu Laneovi jednu do klína. „Pozorovals McCartyho. Viděl jsem to. Máš k tomu důvod. V Oro Blanco se vypráví, žes krátce předtím, než jsme tam přijeli, zastřelil jednoho muže. Byl to jeden z McCartyho mužů – Vega Chandler.“

Kirby Lane škrtl sirkou o železný ráfek a zapálil si cigaretu.

„Nechceš mi odpovědět?“ zeptal se Nolan. „Prosím. Ve Fort Crittendenu to z tebe vytáhnou.“

Objevil se vedle něj Winston. „Musíme vyhrabat přední kola, Elmo. Zabořila se do toho zatraceného písku. Nemůžeme odjet. Musíme ta kola vykopat.“

„Přines lopatu,“ poznamenal Nolan, aniž by spouštěl z očí Kirbyho Lanea.

Když Winston zmizel, dodal: „Dávej si na McCartyho pozor. Ještě dva lidé kromě mě a tebe vědí, žes zastřelil Vegu Chandlera. Je to hráč a jeho žena, lépe řečeno, žena, která ho doprovází. Nenávidí tě. Co by se stalo, kdyby se McCarty dozvěděl, žes zastřelil Chandlera? Už jsem zažil, jak se zajatci v řetězech odkrouhli navzájem.“

Odmlčel se, když přišel Winston s lopatou. Pak řekl: „Přiveď sem McCartyho. Bude kopat s ním.“

Sebral Winstonovi lopatu a hodil ji Kirbymu Laneovi k nohám, načež o krok ustoupil a namířil na něj.

„Dělej, začni kopat!“ zvolal. „Vyhrabte ta kola. Pospěšte si!“

Winston se vrátil s McCartym a Kirby Lane vstal. Společně přišli k pravému přednímu kolu a začali odhazovat sypký písek.

Kirby Lane cítil Nolanův pohled. Slyšel, jak řekl: „Dávej na ně pozor, Tome. Já…“ Potom se odmlčel.

Kirby Lane vzhlédl. Nolan hleděl na druhý břeh potoka.

Mezi keři mesquity stáli jezdci a hleděli na ně. Bylo jich pět.

„Coyoteros!“ procedil Nolan mezi zuby. Winston zvedl pušku, ale Nolan mu sklonil hlaveň.

Apači se ještě stále nehýbali. Pouze polední vítr povíval hřívami jejich koní a péry na jejich oštěpech. Na slunci se blyštěly stříbrné šperky. Dva jezdci měli v rukou armádní pušky. Jejich snědé obličeje se silně vystouplými jařmovými kostmi se podobaly maskám.

„Nikdo nebude střílet,“ zamumlal Nolan. „Kdyby na nás chtěli zaútočit, tak už by to dávno udělali.“

„Jsou vyzbrojení puškami,“ pomalu řekl Vaughn.

„Jenom dva z nich. Ti pro nás nebudou nebezpeční, pokud nás nevylákají do pasti.“

Apači se ještě stále nehýbali. Nedůvěřivé černé oči v plochých, širokých obličejích pozorovaly muže na druhém břehu potoka. Vítr povíval jejich vlasy. Když se nehýbali, vypadali hrozivě.

Vtom jeden z nich zvedl pušku do výše ramen, otočil koně a jel mezi mesquitami pryč. Jeho druhové ho následovali.

„Nevěřím, že zmizeli,“ řekl Vaughn, když odjeli. „Viděli naše koně. Pokusí se je ukrást.“

„To je možné,“ odpověděl Nolan. „Porozhlédnu po druhém břehu. Bylo by to zatraceně nepříjemné, kdyby jsme s těžkým vozem upadli do léčky.“

Na druhém břehu se vznášel ve vzduchu prach. Apači nebyli vidět. Jediný zvuk, který slyšeli, bylo zurčení vody.

Nolan hodil Tomu Vaughnovi svou parkerovku.

„Dej mi springfieldku,“ poznamenal. „Z koně se s tou zatracenou brokůvkou střílet nedá. Vezmi si ji ty.“

„Já bych tam sám nejezdil,“ namítl Vaughn. „Mám tě doprovodit? Matt může hlídat zajatce. Jeden nestačí, pokud nebudou zase přikovaní ve vozu, Tome. Zůstaneš tu s parkerovkou.“

Kirby Lane přestal kopat a pohlédl na Nolana, který přišel ke svému koni a chopil se uzdy.

„Kopejte dál!“ ostře řekl Vaughn.

McCarty neznatelně kývl na Lanea a znovu začali kopat.

Vaughn stál s puškou pod paží vedle nich a hleděl na Nolana, jenž mezitím vylezl do sedla koně a pomalu jel k potoku. Uzdu volně držel v levé ruce. V pravé měl karabinu, kterou se opíral o stehno.

Vyjel, aniž by se kryl. Vjel do vody a zamířil k druhému břehu. Zpod kopyt jeho koně stříkala voda. Dorazil na druhý břeh, vyjel po svahu a zapřel se o třmeny.

Kirby Lane přestal kopat. Opíral se o lopatu a hleděl na Nolana. Každým okamžikem čekal výstřel, který by Nolana srazil ze sedla, ale zůstalo ticho. Vypadalo to, že tam nikdo není. Apačská horda se stáhla.

Všichni hleděli za jezdcem, který projel mezi kopci. Se springfieldkou v pravé ruce zmizel za keřem a pak se znovu objevil. Jel velkým obloukem.

Kirby Lane odtrhl pohled od něj a podíval se na McCartyho, který stál vedle něj a v jehož očích se jiskřilo. Cítil, že McCarty má něco za lubem. Měl už teď varovat Vaughna a Winstona?

Neměl tušení, kdy se to stane. Když se to dozvěděl, už bylo pozdě.

Kirby Lane vyšel z prohlubně, ve které kopali, když McCarty vrazil lopatu do písku. Vaughn, který stál s brokovnicí v rukou vedle něj, si všímal jenom Nolana, který za potokem projížděl mezi mesquitou.

Kirby Lane si rukávem otřel obličej. Stále měl na sobě těžký kabát, který si kvůli želízkům nemohl svléct. Když sklonil ruku, uviděl, jak se Kenna pomalu plíží ke kozlíku vozu, na němž seděl Winston, jenž měl pušku položenou na kolenou a hleděl na druhý břeh.

V té chvíli se to stalo. Šlo to tak rychle, že Kirby Lane ani neměl čas otevřít ústa k výkřiku. Očekával, že McCarty ho do toho plánu zasvětí. Ale buďto mu nevěřil, nebo jednal bez příprav.

„Larry!“ zvolal.

Kenna vyskočil a pokusil se strhnout Winstona z kozlíku. Při tom mu sklouzla bota na loukoti, minul Winstonovu ruku a zřítil se na zem.

Vaughn se otočil, když uslyšel výkřik. Trhl parkerovkou. Příliš pozdě. McCarty ho švihl řetězem po nohou.

Vaughn ztratil rovnováhu a svalil se na bok. Při tom bezděky pustil pušku, aby dopadl na ruce.

McCarty vyskočil z prohlubně a vrhl se na zástupce. Levou rukou mu omotal řetěz kolem krku a pravou mu vytáhl revolver z pouzdra.

Winston, který ještě pořád stál na kozlíku, nemohl střílet, aniž by zasáhl Vaughna. Měl seskočit z vozu a krýt se, jenže všechno se to odehrálo příliš rychle. Už neměl možnost o tom přemýšlet.

McCarty bleskově prostrčil ruku s koltem pod Vaughnovou pravou paží a vypálil.

Winston byl těžkou kulkou sražen na dřevěnou stěnu vězeňského povozu. Puška mu vypadla z rukou. Pokusil se chytit stěny a pootočil se, avšak potom se skácel do písku.

Kirby Lane se otočil, aby zaútočil na McCartyho. Zabiják však byl znovu rychlejší. Vaughn se pokusil sevřít jeho ruku pod paží, pak se snažil otočit a chytit ho za zápěstí, aby od sebe odtlačil hlaveň revolveru. Vtom třeskl výstřel.

Vaughn se skácel na zabijáka. McCarty ustoupil a nechal ho spadnout do prachu.

Potom vzhlédl na Kirbyho Lanea.

V McCartyho očích se jiskřilo. Lane se zastavil. Hlaveň pětačtyřicítky mířila přímo na něj a ukazováček byl na spoušti.

Oba muži na sebe hleděli přes tu zbraň. Kirby Lane věděl, že McCarty by ho oddělal, než by k němu přiběhl. Kulka by byla rychlejší než on.

V té chvíli Kenna zvolal: „Dávej pozor, Johne! Nolan se vrací!“

Kenna stál vedle Durana se springfieldkou v ruce.

Kirby Lane a McCarty se otočili ve stejné chvíli. Nolan pobodl valacha.

V ruce držel pušku. Očividně chtěl přejet na tuto stranu potoka.

McCarty bleskově strčil kolt za pás kalhot. Přiběhl k parkerovce, klekl si, vzal ji a namířil na jezdce, který nyní přijel k potoku. Zmáčkl to ve chvíli, kdy Nolan vjel do vody.

Parkerovka zaduněla. Vznášel se tam kouř. Nolan v posledním okamžiku nechal koně vzepnout a valach proto koupil dávku olova do hrudi.

Sekané olovo rozsekalo hnědou kůži. Bylo slyšet pronikavé řehtání. Zvíře chvíli stálo na zadních a předníma kopalo do vzduchu, načež se naklonilo na stranu a skácelo do vody. Nolan byl vyhozen ze sedla a dopadl do písku. Puška mu spadla do vody.

Vyskočil a s hlavou vtaženou mezi rameny běžel po břehu k nejbližšímu kopci. Byl pomalý a vlekl za sebou pravou nohu. McCarty na něj zacílil a vystřelil. Zpětný ráz mu trhl puškou. Netrefil. Za Nolanem vyletěl ze země prach.

Nolan se za keřem vrhl k zemi. Kirby Lane viděl jeho hlavu, ramena a pravou ruku s koltem mezi zaprášenými zelenými větvemi mesquity.

McCarty pustil vystřílenou pušku, vyskočil na nohy a vytáhl kolt z opasku. Přiběhl ke Kennovi, chytil Stellu Bayardovou za rameno a otočil ji k sobě. Přitiskl jí revolver k hlavě. Kirby Lane viděl, jak natáhl kohoutek.

Jim Duran stál skloněný vedle Kenny, jenž na něj mířil puškou. Jeho bledý obličej vypadal přízračně. Dýchal otevřenými ústy.

„Nolane!“ zabručel McCarty. „Nestřílej, slyšíš? Jestli vystřelíš, sejmeme tohoto muže a tu ženu! Znáš mě. Víš, že to není planá výhrůžka. Celou dobu budu mířit té ženě na hlavu. Jestli vystřelíš, zmáčknu to. A Larry oddělá toho muže.“

Pomalu, s koltem přitisknutým k hlavě Stelly Bayardové, kráčel pozpátku k vězeňskému vozu. Kenna šel za ním s Duranem.

Kirby Lane se nehýbal. Pro Nolana by nebyl problém ho trefit. Nevěděl, jak by zástupce reagoval, kdyby se rozběhl.

Za povozem přinutil McCarty ženu, aby si klekla. Teď by nemohla rychle utéct. Mávl na Kirbyho Lanea hlavní revolveru.

„Přiveď koně!“ prohodil tak nahlas, že to Kirby Lane mohl slyšet. „Potřebujeme dva tažné koně pro tu ženu a toho muže. Vezmi si Winstonův nůž a přeřež řemínky. Potom sem přiveď koně.“

Kirby Lane rychle pohlédl na druhý břeh. Nolan zmizel. Možná jen odběhl jinam a číhal teď za jiným kopcem.

Vydal se k Winstonovi. Zástupce byl mrtvý. Uprostřed hrudi se mu leskla skvrna. Jeho oči hleděly k nebi.

Vzal mu zavírací nůž a přeřezal postroje koní. Rychle vybral jednoho hnědáka a jednoho appaloosu, oba to byli silní koně s širokými plecemi. Společně s koňmi, kteří patřili Buranovi, Vaughnovi a Stelle Bayardové, je vedl k okraji povozu, kde je přivázal.

„Teď přines pušky a kolt, ale přines i nábojové opasky,“ řekl McCarty. „Neměj obavy, Nolan nebude střílet. Ví, že bychom je oba zastřelili před jeho očima, kdyby na nás zaútočil. Dělej, přines pušky, přines je sem.“

Kirby Lane vzal brokovnici, pak zpod Vaughna vytáhl jeho zbraňový opasek a to samé učinil s Winstonovým opaskem.

Celou dobu čekal, že Nolan něco podnikne, ale panoval klid.

S vědomím, že má Nolana za zády, šel k vězeňskému vozu. Ostatní čtyři vězňové, kteří před apačskou hordou utekli od potoka a vrhli se na zem, když třeskly výstřely, pomalu vstali.

„Zůstaňte, kde jste!“ zvolal na ně McCarty a namířil na ně revolver, když šli k povozu.

Giff Lasky zvedl ruce. „Nenechej nás ve štychu, McCarty. Vezmi nás aspoň se zbylými koňmi…“

Třeskl výstřel. Bezděky ucouvl, když se kulka před ním zavrtala do písku. Nevěřícně hleděl na McCartyho, z jehož koltu stoupal šedý dým. Potom se jeho tvář zkřivila, když pochopil, co má McCarty v úmyslu, a sevřel řetězy.

„Ty pse!“ zavrčel. „Nechej nás aspoň za povozem, než odjedete!“

„Zůstaňte, kde jste,“ odvětil McCarty. „Mám v revolveru ještě tři kulky. Stačí udělat krok a jednou z nich ti provrtám hlavu.“

Kirby Lane velice dobře chápal, o co McCartymu jde. Pokud by se těm čtyřem zajatcům nepodařilo uprchnout, musel by je Nolan nejprve přivézt zpět do Oro Blanco. To by ho stálo čas, rozhodující hodiny, během kterých mohli uprchnout.

Giff Lasky s ostatními to věděli také. Laskyho tvář byla zkřivená bezmocným hněvem. Přesto se neodvážil jít k povozu. Znal McCartyho, věděl, že by hned střílel.

Kirby Lane podal McCartymu pušku a zbraňové opasky. Zabiják si jeden z nich připásal a druhý hodil Kennovi.

„A já?“ zeptal se Kirby Lane.

McCarty, jenž zapnul přezku opasku, na něj krátce pohlédl.

„Ty žádnou zbraň mít nemusíš,“ řekl, zatímco vyklopil bubínek revolveru, vysypal prázdné nábojnice a vložil do komor nové náboje. „Larry a já se postaráme, aby se ti nic nestalo. Můžeš si vzít jednoho tažného koně.“

Ještě jednou vzhlédl, když zaklopil bubínek koltu a protočil ho. Sklebil se. Tento škleb mohl znamenat mnohé. Kirby Lane se znovu ptal, co McCarty ví. Pokusil se mu to vyčíst z očí, ale zabiják se obrátil, jako by si toho všiml.

Vzal dvouhlavňovou brokovnici, odvázal uzdu Duranova zvířete z kola a než nasedl, otevřel sedlové kapsy Vaughnova koně a prohledal je. Našel balíček nábojů do brokovnice, ráže F. Nabil jimi pušku.

„Na koně!“ zvolal. „Máme před sebou dlouhou cestu.“

Kenna, jenž vytáhl botu ze třmenu Vaughnova koně, se otázal: „Kam?“

„Jeďte za mnou,“ odpověděl McCarty a vyšvihl se do sedla.

Stella Bayardová dostala svého vlastního koně, zatímco Kirby Lane a Duran si museli vzít jedno z tažných zvířat. Hráč do sedla appaloosy s postřelenou rukou nemohl vylézt sám, Kirby Lane mu musel pomoct, zatímco McCarty se rozhlížel po Nolanovi.

Vtom zaduněla parkerovka. Sekané olovo proletělo keři mesquity. McCartyho kůň se začal točit. Tvrdým trhnutím uzdy ho McCarty zkrotil, zapřel se o třmeny a pohlédl přes potok. Naproti se nic nehýbalo. Kousky listů se snášely k zemi.

McCarty mávl rukou a potom otočil koně.

„Ty pojedeš jako poslední!“ zabručel na Kennu a kopl koně patami holínek do slabin. Zvíře téměř hned začalo cválat.

Stella Bayardová a Duran jeli za ním, pak Kirby Lane. Jako poslední jel Kenna.

Když se Lane ještě jednou otočil v sedle, uviděl, že Giff Lasky s ostatními zajatci se rozběhli, jako by chtěli odjíždějící jezdce dohnat. Vedle povozu se zastavili. Vypadalo to, že pochopili, že to nemohou dokázat.

„McCarty, ty pse! Ty špinavý pse!“ řval za nimi Lasky. „Chcípni, ty pse!

Chcípni!“ Rozvzlykal se a padl na kolena vedle kola povozu. Hleděl za těmi jezdci, kteří cválali pryč s oblakem prachu za sebou.

O několik minut později přijeli k vyschlému korytu, arroyu, a s klapáním kopyt se vydali po šedém štěrku. Kaktusy porostlé svahy byly tak vysoké, že jezdci mezi nimi zmizeli.

McCarty neustále pobízel koně. Po několika minutách zabočil a vyjel na místě, kde nerostly kaktusy, do svahu. Aniž by se ohlížel, jel dál. Koni kapala od huby pěna. Jeho srst se leskla potem. McCartymu to bylo jedno. Zapřen o třmeny cválal polopouští.

+ + + + +

Dorazili do toho města, když už se začalo smrákat. Bylo to město duchů. Sestávalo z přibližně tuctu domů, chat a cihlových chaloupek, které stály podél zaprášené ulice. Mezi domy se kutálely keře mesquity, jejichž kořeny ulomil vítr.

V oknech, pokud tam ještě byla, se nesvítilo. Ve větru dveře jednoho domu bily o stěnu. U zdí byly stopu vysoké návěje písku. Vítr šelestil v rozbitých oknech, zhroucených střechách a rozpadajících se dřevěných stěnách. Jeho kvílení se ozývalo městem.

Na severu a na východě se tyčily nafialovělé hory. Kolem města rostly keře a saguáry. Koně kráčeli mezi zchátralými domy. Město působilo ponuře. Obloha byla bez mráčku a tmavla. Blížila se noc, která však nepřinesla žádné ochlazení, žádnou úlevu. Ve vzduchu bylo napětí, které nikomu nedovolilo vydechnout.

McCarty zastavil svého koně před jedním poněkud zachovalým cihlovým domem, jehož okna byla rozbitá a jako by nepřátelsky hleděla na ty jezdce. V ruce držel brokovnici.

Palci si hrál s kohoutky.

„Zůstaneme tu přes noc,“ řekl, přehodil nohu přes rozsochu sedla, druhou vytáhl ze třmene a slezl z koně.

Lany Kenna pokrčil rameny. „Pěkné doupě. Tady se ráno probudíš a pod košilí budeš mít hada. Raději spím venku pod stromem. Toto se mi nelíbí, Johne.“

„Neptal jsem se tě, jestli se ti to líbí,“ zamumlal McCarty a pohlédl na domy. Potom poznamenal: „Na tomto břehu potoka je to jediné místo, kde můžeme najít vodu.“

Poodešel a pozorně se rozhlédl po ulici.

„Krom toho jsme tu v bezpečí před Apači. Od té doby, co jsem u potoka viděl Coyoteros, jsem neklidný.“

Mávl na Durana a Stellu Bayardovou hlavní své pušky. „Sesedat!“

Duran slezl ze hřbetu appaloosy, který nebyl osedlaný, a pokusil se pomoci Stelle Bayardové.

McCarty ho však odstrčil, hodil parkerovku Kennovi, chytil ženu kolem pasu a sundal ji z koně.

Chvíli stáli tváří v tvář a Kirbymu Laneovi se zdálo, že se jí zajiskřilo v očích.

Pak se McCartyho pustila a odhrnula si vlasy z čela.

„V tomto domě budeme nocovat. Přivedeme tam i koně. Okna a dveře zakryjeme sedlovými pokrývkami, ať ven neproniká světlo.“

Kirby Lane sesedl. Cítil se po útrapách té dlouhé jízdy celý domlácený. Znaveně se opřel o zpoceného koně.

Potom řekl: „Musíme se nějak zbavit těch želízek, McCarty.“

Kenna přikyvoval. „Nerad bych v rozhodující chvíli zůstal někde viset s tím zatraceným řetězem, Johne.“

„Tam vepředu je kovárna,“ poznamenal McCarty. „Potřebujeme kladivo, majzlík a kovadlinu.“

S koňmi se vydali ke kovárně. Ta budova byla polorozbořená.

McCarty kopl do jedné bedny s nářadím. Sklonil se a vzal majzlík a těžké kladivo, potom šel ke kovadlině a postavil se tak, že viděl na všechny, kdo byli v té otevřené kovárně. Kenna položil ruce na kovadlinu. Přiložil k řetězu majzl a kladivo začalo bušit. Po několik úderech byl zámek jednoho želízka rozbit, o něco později se s řinčením rozletěl druhý.

Kenna zahodil řetěz a promasíroval si zápěstí, která měl pořezaná a rozedraná od ocelových náramků. Rozpřáhl ruce a protáhl se.

„To můžeš dělat později,“ řekl McCarty. „Teď rozbij okovy mně.“

Položil ruce na kovadlinu.

Kenna začal bušit do majzlíku, zatímco Kirby Lane se rozhlížel po kovárně. Nevěděl, co se tam stalo. Každopádně to město bylo mrtvé. Vypadalo to jako mexické město. Možná ho přepadli Apači, možná ho jeho obyvatelé opustili, když v roce 1848 smlouvou z Guadelupe Hidalgo připadla Arizona Spojeným státům.

Spatřil mezi nářadím nůž s ořešákovou pažbou. Rychle se otočil. Kenna a McCarty byli soustředění na želízka. Bleskově se sklonil a zvedl ten nůž. Dal si ho do boty. Nato se vrátil ke kovadlině, kde Kenna právě rozbil McCartyho náramky. Řetěz řinčel na udusané podlaze.

„To je lepší,“ řekl McCarty. Masíroval si zápěstí. Kopl řetěz do výhně, v níž už nebyl popel, pouze prach a písek. Vyletělo odtud několik netopýrů, kteří pak poletovali po kovárně. Koně neklidně frkali.

Kirby Lane nastavil McCartymu svá želízka. „Myslím, že teď jsem na řadě já.“

McCarty si dál masíroval zápěstí. Těkal pohledem mezi Kirbym Lanem a Kennou.

„Ty budeš mít okovy dál,“ řekl a zdůraznil při tom každé slovo. „Je mi milejší, když budeš mít řetěz na rukou, než kdybys mi ho omotal kolem krku.“

Kirby Lane na něho rozhořčeně hleděl.

„Co to má být?“ zeptal se. Jeho hlas zněl chraplavě, přestože se snažil, aby zůstal klidný. „Myslím, že bojujeme na stejné straně.“

„Příliš přemýšlíš,“ odpověděl McCarty. „Když jsem bojoval s Vaughnem, u brodu na řece – vzpomínáš si? – taks k nám přišel poměrně rychle. Mohl jsem si myslet, že ne já, ale Vaughn to byl, komus přišel na pomoc. Měl jsem tě na mušce. Mohl jsem tě oddělat.“

Kirby Lane vydržel jeho pohled.

„Nevěříš mi?“ otázal se. „Když jsme leželi ve vozu v řetězech, taks mi věřil.“

„Samozřejmě, že jsem ti věřil. Ale ne moc. O Larrym vím, že je se mnou. Vím to i o tobě? Určitě by tě nepostavili před soud, kdybys Johna McCartyho přivezl přes sedlo, s kulkou v zádech do Fort Crittendenu.“

„Myslím, že jsem dokázal, že stojím na tvé straně. Dělej, rozbij ty zatracené náramky!“

„Ten řetěz budeš mít dál!“ McCartyho obličej byl stejně chladný jako jeho hlas.

Kirby Lane věděl, že by bylo zbytečné, kdyby se znovu pokusil změnit zabijákův názor. McCarty příliš myslel na svou bezpečnost, než aby přistoupil na riziko.

„Vrátíme se k domu, před kterým jsme předtím zastavili,“ řekl. „Přespíme tam.“

Vytáhl brokovnici ze sedlového pouzdra a jako poslední vyšel z kovárny. Přešli ulici a zastavili se před domem, kde měli nocovat.

Kirby Lane pozoroval Jima Durana. Hráč stál vedle svého neosedlaného koně a rozhlížel se, jako by něco hledal. Když si všiml, že Lane na něho hledí, výraz jeho tváře se změnil a rychle se otočil.

McCarty mu vzal kolt a derringer a s postřelenou pravou rukou byl beztak bezmocný. Zdálo se, že to dobře věděl.

Stella Bayardová pohlédla na Kirbyho Lanea, načež sotva znatelně přikývla, jako by mu chtěla něco připomenout. Věděl, co ten pohled a to přikývnutí znamená.

„Larry, zaveď koně dovnitř. Dům je dost velký. Přivaž je vedle sebe ke stěně a potom jdi ke studně pro vodu.“

„To může udělat on,“ řekl Kenna a kývl na Kirbyho, který se lhostejně opíral o koně.

„Neslyšels, co jsem řekl?“ zeptal se McCarty tichým hlasem.

„Sakra!“ zavrčel Kenna.

McCarty na něho upřeně hleděl. „Nechci, aby zůstal byť jen na krátký okamžik nehlídaný, Larry. Proto půjdeš pro vodu. Ale nejdřív přiveď koně dovnitř.“

Kenna chtěl ještě něco říct, ale McCartyho pohled ho umlčel. Rozzuřen si vzal uzdy a šel s koňmi širokými dveřmi dovnitř. Kopyta na udusané podlaze klapala.

Když Kenna vyšel ven a zamířil ke studně, dloubl McCarty Kirbymu do boku brokovnicí.

„Ty půjdeš jako první,“ zavrčel.

Kirby Lane vešel do domu. Byl velký a tmavý. Okny dovnitř pronikalo slabé večerní světlo. V pozadí se pohybovali koně. Byl tam cítit suchý prach, koně a šalvěj. Na podlaze byla coul vysoká vrstva písku.

Duran a Stella Bayardová šli za ním, načež se ve dveřích objevila mohutná McCartyho postava. Přišel ke koním a přesvědčil se, zda jsou dobře přivázaní. Nespouštěl při tom Kirbyho Lanea ani na vteřinu z očí. V pravé ruce držel pušku.

Nolan měl brokovnici zkrácenou na délku předloktí. Rozptyl té zbraně byl proto velký. Stačilo ji jen přibližně namířit na cíl a několik broků již trefilo.

„Posaďte se tam ke stěně!“ Ten příkaz zdůraznil kývnutím hlavní.

Duran se posadil jako první. Po něm Stella Bayardová.

Kirby váhal, než se posadil. Proti parkerovce neměl šanci. Musel čekat. Zda mu McCarty vůbec dá příležitost, však bylo nejisté.

McCarty počkal, až Kenna přinese vědro plné vody. Napojil koně a zase šel ven. Když odešel, přikázal Duranovi, aby koně odsedlal. Hráč mohl použít jen svou levou ruku. Jeho ruce byly zvyklé na karty, koně odsedlával pomalu a nešikovně. Pokaždé, když narazil postřelenou rukou do koně nebo do sedla, zasténal bolestí.

McCarty na něj chvíli hleděl, načež šel ke dveřím a vyhlédl ven. Potom zmizel.

Stella Bayardová si klekla. Kirby Lane jen zavrtěl hlavou.

„Ví, že nevyjdeme ven, aniž bychom se mu dostali před hlavně brokovnice, slečno. Dveře i okna vedou jen na jednu, závětrnou stranu.“

Zůstala na kolenou a hleděla na koně, které odsedlával Jim Duran. Pracoval pomalu. Občas se vyčerpaně opřel o některého z nich, jako by neměl sílu se udržet na nohou.

Vtom se obrátila ke Kirbymu Laneovi a tiše řekla: „Chcete mi pomoct, Kirby?“

Opřel se hlavou o stěnu a zavřel oči. Neznal lepší odpověď.

Opět se ozval její tichý hlas. „Jestli to neuděláte vy, udělá to McCarty.“

Nyní otevřel oči. Klečela vedle něj a hleděla na něj.

„McCarty?“ otázal se, jako by nerozuměl, jako by to musel zopakovat, aby to pochopil.

Přikývla. Pořád na něj hleděla. „Ano. Víte přece, co s vámi udělá?“

„Vím, co udělá, jestli mě prozradíte. Ale vím stejně tak dobře, že to neuděláte.“

„Nevíte, co říkáte,“ odtušila. „Kdybyste mě lépe znal, tak byste tak nemluvil.“ Na jejích chladných rtech se objevil hořký úsměv. Potom dodala: „Spřáhla bych se i s ďáblem, jen abych dosáhla svého cíle, Kirby. Co na to říkáte? Víte teď, s kým máte co do činění? Říkám vám, že budu bojovat všemi prostředky, abych dosáhla toho, co jsem si předsevzala.“

Znovu se opřel hlavou o stěnu a pohlédl Stelle do očí. „Vy chcete Durana vyřídit, to je to, že? A měl bych to pro vás udělat já.“

Pohlédla mu přes rameno, chtějíc se přesvědčit, že Duran je stále u koní. Tu se rysy v její tváři uvolnily a do očí jí vhrkly slzy.

„Strávila jsem mnoho let svého života v saloonech a barech, Kirby. Nenaučila jsem se nic jiného. Jenže tak dobře jako s kartami umím zacházet i s muži. Každý den, který jsem tam pobývala v saloonech, jsem se učila je nenávidět, až jsem měla jediné přání, uprchnout odtud. Každý muž, který by mi slíbil, že mě vezme s sebou – do jiného, lepšího života, by mi byl dobrý. Do života, ve kterém bych už nemusela hrát karty, ve kterém bych už nemusela zpívat na jevištích druhořadých saloonů, do lepšího života, v němž by mě neosahávali opilci. Udělala bych všechno, abych dosáhla toho, co jsem chtěla, života v míru a bezpečí – jak to chtějí všechny ženy.“

„A v této situaci jste potkala Jima Durana?“ zeptal se Kirby Lane, když se odmlčela.

Rozechvěly se jí rty jako dítěti, předtím než se rozpláče, hned se ale ovládla. Hleděla za něj.

„Ano, v této situaci jsem potkala Jima. Slíbil mi to, co mi jiní neslíbili. Proto jsem šla s ním. Znala jsem ho z dřívějška. Pohybovala jsem se od města k městu, po obou stranách hranice, jednou tady, podruhé v Mexiku. Při tom jsem několikrát narazila na Jima. Pochopil, že chci pryč z tohoto života, a nabídl mi, že mi pomůže, když…“

Tu se odmlčela, jako by toho řekla příliš mnoho.

„Proč ho teď nenávidíte?“ otázal se. „Je to přece muž, na kterého jste čekala.“

„Ten určitě ne,“ odpověděla. Pohlédla mu do očí. Několik vteřin na něj hleděla, jako by chtěla uhádnout jeho myšlenky, načež dodala: „Nevěděla jsem, jak těžké je rozloučit se s minulostí. Jim je součást této minulosti. Teprve, když jsem s ním odjela, mi začalo docházet, že nikdy nebudu svobodná, pokud bude Jim se mnou, protože patří k mé minulosti tak jako mé vzpomínky. Mohla jsem se pokusit zapomenout – obelhávat sama sebe. Ale když vidím Jima, tak se mi všechno vybaví, všechno, co mě ničí.“

Hleděla před sebe, opírala se o stěnu. Kolem obličeje měla tmavé vlasy.

Její pohled byl upřen kamsi do daleka. „Když jsem to pochopila, začala jsem ho nenávidět a bát se ho. Jeho doteky se pro mě staly nesnesitelnými. Pokusila jsem se od něj odejít, ale nedovolí mi to. Myslí si, že má na mě právo, právo na můj život. Dělá všechno, jen aby mě mohl ovládat, abych na něm byla závislá. Připravil mě o mou svobodu. Jsem víc zajatcem své minulosti než kdy předtím. Proto vím, že se ho musím zbavit. A je mi jedno, jak. Musím být svobodná, abych mohla dýchat, abych mohla být znovu sama sebou.“

„Dopouštíte se chyby,“ zamumlal. „I kdybyste nalezla muže, který by vás osvobodil od Durana, potom byste zase nenáviděla tohoto muže, protože byste se cítila svázaná s ním. Byl by to začátek bludného kruhu. Tímto způsobem se neosvobodíte.“

„Jsem na tom tak, že už na to nemyslím, Kirby,“ řekla hlubokým hlasem. „Všechno mě nutí k tomu, abych se Jima Durana zbavila. Použila bych všechny prostředky. To už jsem vám řekla. Už nemůžu. Zešílela bych. Takto to nemůže pokračovat. Nemám sílu v tom pokračovat.“

„A co si počnete, až Duran s vámi nebude? Chcete se vrátit do saloonů?“

„Ne. To už není nic pro mě. A nebudu to mít zapotřebí. Jim mluvil o penězích. Vím, že má asi dvě stě tisíc dolarů, rozumíte? To by mně a vám stačilo, Kirby.“

„Kde jsou ty peníze? V sedlových kapsách být nemohou, ty prohledal McCarty. Nosí je pod košilí?“

Natočila hlavu tak, že na něj mohla pohlédnout. „Ne, jsou tady, v tomto městě.“

„Tady?“

„Ano. Jeli jsme sem. Proto jsme se přidali k těm zástupcům.“

„Odkud Duran toto místo zná?“

„Už tu jednou byl. A zde ukryl ty peníze. Nevím, kde. Ale vím, že je to tady. Pověděl mi to.“

Kirby Lane rychle pohlédl na Durana, jenž odsedlával posledního koně. Potácel se a zdálo se, že se dokáže udržet na nohou jen s vypětím všech sil.

„Jak se sem dostal?“

„Přijel sem s Hunterovými a Sibleyho konfederovanými. Po bitvě u průsmyku Glorietta dezertoval. Nevím, kde vzal ty peníze. Tvrdil, že je vzal jednomu yankeeskému důstojníkovi. Jeli na jih a pronásledovali ho, takže ty peníze ukryl tady. Chtěl počkat, až se usadí prach, aby se pak vrátil. Často mi o těch penězích vyprávěl. Vždycky, když jsem ho chtěla nechat, mě tím přiměl zůstat. Ví, že nemám ani vindru a že ty peníze potřebuju.“

Kirby Lane pochopil. Chtěla ty peníze, ale chtěla pouze je. Ať už Duranovi vyčítala cokoli, šlo jí jen o peníze. Peníze, které jí měly přinést nezávislost, s níž by mohla svůj život vést tak, jak by chtěla. A proto se neštítila ani spolupráce s McCartym.

Ptal se jen, jak si to představuje. Nevěděl, jaký je McCarty. Věděl však, že McCarty je chladnokrevný zabiják, na kterého nemá ani žena formátu Stelly Bayardové. To byla největší chyba v jejích počtech. Nebo ve skutečnosti s McCartym mluvit nechtěla? Byla to jen finta, aby ho získala?

Věděla, že je bezmocný a že McCarty by neváhal ho odpravit.

+ + + + +

Ještě než mohl něco říct, se ve dveřích objevila mohutná McCartyho postava. Rychle se rozhlédl po místnosti a vešel dovnitř.

„Ty!“ obrátil se ke Kirbymu. „Vezmi přikrývky a pověs je přes okna a dveře. Ale udělej to tak, aby ven nepronikl ani záblesk.“

Kenna vešel dovnitř a přinesl vědro s vodou. Duran mezitím odsedlal posledního koně a vyčerpaně se posadil ke stěně. Měl horečku. Jeho zpocená tvář byla naprosto bledá. Chvěly se mu rty. Ohryzek mu poskakoval pod napjatou kůží na krku, když polkl.

„Měli bychom stavět hlídky, Johne,“ zamumlal od koní Kenna. „Jestli Apači budou sledovat naše stopy, tak…“

„Sem se nedostanou, Larry. Jsou příliš pověrčiví. Budou se držet od města dál – i kdyby našli naše stopy.“

„Tím si nejsem jistý,“ poznamenal Kenna. „Nerad bych tu zůstal ležet s apačským nožem mezi žebry, Johne. Já jim nevěřím.“

„Pak si vezmi pušku a běž ven. Můžeš sedět venku, dokud ti vítr nevysuší kůži. Dnes v noci bude taková zima, že se skoro nebudeš moct nadechnout.“

Šel ven a vrátil se s náručí dřeva. Kirby Lane mezitím věšel přes okna a dveře přikrývky. Ty neměly pouze bránit tomu, aby ven proniklo světlo, měly též zadržovat teplo v domě.

McCarty naskládal dřevo pod trhlinu ve stropě a zapálil ho. Chvíli se kouř šířil po místnosti, potom však začal stoupat nahoru. McCarty kopl několik klacků do ohně, načež šel ke dveřím, vedle nichž měl opřenou parkerovku, chopil se jí a posadil se naproti Kirbyho Lanea, Stelly Bayardové a Jima Durana. Přivlekl si tam sedlo, posadil se na něj a natáhl si nohy. Nespouštěl z očí Stellu.

„Jak dlouho tu chceš zůstat, Johne?“ nervózně se zeptal Kenna. To město duchů se mu nelíbilo.

Chvíli to trvalo, než McCarty odpověděl: „Vyrazíme zítra ráno, ještě před svítáním. Pak pojedeme oklikou do Santa Rita Mountains. Tak budeme stále krytí, než dorazíme k hranici. Jakmile budeme v Mexiku, jsme v bezpečí.“

Celou dobu, kdy hovořil, upřeně hleděl na Stellu Bayardovou, jako by mluvil jen k ní. Kirby Lane věděl, co se v něm děje.

„Co uděláme s nimi?“ otázal se Kenna a kývl na zajatce.

„To nevím,“ zamumlal McCarty. „Každopádně je potřebujeme, dokud nebudeme za hranicí. Tu ženu vezmeme s sebou.“

Duran jako by se probral z dřímot. Vstal a přivřel oči, jako by chtěl lépe vidět na McCartyho.

„Dejte od ní ruce pryč!“ varoval ho. „Jestli se jí dotknete, oddělám vás.“

„Dej mu co pro to,“ vyhrkl Kenna. Postavil vědro na zem a přistoupil k Duranovi, jako by svůj návrh chtěl uskutečnit sám.

„Nech ho být!“ zavrčel McCarty. „Mám s ním jistý plán. Kdo ví, třeba ho ještě budeme potřebovat. Vezmi si svou pušku a běž ven. Za dvě hodiny tě vystřídám. Ale drž se v závětří domu.“

Kenna vzal springfieldku a přikrčen prošel pod sedlovou přikrývkou ve dveřích.

McCarty odšpuntoval láhev s vodou, načež ji zase zavřel a hodil ji přes místnost Kirbymu Laneovi do klína.

„Už hodiny přemýšlím o tom, kde jsem viděl tvůj obličej,“ řekl. „Odněkud tě znám. Ale možná by pro tebe bylo lepší, kdybych si na to nevzpomněl.“

Kirby podal láhev Stelle. Napila se několik doušků a podala ji Duranovi, který jí ji téměř vytrhl z rukou. Rukama, které se mu třásly žízní, si láhev přiložil ke rtům. Měl silnou horečku.

„Dost!“ tvrdě řekl McCarty. Když Duran láhev nesklonil, hodil po něm půl sáhu dlouhý klacek.

Duran se rozkašlal a pustil láhev. Voda vytekla do písku. Opřel se o stěnu a zavřel oči. Dýchal jen ztěžka.

Stella Bayardová vzala láhev a podala ji Kirbymu. Napil se. Voda sice byla teplá a ne moc čistá, ale pálení rtů ihned polevilo.

„Znáš mé jméno, znáš jizvu v mé tváři,“ dodal McCarty. „Odkud?“

„Všichni tě znají, tebe i tvou jizvu. Máš jméno, které zná každý.“

McCartyho tvář zůstala strnulá. Kirby si všiml, že jeho slova na něj neudělala sebemenší dojem.

„Setkal ses se mnou náhodou, nebo jsi mě hledal? Jestli ano, tak kdo ti řekl, kde mě můžeš najít?“

„Nehledal jsem tě.“ Kirby dal láhev na zem a zašpuntoval ji. Hodil ji McCartymu, který ji chytil a položil vedle sebe.

„Očekával jsem v Oro Blanco dva mé muže. Nepřijeli. Možná ti něco řeknou jejich jména: Vega Chandler a Slim Payson.“

„Ne.“ Když Kirby odpověděl, cítil, jak sebou Stella Bayardová vedle něj trhla.

„Ne,“ opakoval ještě jednou. Hovořil rychle, aby ji předešel. Nesměla nic říct.

Cítil, že na něj hledí. McCarty si toho pohledu musel všimnout, protože přivřel oči.

Pravou rukou si pohrával s pažbou zbraně, jejíž hlavně mířily na ty tři lidi.

„Byli to kromě Kenny moji poslední muži. Ostatní jsem ztratil před Tubacem.“

Kirby cítil, jak mu hučí v hlavě. Zatnul zuby a napjaly se mu svaly na lících. Světlo v místnosti bylo tak mihotavé, že McCarty tu změnu nemohl zaregistrovat.

„Slyšel jsem o tom,“ hlesl, když celou minutu panovalo mlčení, které přerušilo jen praskání trouchnivého dřeva v plamenech.

„Cos slyšel?“

„Že tvoji lidé byli v Tubacu postříleni.“

„Kdes to slyšel?“

„V Camp Breckenridge.“

„Jo. Padli jsme do léčky. Já jsem ale unikl. A ještě pořád jsem tady. A jednoho dne se budou lidé znovu třást, když někdo vysloví mé jméno.“

„Mohli jsme to město obsadit, kdybychom nepadli do léčky,“ dodal McCarty. „Nebylo to první město, na které jsme zaútočili. Už jsme byli v Tubacu, měli jsme za sebou barikády, které tam postavili. Vtom na nás začali střílet ze dvou stran. Dostali jsme špatnou informaci, nepočítali jsme s tím, že ve městě bude tolik lidí. Když jsme unikli přes barikády a zmizeli v noci, byli jsme jen čtyři. Museli jsme se rozdělit, protože nás honila kavalerie. Kenna a já jsme zůstali spolu. Chandler a Payson jeli jiným směrem. Chtěli jsme se setkat v Oro Blanco, abychom potom společně jeli do Mexika. Lapili nás, když jsme se brodili přes San Pedro River. Neměli jsme se kde krýt. Nolan a jeho lidi nás měli jako na talíři. Neměli jsme jinou možnost. Nejdřív jsme si mysleli, že bychom se mohli probít, ale ještě než jsme přijeli na břeh, trefil Nolan mého koně parkerovkou. Zřítil se na bok a narazil do Larryho koně. Strhl ho s sebou a skončili jsme ve vodě. Oddělali by nás, kdybychom na ně stříleli. Voda na brodu byla mělká a nikde se nedalo krýt.“

Odmlčel se a sáhl do sedlových kapes. Když nenalezl žádné potraviny, zapálil si cigaretu a nasál kouř, aby obelstil hlad.

Potom řekl: „Do konce jsem doufal, že nás Chandler a Slim Payson v Oro Blanco osvobodí. Teď si myslím, že už nejsou naživu. Možná je sejmula kavalerie, nebo je odpravili Apači. Nebo někdo jiný, kdo jim byl na stopě.“

Přes cigaretový kouř hleděl na Kirbyho Lanea, jako by ho chtěl zhypnotizovat. Několik vteřin panovalo naprosté ticho.

Pak McCarty vstal a šel ven. Poryv větru vehnal do místnosti kouř.

„Kvůli tomu jste ho tedy sledoval?“ otázala se překvapená a zaražená Stella Bayardová.

Kirby Lane hleděl na Durana. Hráč se svalil na bok a zdálo se, že upadl do neklidného horečnatého spánku. Kirby věděl, co to znamená.

„Ne,“ odpověděl na její otázku.

„Proč tedy?“ zeptala se. „Nebo mi to nechcete říct?

Nějakou dobu váhal a uvažoval, zda by mohla slyšet, proč jako nějaký lovec lidí honil McCartyho s jeho bandity.

„Když McCarty a jeho poslední tři lidé utekli z Tubacu, projížděli kolem jednoho ranče…“ Hovořil tichým hlasem a viděl, jak Stella bledla.

„Bože můj, to je hrozné!“ zašeptala, když domluvil. „Vaši ženu a syna jste velmi miloval, že, Kirby?“

„Ano, víc, než mohu říct. Teď z těch chlápků, kteří přepadli můj ranč, zbyli jen McCarty a Kenna. Už mnohokrát jsem měl od té doby, co jsem byl s McCartym přikován k řetězu, nutkání McCartyho zardousit vlastníma rukama.“

„Ale neudělal jste to,“ poznamenala. „Jim tolik nepřemýšlel, že ano? Střílel na vás – a zmáčkl to proto, že vás chtěl zabít. Je to dobrý střelec a jenom díky tomu, že v postřelené ruce nemohl držet pušku správně, jste přežil. Chtěl vás zabít, protože si myslel, že jsem vám řekla něco o těch penězích, které tu ukryl. Není to zvláštní náhoda, že jsme přijeli právě sem? Právě do tohoto města, kde jsou ty peníze.“

„Jedno určitě není náhoda: to, že Duran se pokusil mě zastřelit v cantině v Oro Blanco. Dělala jste všechno, jen aby věřil, že o těch penězích vím. A dělala jste to v naději, že budu s koltem rychlejší než on.“

„Proč bych to měla popírat?“ odpověděla. „Mám těch lží už dost.

Ano, řeknu pravdu. Chtěla jsem, abyste byl rychlejší než on. Myslete si o mně, co chcete, Kirby. Myslete si, že jsem skrz naskrz špatná. Klidně si to myslete. Ale ten, kdo prožívá peklo, je schopen všeho, jen aby z toho pekla unikl.“

„Proč se nepokusíte si těmi penězi u McCartyho vykoupit svobodu? Ty peníze jsou pro něj důležitější než vy.“

„Ne,“ okamžitě řekla. Její hlas byl ostrý. „Ne. Kvůli těm penězům už jsem vytrpěla příliš mnoho. Mám na ně právo. Zaplatila jsem za ně všemi těmi ztracenými roky, svými nejlepšími roky, které jsem strávila ve špinavých saloonech a knajpách. Nikdo na ně nemá větší právo než já. Nikdo, rozumíte?“

Při posledních slovech zněl její hlas ostře. Rychle oddechovala.

Pokrčil rameny. „K těm penězům se nikdy nedostanete, Stello. McCarty nás nespustí z očí ani na vteřinu. A kdybyste tento dům opustila, vystavíte se nebezpečí, že vás zastřelí. Jeden z nich bude stále venku. Už kvůli Apačům musejí být neustále na hlídce.“

„Ani bych nevěděla, kde mám ty peníze hledat,“ odvětila. „Jenom Jim ví, kde jsou ukryté. Jsou tu tucty míst, kde by se daly ukrýt. Srolovaný opasek na peníze se dá schovat téměř všude.“

„Každopádně budou skryté v některém z domů,“ zamumlal Kirby. „Tam, kde se nedostane ani déšť ani vítr. Myslím, že se musejí dát nalézt, když se budou hledat pečlivě.“

Duran se neklidně pohnul a převalil se na bok.

„Možná máte pravdu, Kirby. Ale je tu nejméně tucet domů a chat. A v každém z nich může být sto míst, kde by se daly ukrýt. Mohou být pod podlahou nebo za stěnou. Mohou být pod chodníkem nebo pod střechou. Jenom Jim ví, kde jsou.“

„Zeptejte se ho. Třeba vám to řekne.“

Trpce se rozesmála. „To nemyslíte vážně. Nejednou jsem se pokusila to z něho vytáhnout – neúspěšně. Neřekl by to nikomu.“

Duran začal sténat.

„Má ranovou horečku,“ poznamenal Kirby. „Musíme pro něj něco udělat. Nejlépe by bylo tu ránu vypálit. Ale nejsem si jistý, zda to pomůže.“

Stella opět pohlédla na muže, který ležel vedle ní. Stáhla koutky úst.

„Pak to zkusíme,“ řekla. „Pomůžu vám, jestli to chcete udělat.“

„Probuďte ho,“ prohodil. „Rozžhavím řetěz.“

Připlazil se po kolenou k ohni a napjal řetěz mezi rukama tak, že prostřední článek byl nad ohněm. Slyšel Duranovo sípáni, načež se soustředil na řetěz, zatímco Stella tiše hovořila k nemocnému.

Hráč se cynicky zasmál. „Proč se o mě tak staráš? Máš strach, že bych mohl skapat dřív, než bych ti mohl říct, kde je ta skrýš?“

„Na to teď nemyslím,“ řekla.

Duran se znovu rozesmál. „Na to teď nemyslíš? Myslíš na to pořád. Je vůbec něco jiného, na co myslíš?“

Zasténal a Kirby věděl, že Stella mu odvázala z ruky gázu. Duran úpěl.

Řetěz začal být horký. Kirby pomyslel na nůž, který měl v botě. Nesměl ho použít k vypálení rány. Duran by křičel, jakmile by se žhavý kov dotkl rány, a McCarty by přišel dovnitř. Nesměl ten nůž vidět. Byla to jediná zbraň, kterou měl. Bylo možné, že na tom noži bude záviset vše.

Řetěz začal být nesnesitelně horký. Prostřední článek už byl rudý.

Lane se narovnal a šel s řetězem mezi rukama k Duranovi, jenž seděl u stěny. Rychle si klekl vedle něj a pohlédl na ránu. Nevypadalo to dobře. Rána byla zhnisaná. Věděl, že to je nebezpečné, a pohled do očí toho muže mu prozradil, že i Duran to ví.

Hráč pohlédl na rozžhavený řetěz. Chvěla se mu víčka. Jeho tvář byla zpocená a po bradě a rtech mu tekly sliny. Utřel si je rukávem levé ruky.

„Dávejte si na tu ženu pozor,“ hlesl a pohlédl na Stellu Bayardovou, která klečela u něj. „Zničila by vám život tak jako mně. Dávejte si na ni pozor, slyšíte? Dávejte si na ni pozor!“

Kirby Lane na ni rovněž pohlédl. Byla bledá a měla sevřené rty.

„Ano, jenom se na ni podívejte,“ řekl Duran. „Je to ďábel v lidské podobě.“ Rozesmál se. „Teď víte, jak vypadá ďábel!“

„Udělejte něco, Kirby,“ nezřetelně řekla Stella. „Proboha, udělejte něco. Umlčte ho!“ Duranův křik ještě nedozněl, když se odhrnula sedlová pokrývka, která zakrývala vchod. Vešel tam McCarty. Zůstal stát u dveří s parkerovkou v rukou a hleděl na ně.

Hráčův křik přešel v tiché sténání. Zhroutil se a měl zavřené oči, ale neztratil vědomí. Jeho obličej měl voskovou barvu a byl zalit potem.

Kirby Lane klečel vedle něj. Měl svěšené ruce. Žhavý řetěz ležel před ním na zemi. V místnosti byl nechutný zápach spáleného masa.

Zvedl hlavu, když na něj dopadl McCartyho stín.

„Potřebujeme alkohol,“ přidušeně řekl. „Musí se něčeho napít, aby vydržel ty bolesti.“

McCarty hleděl na hráčovu bledou tvář. „Proč jste ho nenechali omdlít? Pak by nic necítil?“

„Nechte ho jet zpátky,“ řekl Kirby. „Možná je v Oro Blanco doktor.“

„A nejpozději za dvacet čtyři hodin bude Nolan vědět, kde nás má hledat, co?“

„Tady pro něho nemůžeme nic udělat. Potřebuje pomoc. Stačí se mu jen podívat do tváře, abys to věděl.“

McCarty se pohrdavě zasmál. „Vypadá to, žes zapomněl, že tě chtěl sejmout. Proč se o něho tak staráš?“

Kirby si ušetřil odpověď. Když vzhlédl, uviděl Stelliny oči. Zračil se v nich strach. Vypalování rány, jemuž musela přihlížet, ji zdeptalo. Byla bledá jak stěna. Věděl, že je jí špatně, že se to snaží potlačit.

„Běžte na vzduch,“ zamumlal. „Já se postarám o Durana.“

Vstala.

„Ven nikdo nepůjde!“ ostře zavrčel McCarty.

Zůstala stát.

„Pusť ji ven,“ řekl Kirby. „Bez koně nemůže utéct a koně jsou přece tady vevnitř.“ Kývl na Stellu. „Běžte ven.“ Prošla kolem McCartyho. Nespouštěla ho při tom z očí, jako když člověk prochází kolem vlka, o kterém neví, jestli ho hned v následující chvíli nenapadne.

„Řekl jsem, že nikdo ven nepůjde,“ tiše řekl McCarty a rychle přistoupil ke Stelle. Levou rukou ji chytil kolem pasu a strhl ji k sobě.

Pokusil se mu vytrhnout, ale držel ji pevně. Poškrábala ho po tváři.

Kirby vyskočil. Řetěz řinčel mezi jeho zápěstími, když kráčel k McCartymu.

Zabiják se otočil a přitiskl Stellu k sobě jako živý štít. Pravou rukou posunul parkerovku kolem ní. Byl to jeden plynulý pohyb a už mířil na Kirbyho Lanea. Palcem natáhl kohoutek.

Přivřel oči tak, že je téměř nebylo vidět. Na rtech měl úsměv.

„Jen to zkus,“ poznamenal. „Ještě krok a proletíš tou zdí.“

Aniž by spouštěl Lanea z očí, otočil Stellu obličejem k sobě a políbil ji. Bránila se, ale on ji držel pevně. Pak ji pustil. Zavrávorala a hřbety rukou si přejela po ústech.

McCartyho vlčí úsměv se rozšířil. „To byl slib.“

Otočil se a šel ven. Pokrývka se za ním svěsila. Duran sténal.

Lane se k němu otočil. „Bolí to, Durane? Chcete se napít?“

Hráč se zády zapřel o stěnu a zvedl se. Rozhlížel se po Stelle.

„Na něho nemáš,“ řekl. Bylo jasné, že tím míní McCartyho.

Chtěl říct ještě něco. Vtom se zachvěl a zhroutil.

Stella Bayardová tiše vykřikla a dala si dlaně před ústa.

„On je…“

Kirby Lane mu sáhl na krk. Dotkl se místa, kde pulsovala krev.

„Jenom ztratil vědomí,“ řekl. „To je dobře. Aspoň necítí bolest.“

Přišla k němu a klekla si. „Mám strach. McCarty by to klidně zmáčkl. Proč jste ho napadl? Musel jste přece vědět, jak bude reagovat. Udělal jste to kvůli mně, že? Věděla jsem, že vám nejsem lhostejná. Věděla jsem to od první chvíle.“

„Myslel jsem si, že mám šanci. Jenže byl rychlejší, než jsem si myslel.“

„Pak jste to tedy neudělal kvůli mně?“ Podle tónu, jakým mluvila, to bylo více konstatování než otázka. Pokud ji zklamal, tak to mistrovsky skryla. Její tvář byla zastřená.

Neodpověděl. Nebylo co říct. Samozřejmě že to v určitém smyslu udělal pro ni. Ale Duran i on sám byli ve větším nebezpečí. McCarty by ženu neodkrouhl, a už vůbec ne Stellu Bayardovou. Pokud by se však dostali za hranici, stali by se pro něj on a Duran přítěží. McCarty by neváhal, kdyby ho dostihli pronásledovatelé, před jejich očima Durana nebo jeho zastřelit, aby ukázal, že to myslí vážně. Pak by měl ještě pořád dva rukojmí.

Šel do rohu a posadil se. Zdi byly chladné, vytáhl si límec, aby se chránil před chladem. Oheň plápolal. Když se zvedl vítr, kouř přestal táhnout ven.

Seděl v rohu, měl zavřené oči a naslouchal frkání koní. To bylo spolu s praskáním ohně jediným zvukem v tom děsivém tichu.

Klímal. Tu slyšel, jak někdo vešel dovnitř a přiložil. Plameny s praskáním vzplály. Bylo tam tepleji.

Potom otevřel oči a rozhlédl se. Duran spal. Stella seděla v protějším rohu a vypadalo to, že též spí. Koně stáli u stěny se svěšenými hlavami. Jejich srst se ve svitu plamenů leskla. Jeden z nich otočil hlavu a pohlédl na něj. Kirby slyšel ještě tiché frkání, než usnul.

+ + + + +

Ze spánku ho vytrhl třesk výstřelu. Ta rána padla někde poblíž. Její ozvěna se nesla nocí. Potom třeskl další výstřel a Lane podle zvuku poznal parkerovku.

Posadil se a rozhlédl se. Oheň téměř vyhasl. Byla tam tma. Naproti něj se pohnula Stella. Vypadala jako velký stín.

Bezděky pohlédl na Durana. Nebyl tam. Těsně předtím, než usnul, ho tam viděl. Teď tam nikdo nebyl.

Pak třeskl další výstřel. Městem zněla ozvěna. Kdosi vykřikl několik slov, načež pokrývku visící ve vchodě někdo strhl k zemi.

Dovnitř pronikl průvan, vzplály plameny. Ve dveřích stál McCarty s parkerovkou v ruce.

„Běžte ven,“ poznamenal a ustoupil stranou. „Dělejte, běžte ven!“

Venku již byla takřka naprostá tma. Nad obzorem stál měsíc, mesquitové keře na kopcích vypadaly na světlém písku jako tmavé ostrovy. Vítr hnal po ulici písek.

McCarty stál za nimi.

„Vyjděte ven, Durane!“ zvolal přes ulici. „Vím, že mě slyšíte. Vyjděte ven, nebo se chcete dívat, jak tyto dva zastřelím? Jestli vám záleží na té ženě, tak vyjděte ven!“

Kirby Lane se rozhlédl. Panovalo tam ticho. Pokud Duran McCartyho slyšel, pak se rozhodl neodpovídat.

„Půjdu ho hledat,“ řekl Kenna, jenž s koltem v ruce stál poblíž dveří.

„Drž hubu!“ okřikl ho McCarty. „Je to tvá vina, že utekl. Je příliš velká tma, nenajdeš stopy. Za několik minut zajde měsíc a bude tma jak v pytli. Musíme ho přinutit, aby vyšel ven. Nemá šanci. Sotva se udrží na nohou.“

„Možná ho už zabila horečka,“ řekl Kenna chraplavým hlasem.

„Ne. Ale jsem si jistý, že nás slyší. Pravděpodobně nás pozoruje. Jestli pro něj ta žena něco znamená, tak nebude čekat, až ji…“

Zmlkl, přistoupil za Stellu, dloubl ji do zad a šel za ní na ulici. Kirby Lane se chtěl vydat za nimi, ale dotek Kennova koltu ho přiměl stát.

Mohl jen přihlížet, jak McCarty nechal ženu ujít asi deset kroků, pak ji chytil za ruku a strhl ji na zem. Zůstal stát za ní a mířil jí puškou na zátylek.

„Durane, slyšíte mě?“ zvolal do temnoty. Odpovědí mu bylo pouze šeptání větru. „Durane, mířím na tu ženu. Dávám vám minutu, abyste vyšel, ani o vteřinu déle.“

Panovalo ticho. Vítr tiše skučel mezi domy.

Kirby přemýšlel, jak se Duranovi povedlo vyplížit se z chaty. Pravděpodobně Kenna usnul a hráči se povedlo využít toho okamžiku. Jak daleko se však mohl dostat? Horečka ho musela velmi vysílit. Neměl koně, zbraň ani vodu. Po několika mílích by ho opustily síly a zhroutil by se. Nebo to město duchů ani neopustil? Kirby pomyslel na peníze, o kterých mluvila Stella. Šel ven kvůli nim? Nacházely se v nějakém domě, jak předpokládal McCarty? Pokud ano, pak bylo otázkou, který pocit v něm převáží. Láska nebo nenávist, protože ke Stelle, která nyní klečela před hlavněmi brokovnice, očividně cítil obojí. Pokud by Duran vyšel ze svého úkrytu – za předpokladu, že tam byl – pak by musel počítat s tím, že ho McCarty oddělá.

Mlčky tam stál a čekal. Byl strnulý, když čekal, až se něco stane. Kenna mu stále tiskl hlaveň revolveru k boku. Kenna byl nervózní a podrážděný a jakýkoli pohyb, který by Kirby udělal, ho mohl přimět vystřelit.

„Za chvíli minuta uplyne, Durane!“ zvolal McCarty. „Máte čas už jen několik vteřin.“

Kdesi zavrzala prkna. Ze stínu polorozpadlé chaty se vynořila tmavá postava, která vyšla na plochu osvětlenou měsícem.

„Vyhrál jste, McCarty,“ řekl Duran. „Vyhrál jste tu hru.“

McCarty odstrčil Stellu stranou a vydal se k hráči. Před ním se zastavil a praštil ho hřbetem ruky do tváře. Duran se skácel na zem. Ztěžka vstal a utřel si ze rtů krev. Sípavě dýchal.

„Ty špinavá kryso!“ prohodil McCarty. Strhl ho levou rukou k sobě. „Měl bych tě oddělat!“

Duran se nebránil.

„Tak mě oddělejte,“ prohodil. „Nemám strach. Beztak už mi nezbývá moc času. Nebojím se.“

McCarty ho ještě jednou udeřil a Duran šel znovu k zemi. Postavil se a vrávoral jak opilec. Cloumala jím horečka. Zatnul zuby.

McCarty ho chytil za límec a postrčil ho směrem k domu. Duran provrávoral dveřmi. Pomalu, se svěšenými rameny se vrátil na své místo, kde se posadil. Nezúčastněně hleděl do ohně, na nějž Kenna přiložil, jakmile znovu pověsil pokrývku do dveří. Oheň se rozhořel, v místnosti bylo světlo.

Kirby pozoroval hráče. Ten muž jako by se změnil, Kirby však nevěděl, čím to bylo. Duran měl přivřené oči. Přitáhl nohy k sobě a položil zraněnou ruku na koleno. Jeho dech byl těžký a sípavý a přestože panoval chlad, byla jeho tvář zalita potem.

McCarty na něj jen krátce pohlédl a zabručel: „Larry, vyveď tu ženu ven!“

Duran zvedl hlavu. Přesto, že měl oči zastřené horečkou, se v nich zračilo odhodlání.

„Ne,“ řekl. „Nedotýkejte se jí, vy grázlové.“ Chtěl zastavit Kennu, který procházel kolem něj. „Říkám vám, že se jí nemáte dotýkat!“

Vstal a vrhl se na Kennu, který natahoval ruku po Stelle Bayardové. Kenna se obrátil a praštil ho koltem, který ještě stále držel v ruce. Zasáhl ho, jeho útok však nemohl zastavit.

Duran zavrávoral. Hráč do něj vrazil tak prudce, že oba ztratili půdu pod nohama a svalili se vedle ohniště.

Kenna zaklel a ještě jednou ho praštil revolverem. Hráč tu zbraň chytil a pak se váleli Stelle u nohou. Kenna se pokoušel vytrhnout revolver z Duranových rukou.

Měl více sil, což rozhodlo. Jeho tvář byla zkřivena, když se dostal nad Durana a vytrhl ruku s koltem z jeho sevření. Pak ho praštil pažbou a hráč zůstal ležet.

Kenna z něj slezl, náhle však strnul. Pohlédl na McCartyho, načež se sklonil k hráči a sáhl mu na pás kalhot. Rychle si dal revolver do pouzdra a roztrhl Duranovi košili. Kirby neviděl, co dělá. Teprve když se Kenna narovnal, uviděl v ruce toho muže těžký opasek na peníze se zašitými kapsami.

Kenna vzhlédl na McCartyho, pak pohlédl na ten opasek a hřbetem ruky si přejel po tváři. Nato roztrhl jednu koženou kapsu. V jeho ruce se objevil svazek dolarů.

„Kruci!“ chraplavě řekl. „Celou dobu měl ty peníze pod košilí a my jsme o tom nevěděli, Johne!“

Roztrhl i další kapsy. I v nich byly svazky dolarů. Kenna vrtěl hlavou, jako by to nemohl pochopit. Na tváři se mu objevil bezmocný výraz.

„Musí to být tisíce yankeeských dolarů, Johne. To je spousta peněz.“

Kirby pohlédl na Stellu. Byla bledá jak stěna. Její velké, tmavé oči pozorovaly každý Kennův pohyb.

Duran šel z domu proto, že chtěl vzít ty peníze z úkrytu. Takže nelhal. Kenna držel důkaz o tom v ruce.

„Ukaž!“ prohodil McCarty a natáhl ruku.

Kennovi trhlo ve tváři. Váhal. Potom však opasek na peníze hodil McCartymu. Zabiják ho chytil a potěžkal v ruce. Sevřel ústa.

„Kde ten hráč vzal tolik peněz?“ Vypadalo to, že tu otázku položil sám sobě, protože nehleděl ani na Kennu ani na nikoho jiného.

„To je přece jedno, odkud je má,“ vyhrkl Kenna. „Je jich dost pro nás oba, ne?“

Ani McCartymu neunikl zvláštní tón té otázkv. Zvedl hlavu. Jeho tvář se zkřivila do úsměvu, ten však nesahal pod napjatou kůži na vystouplých lícních kostech.

„Přirozeně, Larry. Je jich dost pro nás oba. Venku se rozdělíme. A…“

Nedořekl to. Rozšířily se mu oči.

„Larry!“

Něco Kirbyho varovalo. Otočil se. Příliš pozdě. Přestali si všímat Durana. Hráč se připlazil k ohni, zatímco všichni hleděli na ten opasek, a vytáhl z ohniště hořící poleno. Vrávoravě přišel k McCartymu a rozmáchl se.

Larry Kenna uskočil stranou, trhl rukou a tasil.

Duran se ho pokusil uhodit polenem. Jen o vlas minul jeho tvář. Poleno opsalo oblouk, přičemž odletovaly jiskry. Kenna uskočil a zády narazil do zdi.

Třeskl výstřel. Zdálo se, jako by se celý dům zachvěl. Zablesklo se. Koně se splašily a s řehtáním trhali uzdami, vráželi do sebe a hrabali kopyty. Ve vzduchu byl pach kouře.

Kenna vypálil ještě jednou. Duran se potácel. Poleno mu vypadlo z ruky. Klesl na kolena, oběma rukama se zapřel o zem. Pak se svalil na bok.

„Jime!“ Stella vykřikla a vrhla se k němu. Převalila ho na záda.

Chvějícíma se rukama mu rozepnula sako. Viděla krev na košili a pohlédla na jeho propadlý obličej.

Duran sténal. Kennova kulka ho smrtelně zranila. Zvedl ruku a pokusil se sáhnout na Stellu.

„Já – jsem chtěl – to zlato pro nás,“ šeptal. „Věděl jsem, že – tě – udržím – jen – tím – zlatem. Ale – ale…“

Měla v očích slzy. Chtěla něco říct, ale hlas ji neposlouchal.

„Já jsem věděl – že tě – ztratím, když – ztratím to – zlato…“

Položil si ruku na hruď. Obličej se mu zkřivil bolestí, když se dotkl místa, které zasáhl Kenna. Pomalu zase ruku sundal. Byla od krve. Natáhl ji ke Stelle, jako by jí to chtěl ukázat.

„Toto,“ řekl a jeho hlas zněl náhle silně, „toto jsi ze mě udělala!“

„To neříkej! Prosím, neříkej to, Jime! Nesnesu to. Nemůžu!“

„Hrála sis – se mnou – Stello. Jenže vsadilas – příliš vysoko. Pokusila ses – blufovat a – prohrálas. Ty…“

Vzepjal se a chytil ji za rameno. Přiblížil svou tvář k její. Hleděl jí do očí a vypadalo to, že hledá slova. Pak se zhroutil. Ruka mu sjela z ramene, hlava se mu zaklonila.

„Jime?“ řekla. „Jime?“

Pustila ho, jako by se dotýkala žhavého železa. Potom se otočila a dala si dlaně před obličej. Rozvzlykala se a celá se při tom třásla.

Kenna se nepohnul. Jeho kolt byl namířen na Kirbyho, ten však pořád seděl. Po chvíli Kenna sklonil kolt.

McCarty potěžkal opasek na peníze v ruce. Jeho obličej se změnil. Hodil si opasek přes rameno, dal si parkerovku do pravé ruky a řekl ke Kennovi: „Vynes ho ven. Zahrabej ho někde do písku. Nesmí po něm zůstat ani stopa, rozumíš?“

„Když myslíš, že to je nutné,“ chraplavě zamumlal Kenna a strčil si kolt do pouzdra.

„Ano, myslím, že to je nutné,“ odsekl McCarty. „Mohls ho jen praštit pažbou po hlavě. Nemusels ho oddělat. Ještě nám mohl být užitečný.“

„Chceš mi to vyčítat?“ Kennovi přeskakoval hlas. Jeho pohled byl upřen na pás, který McCartymu visel přes rameno.

„Ne. Ale měl bys ho zahrabat. Nolan nás bude pronásledovat a to není Apač. Tomu strach z duchů nezabrání navštívit toto město. Nechci, aby Durana našel. Zahrab ho. Potom na to místo nasyp suchý písek, ať ho nikdo nenajde.“

Kenna přikývl. Sklonil se, vzal hráče pod paže a vyvlekl ho ven. Kirby se opřel o stěnu. Řetězy na náramcích tiše cinkaly.

„To byla vražda!“

„Můžou mě a Larryho pověsit jen jednou,“ poznamenal McCarty. „Duran by chcípl horečkou. Měl už jen několik hodin. Ty máš mnohem víc času. Proto nebudeš tak jančit jako on. Věděl, že už nemá co ztratit. Ale ty a ta žena toho můžete ztratit hodně.“

„Přes hranici se nikdy nedostaneš,“ odpověděl Kirby a potřásl hlavou, aniž by McCartyho spouštěl z očí.

Ten si pohrával s opaskem, který mu visel přes rameno. Jízlivě se usmíval.

„Myslíš?“

„Nolan není kretén. Pokusí se vám odříznout cestu k hranici.“

„V horách to je nemožné. Ztratí naši stopu. Můžeme se po celé dny skrývat v horách. A když dá dohromady oddíl a pak se nám postaví do cesty, co potom? Máme tebe a tu ženu. Ale tak daleko to vůbec nemusí dojít. Nolan nejdřív musí své zajatce přivézt do Oro Blanco. To ho bude stát dvanáct hodin. A nikdo v Oro Blanco s ním nepojede na apačské území. A když přijede sám, tak ho budeme čekat.“

Položil ruku na široký opasek na peníze a šel ven. Jeho kroky dusaly v písku.

Potom odezněly.

Do ticha se ozývalo praskání plamenů.

Kirby pomohl Stelle na nohy. Opřela se o stěnu, aniž by sundala ruce ze tváře.

„Musíme odtud uniknout,“ řekl. „Není jisté, jestli k tomu ještě budeme mít příležitost, až se objeví Nolan s několika jezdci a McCarty nás použije jako rukojmí. Musíme odtud zmizet. Bylo by to snazší, kdybych neměl ten zatracený řetěz na rukou.“

Otočil se k ní, jako by očekával její odpověď. Opřela se ramenem o stěnu, stále však měla tvář skrytou v dlaních.

Jako by ho neslyšela. Byla v myšlenkách u okamžiku, kdy se Duran zhroutil zasažen Kennovou střelou. Její oči byly nepřirozeně rozšířené, když sundala ruce z tváře. Vypadalo to, že ji opustily poslední zbytky sil.

Věděl, že s její pomocí nemůže počítat. Byl by odkázán sám na sebe, kdyby se pokusil uprchnout. To snižovalo jejich šance, které byly i tak nevelké.

Měl však ještě nůž v botě. Strčil do ní ruku a ucítil tu těžkou rukojeť a pod ní ostří. Musel se pokusit Kennu a McCartyho rozdělit, protože pak by nemusel zároveň bojovat s oběma. McCarty byl ten nebezpečnější z nich, proto se musel snažit zneškodnit Kennu a vzít mu revolver. Pokud si měl udržet McCartyho od těla, nůž by mu nestačil.

Musela mu však pomoci Stella, jestliže je chtěl rozdělit.

Rychle na ni pohlédl. Seděla u zdi, měla přitažené nohy, ruce položené kolem kolen a tvář skrytou mezi předloktími.

„Stello?“ tiše řekl. „Slyšíš mě?“

Nepohnula se. Přilezl blíž a natáhl k ní ruku.

V té chvíli se odhrnula pokrývka ve vchodě.

+ + + + +

Na prahu stál McCarty. Těkal pohledem mezi nimi, načež vešel dovnitř a strhl pokrývku.

„Vstaň a běž osedlat koně,“ řekl ke Kirbymu. „Dělej!“

Lane se pomalu postavil. Cítil, že se něco stalo. Prozradil mu to McCartyho rozčilený pohled.

„Co je?“

„Běž osedlat koně. Nebo tu chceš zůstat s kulkou v hlavě?“

Ta slova neřekl jen tak. Kirby prošel místností ke koním a začal prvního z nich sedlat.

McCarty, jenž se vydal za ním, se vedle něj opřel o stěnu. „Na jihu se objevil obláček prachu.“

Lane položil sedlo na hřbet koně a sklonil se, aby mu pod břichem protáhl podbřišník.

„Apači?“ zeptal se a zapnul přezku. Koni kručelo v břiše.

„Apači se v noci do města duchů neodváží.“ McCarty si palcem hrál s kohoutky pušky.

Kirby si toho všiml jen koutkem oka. Neviděl, že McCarty míří na něj.

Věděl, co si McCarty myslel. Podle jeho mínění mohl ten obláček prachu na jihu znamenat jen to, že se Nolanovi podařilo postavit oddíl. Ta úvaha však byla chybná. Nolan se tak rychle k městu dostat nemohl, pokud přivezl zajatce do Oro Blanco. Možná šlo jen o Coyoteros, které potkali u potoka.

„Myslíš, že to je Nolan?“ zamumlal, zatímco se sklonil pro další sedlo.

„Pokud to je on, tak na něho nebudeme čekat tady. Venku, v otevřené krajině jsme v bezpečí. Tam nám nemůže vpadnout do zad. Vezmeme vás s sebou.“

„Ne!“ náhle se ozvalo. Kirby Lane se se sedlem v ruce otočil.

Stála za nimi Stella Bayardová. V její bledé tváři byl odhodlaný výraz.

„Ne,“ řekla ještě jednou. Pohlédla na McCartyho, který si ji měřil pohledem. V obličeji měl číhavý výraz.

„Neberte ho s sebou, pane McCarty,“ řekla. „Jestli ho vezmete s sebou, zabije vás. Najde si nějakou možnost jak vás odpravit.“

Kirbymu se stáhlo hrdlo. Dýchal jen ztěžka.

„Už nemůžu zpátky, teď už ne,“ řekla a pohlédla mu do očí. „Udělala jsem všechno. Proč bych se teď měla zastavit? Už nemůžu zpátky.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se McCarty.

Kirby se bleskově obrátil k němu a vrhl těžké sedlo proti jeho pušce.

Zabiják bleskově uskočil. Těžké sedlo narazilo do zdi. Jedna přezka se zachytila za řetěz a sedlo Kirbyho strhlo k zemi. Otočil se a zvedl se na kolena.

McCarty držel pušku v jedné ruce jako pistoli a mířil jí na Kirbyho tvář, druhou rukou držel Stellu. Jeho tvář byla zkřivená.

„Co znamená to, co řekla?“

„Znamená to to, že vás zabije. Tak, jako zabil Vegu Chandlera a Slima Paysona. Znamená to, že vás hledal, že vás už dlouhé měsíce sledoval. Přijel do Tubacu, protože hledal muže s jizvou v obličeji.“

McCarty tu ženu bezděky pustil. Sáhl si na tvář. Dotkl se prsty jizvy na líci. Jeho oči, jež byly upřeny na Kirbyho, byly chladné a bez hloubky, jako oči nějakého ještěra.

„Věděl jsem, že jsem tě už někdy viděl,“ chraplavě řekl. „Teď už vím, kde. Když jsme zaútočili na Tubac, když jsme byli ve městě, právě ve chvíli, kdy jsme padli do léčky a měli jen jedinou možnost jak uprchnout. Když jsme jeli po ulici, ve zvířeném prachu jsem viděl tvou tvář. Stáls v jednom výklenku a já viděl tvůj obličej nad koltem. Takže proto nám Chandler a Payson v Oro Blanco nepřišli na pomoc. Oba jsi je oddělal.“

Kirby Lane ještě stále klečel. Jeho tělo se napjalo v očekávání výstřelu z parkerovky.

McCarty však nevystřelil. Pomalu ustoupil a vlekl Stellu s sebou.

„Co si slibujete od toho, že jste mě varovala?“ zeptal se, aniž by na ni pohlédl. V koutku úst měl sliny.

„Chci jen, abyste mě vzal s sebou, pryč odtud,“ řekla. „Máte dost peněz. Vezměte mě s sebou.“

Její obličej byl zkřivený jako by nějakým velkým tělesným vypětím. Měla zatnuté pěsti.

„Dobrá, děvče, vezmu tě s sebou,“ chraplavě řekl. „Ale nejdřív odpravím jeho.

Lane vstal. Stella na něj zamračena hleděla. Chvěla se jí víčka.

„Můžeš to zkusit, McCarty,“ řekl. „Jenom to zmáčkni, ať Nolan slyší výstřel a ví, kde jsi.“

„Ano, zastřelím tě. Až sem přijde Nolan, najde tě tu s dvěma dávkami sekaného olova. Ale nejdřív mi řekni své jméno. Potom budu vědět, koho sejmu.“

„Jmenuju se Lane, Kirby Lane. Byl jsem při tom, když vás občané Tubacu vyhnali z města. Bohužel, McCarty, protože jsem pak nemohl být doma, na mém ranči. Musel jsem tam svou ženu a svého malého syna nechat samotné. Nepočítal jsem s tím, že při útěku vypálíte můj ranč a zabijete mou ženu. Teď můžeš zabít i mě, McCarty. Ale Nolan uslyší výstřel a bude vědět, že jsi tady. Budeš viset. A to si zasloužíš.“

John McCarty zvedl krátkohlavňovou pušku a namířil ji Kirbymu do tváře. V té chvíli vešel dovnitř Kenna.

„Johne!“

McCarty sklonil pušku. „Co je?“

Kenna přišel k němu. „Je to jen jeden jezdec.“

„Nolan?“

„Myslím, že ano.“

McCarty znovu zvedl brokovnici, ale zase ji sklonil. „Jsi si jistý, že je sám?“

„Ano. Ve Vaughnově sedlové kapse byl dalekohled. Za tmy nestojí za moc. Ale rozeznal jsem, že to je jeden jezdec. Jestli je to Nolan, pak přijíždí sám.“

McCarty si pohrával s parkerovkou. Náhle ji vrhl Kennovi a šel ke koním. Odmotal uzdu svého jízdního koně a přivedl ho ke dveřím.

„Co s těmi dvěma?“ zeptal se Kenna a podal mu brokovnici.

„Tu ženu vezmeme s sebou. Ten tam patří mně. Budeš na něho dávat pozor. Ale neodkrouhni ho, rozumíš? Za žádných okolností! Patří mně. Jenom mně.“

„Kam chceš jet?“ V Kennově hlase byla nedůvěra. „Proč mám zůstat tady?“

„Pojedu ke kraji města. Tam počkám na Nolana. Nebudu prchat před jediným mužem.“ Omotal si uzdu kolem ruky a pak otevřel komory parkerovky. Sáhl na nábojnice a zase hlavně zavřel.

Když vzhlédl, podíval se Kirbymu Laneovi do očí. Jeho pohled byl číhavý a záludný.

„Nechci Nolana varovat výstřelem. To ti dává ještě několik minut, Lane. Zhluboka dýchej, ať si ještě užiješ života.“ Otočil se ke Kennovi a dodal: „Zvedni tu pokrývku. Musí tu být ticho, dokud se neozve střelba. Jestli se na tebe vrhne, sraz ho pažbou. Ale nech ho naživu.“

Kenna přikývl. Trhalo mu v obličeji.

„Buď opatrný,“ varoval. „Nolan je tvrdý. Je nebezpečný, nesmíš mu dát šanci. On ti žádnou nedá.“

Vzal sedlovou pokrývku a McCarty šel ven. Kůň kráčel se svěšenou hlavou za ním. Potom Kenna pověsil pokrývku do dveří. Chvíli panovalo ticho, potom se ozval tlumený dusot, který se pomalu vzdaloval.

Kenna stál s puškou v rukou u dveří. Vypadalo to, že naslouchá utichajícímu dusotu. Kirby věděl, o čem přemýšlí. Kenna měl strach – strach, že by ho tam McCarty mohl nechat samotného.

Pohlédl na Stellu. Uhnula jeho pohledu. Svou výhružku uskutečnila. Šlo jí jen o jedno: musela zůstat u těch peněz. Kvůli nim by udělala všechno. Kirby byl cenou, kterou zaplatila McCartymu. Nic pro ni neznamenal. Tak jako pro ni nic neznamenal Duran. A stejně tak by pro ni nic neznamenal ani McCarty. Chtěla jen ty peníze. Skoro se zdálo, že se k nim opravdu dostane.

Venku panovalo ticho, pouze skučel vítr. Jeden z koní tiše zafrkal. Kenna stál u dveří. Občas se rozhlédl po místnosti, jako by se bál, že se ze stínu v koutech může vynořit nějaká postava. To čekání mu brnkalo na nervy. Nervózně si hrál se springfieldkou. Občas pohlédl na Kirbyho, jenž nehybně stál u koní.

Lane se pokoušel přemýšlet, avšak nešlo to. Jeho pozornost se soustředila na dvě věci: na Kennu a na nůž, který měl v botě.

Co by udělala Stella, kdyby zaútočil na Kennu? Nestála by na jeho straně. Utekla by pryč? Křičela by, varovala by McCartyho?

Mohl Kennu nožem vyřídit neslyšně. Ale ta žena byla nevypočitatelná a teď, když se přidala k McCartymu, byla nebezpečnější než předtím. Byla jeho protivníkem. Postavil se mezi ni a ty peníze, které chtěla.

Naslouchal. Venku panovalo ticho. Jak daleko ještě může být Nolan? Pokud by jel po ulici a nevytušil by past, McCarty by ho oddělal. Musel se pokusit být rychlejší než McCarty. Jeden jediný výstřel by Nolana varoval.

Každopádně musel být dostatečně blízko, pokud ho měl slyšet. Noc byla tichá.

Kolik času mu ještě zbývalo? Cítil, jak se mu potí dlaně.

Teď přišla chvíle, na kterou čekal, chvíle, kdy McCarty a Kenna nebyli spolu. A každý okamžikem, který uplynul, se přibližovala jeho zkáza.

Kenna stál u dveří a mířil springfieldkou na Kirbyho.

Lane si sáhl do kapsy. Viděl, jak Kenna přivřel oči. Potom se rysy v jeho tváři uvolnily, když spatřil cigaretu v Laneově ruce.

Náhle mu vypadla z prstů na podlahu. Kirby Lane na ni pohlédl, sklonil se a natáhl po ní levou ruku, zatímco pravou trhl k botě. Ucítil čepel mezi prsty. Zatímco se narovnával, vytáhl nůž.

Stella vykřikla: „Ne!“

Měla vytřeštěné oči a hleděla na rudě se lesknoucí ostří.

Její výkřik přiměl Kennu, aby se otočil. Kirby po něm vrhl nůž. Kenna to viděl a uskočil. Nůž ho těsně minul a zarazil se do stěny. Zůstala po něm díra, když spadl na podlahu.

Ten zlomek vteřiny, který Kenna ztratil, však Laneovi dal možnost se na něj vrhnout. Uhodil ho řetězem. Puška Kennovi vyletěla z rukou. Zapotácel se ke zdi a sáhl po revolveru.

To již byl Kirby Lane na něm. Podařilo se mu vytrhnout zbraň z ruky. Kenna ho chytil oběma rukama a srazil ho k zemi. Váleli se po podlaze. Pak se Lane dostal nad něj. V pravé ruce měl kolt, její zápěstí mu Kenna držel oběma rukama.

Kenna se převalil, uvolnil jednu nohu a kopl jí Kirbymu do břicha.

Bolest byla tak silná, že Kirby přidušeně zařval. Odvalil se ke vchodu, chytil se sedlové pokrývky a strhl ji na zem. Potom se převalil ze dveří ven a skutálel se na ulici, kde zůstal ležet.

Do očí mu vhrkly slzy. Jako by skrze mlhu uviděl, jak ze dveří vyběhl Kenna. V ruce držel springfieldku.

Lane vleže střílel tak rychle, jak jen stačil natáhnout kohoutek. Třesk výstřelů zněl jako dunění. Cítil v ruce zpětný ráz té velkorážní zbraně. V záblesku výstřelů a skrze dým viděl, jak sebou Kenna trhl, rozhodil rukama a zhroutil se. Skácel se na pušku.

Ozval se dusot kopyt.

Kirby vstal. Po ulici jel jeden jezdec. Nejdřív si myslel, že to je Nolan. Potom poznal koně, McCartyho valacha. V temnotě se zablesklo. Výstřel z brokovnice se odrážel od zdí domů.

Těsně před Kirbym vytryskla fontánka prachu. Zvedl revolver a vypálil na koně. Zvíře se v oblaku prachu zřítilo k zemi.

Kirby se obrátil. Hledal místo, kde by se mohl ukrýt. McCarty ležel za koněm, Kirby ho nemohl zasáhnout.

Potom spatřil studnu. Její zhruba yard vysoké ostění bylo z kamenů. Nad ním trčely trámy polámaného rumpálu. Otočil se a vyrazil ke studně.

Když uběhl tři kroky, zaduněla parkerovka podruhé. Za patami se mu vznesl prach. Sekané olovo mu narazilo do podrážky levé holínky a podtrhlo mu nohu. Spadl na zem, několikrát se převalil a pak zůstal ležet nedaleko studny.

Potom uviděl, jak McCarty vyskočil zpoza mršiny svého zvířete. V ruce držel revolver. Běžel ke studně a za běhu střílel.

Jedna z kulek Kirbymu vmetla písek do obličeje, další narazila do zídky studny.

Kirby se znovu převalil. Teď ležel za studnou. Oddechoval. Slyšel šourání, když se McCarty vrhl na druhé straně studny na zem. Pak se rozhostilo ticho.

Pomalu, jako velká ještěrka, se Kirby plazil kolem studny, s koltem v natažené ruce. Snažil se neudělat žádný zvuk, z něhož by McCarty mohl poznat, kde je.

Vteřiny plynuly, protahovaly se do minut, jež se nekonečně vlekly.

A potom… Nad studnou se objevil stín. Ozvalo se dusání.

Kirby si instinktivně lehl do písku. Nad ním třeskl výstřel, pak druhý. Jedna z kulek narazila do ostění a s hvízdnutím letěla pryč do temnoty, která pomalu ustupovala ránu.

McCarty se rozběhl k nejbližšímu domu a za běhu střílel. Nechtěl být pro Kirbyho snadným terčem, díky tomu však nemohl přesně mířit.

Kirby vypálil.

Trefil.

McCarty se zhroutil na zem. Ještě jednou se zvedl na nohy. Byl postřelený, ale zatím ne vyřazený z boje – a byl smrtelně nebezpečný.

Kirby chvíli čekal, potom na něj namířil a zmáčkl spoušť.

McCarty seděl, když ho trefila kulka. Trhl sebou, jako by se o něj opřel vítr. Potom se pomalu svalil a zůstal ležet.

Kirby se ztěžka postavil. Hodil vystřílený revolver do písku a přišel k McCartymu. Převalil ho na záda a vzal si opasek na peníze.

Jednu vteřinu tam stál a hleděl do jeho otevřených očí. Cítil se unaveně. Teprve, když za sebou uslyšel tiché kroky, se otočil.

Byla to Stella. Vítr povíval jejími vlasy.

Pohlédla na McCartyho, potom na Lanea a pak se její pohled upřel na pás s penězi. Pohybovala rty, ale neřekla ani slovo.

Kirby potěžkal opasek v ruce. Pohlédl na ni a řekl: „Tady jsou. Udělala jste všechno, jen abyste se dostala k těm penězům. Vezměte si je. Máte pravdu. Nikdo na ně nemá větší právo než vy.“

Podal jí ten opasek, ale ona si ho nevzala. Jenom tam stála. Když se ještě stále nepohnula, hodil jí ten opasek před nohy. Potom prošel kolem ní a vydal se po ulici.

Spatřil jezdce, který se pomalu blížil. Viděl, že to je Nolan. Zástupce jel pomalu, s puškou v levé ruce. Musel slyšet střelbu, a tak si dával na čas.

Kirby věděl, že by měl jet pryč.

Za několik minut by ho Nolan polapil. Otočil se a běžel do domku, odvázal koně a vyvedl ho ven, k zadní stěně domu. Tam počkal, až Nolan dorazil k ženě, jež strnule stála uprostřed ulice a hleděla na těžký opasek na peníze.

Sto yardů vedl koně, načež se vyšvihl na jeho hřbet a kopl ho do slabin. Kopyta dusala v písku.

Kirby jel, aniž by se ohlížel, šerem rána. Teprve po míli se zastavil a pohlédl za sebe. Nikdo ho nepronásledoval. Nikoho neviděl.

Pak jel dvě míle po tvrdé půdě mezi skalami, kde kopyta koně nemohla zanechat stopy. Potom změnil směr a vydal se na sever. Byl si jistý, že Nolan ho už nenajde.

Kolem poledne zastavil, našel skalku a těžký kámen a rozbil jimi želízka. Jel dál, tam, kde by mu nic nepřipomínalo ty hrozné události, jež mu zničily život…