John Kirby

Colorado western 158. Stezka pomsty

Cole Hawkins hleděl na rovinu, na níž tu a tam rostl pelyněk a kaktusy. Jinak nikde ani známka života. On ale věděl, že tam dole na něj číhají.

Byl na tom hřebeni dobře krytý, ale co mu to pomohlo, když už neměl náboje.

Bylo mu jasné, že tento horký den nepřežije. Už čtyřikrát na něj Komanči zaútočili a pokaždé se dokázal ubránit. Vzduch na rovině před Guadaloupe Mountains se tetelil. Přivřel oči a pokusil se soustředit. Náhle za sebou uslyšel dusot kopyt. Otočil se.

Ostrý pokřik útočníků naháněl Coleovi Hawkinsovi husí kůži. Vytáhl revolver a dvakrát vystřelil. Jeden z indiánských koní se za běhu zřítil k zemi a jeho jezdec byl katapultován několik yardů daleko. Tam zůstal nehybně ležet. Zbylí bojovníci začali hrozivě ječet.

Stříleli z luků, ale Cole zůstal nezraněn.

Přijížděli další jezdci. Před ostatní vyjelo asi pět nebo šest Komančů. Mávali oštěpy, které byly ozdobené peřím.

Cole viděl, jak jedou blíž. Vystřelil ještě jednou, ale minul. Pak byl bubínek revolveru prázdný. Pustil ho na zem.

Náhle ucítil prudkou bolest v levém rameni.

Tělem mu projelo horko, levou rukou až ke konečkům prstů.

Pohl ho horký pot a bylo mu špatně, když se pravou rukou dotkl zkrvaveného ratiště šípu. Cole se ani nepokoušel jej vytrhnout.

V té chvíli náhle třeskla springfieldka. Cole slyšel ještě další výstřely. Za ním se ozval pokřik, a když se otočil, viděl skrze mžitky, jak se po zemi válejí koně a jezdci. Třeskl výstřel a další Komanč skončil na zemi.

Cole se ohlédl. Komančové právě sbírali své raněné ze země. Potom zmizeli, jako když střelí. Cole dlouhou dobu nic neslyšel a všechno, co mohl vidět, byl zvířený prach a mrtví koně, mezi nimiž leželo několik indiánů.

Odolával bolestem v rameni, které jej málem omráčily. Potom uslyšel tlumený dusot a v tetelícím se vzduchu se objevil jezdec, který k němu přijel a mlčky zastavil deset yardů od něj. Cole poznal podle siluety, že to je běloch, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska, jelikož se ho zmocnila další vlna bolesti, která vystřelovala při každém tepu srdce.

Tiše se svalil na zem a zvířil při tom prach.

Než úplně ztratil vědomí, slyšel, jak běloch řekl hlubokým hlasem: „To je nadělení…“

Potom se propadl do nekonečné hlubiny bezvědomí.

První, co uviděl, když se probral, byla plápolající zář ohýnku, který hořel několik yardů od něj. Kolem ohně byl osvětlený kruh v průměru několika yardů. Cole hned pomyslel na Komanče a na to, že i ten nejmenší plamínek musí být na této rovině vidět na míle daleko.

Převalil se. Ostrá bolest v levém rameni mu okamžitě vehnala slzy do očí.

„Žije,“ řekl nějaký hlas.

„Bylo načase,“ odvětil kdosi další.

„Kde to jsem?“ vyhrkl Cole.

„Na tomto krásném světě,“ řekl první hlas. „V pekle tě nechtěli a poslali tě zpátky. Jak se ti daří?“

Cole se pokusil opřít o lokty. Viděl poblíž půl tuctu postav. Sklonil se k němu nějaký muž a zkoumavě mu pohlédl do tváře. Měl větrem ošlehanou, opálenou tvář a úzké světlé oči, které připomínaly oči sokola, světlé vlasy a tenké rty.

„Jak se mi daří?“ opáčil Cole. „Přiměřeně, velmi přiměřeně…“

„To věřím,“ řekl ten muž. „Vyhnul ses peklu jen tak tak, chlapče. Kdyby se ten šíp zabodl jen o dva couly víc vlevo, trefil by tě do krční tepny a teď by sis nestěžoval.“

„Vy jste mi ten šíp…?“

„Vytáhli? Ano,“ řekl ten muž.

„Rána pálí jak čert!“

„Asi nejsi zvyklý na bolest, co?“

Cole si zase lehl a ztěžka vydechl.

„Kde to jsme?“

„Na druhém břehu Pecos River. Jinak bychom nezapalovali oheň. Uklidni se, Komanči sem nepřijedou.“

„Ty neznáš Naini,“ odvětil Cole.

„Kmen Quanaha Parkera?“ zeptal se muž, kterého Cole považoval za Texasana.

Cole bojoval s bolestmi, ale zeptal se: „Kdo je Quanah Parker?“

„Ty asi nejsi z Texasu,“ řekl Texasan.

„Ne,“ odpověděl Cole. „Z Alabamy.“

„Alabama,“ řekl Texasan a zašklebil se. „To ti nezávidím. Slyšel jsem, že to tam není žádná legrace. Patříš i ty k armádě Konfederace?“

„Patřil jsem,“ odpověděl Cole. „Ale měl jsem na starosti jiné věci, takže jsem ji opustil. Odkud jste vy.“

Texasan se usmál.

„Jsme tu na vyjížďce,“ řekl.

Cole se pokusil o úsměv, ale vyšel z toho jen škleb.

„Vy nejste v armádě?“

„Konfederace?“ zeptal se Texasan.

„Samozřejmě.“

„Ne, máme namířeno do Mexika.“

Cole se pomalu převalil na druhý bok.

„Já taky,“ poznamenal. „Chtěl jsem do Chihuahuy. Jenže mě zastavili Komanči.“

„Byla to jen malá tlupa,“ řekl Texasan, jenž vstal a přišel k ohni. Kdosi postavil do ohniště plechovou konvici. Linula se z ní vůně kávy. Texasan nalil do dvou ne zrovna nejčistších hrnků a jeden přinesl Coleovi, který si ho vděčně vzal. Káva nechutnala nijak zvlášť dobře, ale byla horká a zahnala únavu a trochu utlumila bolesti.

„Co jsi to předtím říkal o Quanahu Parkerovi?“ zeptal se muže, který seděl vedle něj a usrkával kávu.

Texasan na něho pohlédl přes okraj hrnku.

„Quanah Parker je nejvyšší náčelník Komančů.“

„Je to lovec lidí?“

„Jak se to vezme,“ odpověděl Texasan mezi dvěma doušky. „Jedni tvrdí, že to je míšenec, další říkají, že je běloch, jiní ho považují za plnokrevného Komanče. Ale nic bližšího o něm nikdo neví. To jediné, co ví každé dítě v okolí je to, že přivedl Komanče na válečnou stezku. Před nedávnem byl v Mexiku a srovnal tam jedno město se zemí, protože tam bylo zastřeleno několik Komančů. Mexičané platili za skalpy Komančů a Apačů odměny. Dělali z nich vlasy pro panenky. Dokud byl Quanah Parker neznámý, tak tento obchod kvetl. Od té doby, co za každého zavražděného Komanče srovná jednu vesnici nebo město se zemí, si to Mexikáni rozmysleli.“

„A tady v Texasu?“

„Tady se chovají klidně,“ odpověděl Texasan. „Potřebují místo, kam se mohou uchýlit, když proti nim vytáhnou mexičtí vojáci. Pak prostě přebrodí Rio Grande a Mexičané jsou nahraní. To je velmi účinná taktika, pořád jsou na cestách. Někdy, když mají Mexika dost, jezdí až do Panhandle k Amarillu.“

Cole dopil kávu a postavil hrnek na zem.

„Nemáte cigarety?“ zeptal se.

Texasan si sáhl do náprsní kapsy košile a jednu vytáhl.

Zatímco ji zapaloval, Cole na něj hleděl.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

Texasan ani nevzhlédl. „Jim. Jmenuju se Jim O’Flaherty.“

„Já jsem Cole Hawkins.“

„Hawkins, to je anglické jméno.“

Cole přikývl. „Moji prarodiče připluli z Anglie.“

Potáhl a byl rád, že bolest v rameni polevila, protože přesunul váhu na druhé rameno. Tak tam ležel a hleděl do ohně. Nekouřilo se z něj, ale Cole cítil vůni suchého dřeva, v němž již vyschla pryskyřice.

„Kdy pojedete dál?“ zeptal se.

„Zítra,“ ucedil O’Flaherty lakonicky.

„Do Mexika?“

Přikývnutí.

„Do které provincie?“

„Do Conchos, Cole.“

„To máme stejnou cestu. Mohu jet s vámi?“

Texasan vzhlédl a zašklebil se.

„Vezmeme tě až k Rio Grande, pak musíš jet sám. Ale dávej si pozor, ať znovu nevjedeš do náruče Komančům nebo vojákům. Tentokrát bychom tam nebyli a nevytáhli tě ze šlamastyky. Budeš s tou dírou v rameni vůbec moct jet?“

„Půjde to,“ řekl Cole. „Kam pojedete pak?“

„Neptej se tolik.“

Cole zahodil vykouřenou cigaretu.

„O.K.,“ řekl. „To není moje věc. Můžete si dělat, co chcete. V každém případě mnohokrát děkuju.“

„To nestojí za řeč.“

„Ještě něco, Jime,“ řekl Cole. „Nevím, jestli mám pravdu, ale připadá mi, jako byste byli vojáci. Nevím, co chcete dělat, ale dávejte si pozor. Když sedíte u ohně a říkáte, že jste tuláci nebo kovbojové, tak si nesedejte tak, jak teď, ale na turka.“

O’Flaherty se chladně usmál.

„Díky za radu.“

Cole se usmál. „Co je s mým koněm?“

„Chytili jsme ho míli odtud. Měl bys ho naučit poslušnosti.“

„Ne každý kůň může být odvážný,“ řekl Cole.

O’Flaherty se též usmál.

„To je jedno,“ poznamenal a mávl rukou, „k Rio Grande by ses pěšky nedostal a i kdyby, tak s šípem v zádech bys nikdy nepřeplaval.“

„Já vím,“ řekl Cole.

Texasan se k němu otočil zády a vrátil se k ohni. Měl nohy do O a kolty nosil nízko u pasu. Černě se lesknoucí pažba se lehce pohybovala v rytmu jeho kroků.

Dezertéři, pomyslel si Cole.

Lidé, kteří nechali svou vlast ve štychu, když je nejvíc potřebovala. Ale co jsi ty sám? Při té myšlence se mu nahrnula krev do hlavy. I on opustil svou vlast jako tito muži, jen z jiného důvodu, ne proto, že si chtěl zachránit život. Cole si nikdy necenil svého života tak, že by se kvůli němu dopustil zrady.

Sáhl si pod košili, kde se mu na tenkém koženém řemínku houpal váček z měkké, vyčiněné jelení kůže. Strnulými prsty jej rozvázal a vytáhl hvězdu velkou téměř jako dlaň. Ve svitu ohně se blyštěla, jako by byla z čirého zlata.

Cole si ji prohlédl a zatnul zuby…

Pak ji zase strčil do váčku, protože v té chvíli se vrátil O’Flaherty a přinesl talíř s teplým jídlem. Podal ho Coleovi.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat.“

„Jen do toho!“

„Co je to za zlatou hvězdu, co ji nosíš na krku?“

Cole hleděl před sebe. Měl přivřené oči.

„Tys mi prohledával kapsy?“

„Ne, to se neboj. Ale když jsem ti vytáhl šíp, viděl jsem ten váček a otevřel jsem ho. Byl jsem zvědavý. Nemusíš mi odpovídat, když nechceš.“

„Je to na památku,“ řekl Cole.

„Na nějaké děvče, co?“

„Ne, na památku na mého bratra.“

„Padl, Cole?“

„Je mrtvý – to ti nestačí?“

„Přijde na to. Ne každý, kdo je mrtvý, padl na poli cti.“

„Neříkáš to tak, jako bys to myslel doopravdy,“ poznamenal Cole a otočil se. „Ty přece nejsi voják, co?“

„Nebudeme o tom mluvit. Co se přihodilo tvému bratrovi?“

„Někdo ho zastřelil.“

„Zezadu, co?“

„To ne, ale nedal mu šanci.“

„A co chceš v Mexiku?“

„Kruci,“ zabručel Cole. „Nic ti do toho sice není, ale možná znáš muže jménem Calhoun. Býval u texaských dragounů, poručík. To on zastřelil mého bratra. Tom neměl šanci, protože nebyl ozbrojený a Calhoun ho přesto oddělal.“

„Proč?“

„Šlo o spoustu peněz.“

„Dluhy z karet?“

„Ne, ale nechci o tom mluvit. Jestli v Conchos uvidíš Calhouna, takho odprav, protože si nic jiného nezaslouží. Je to parchant, i když byl důstojníkem slavné armády Konfederace.“

„Calhoun,“ zamumlal Texasan. „Je možné, že jsem to jméno už slyšel. A jezdil u texaských jezdců, říkáš?“

„Ano,“ pomalu řekl Cole.

„Mexiko je velké. Víš, kde ho hledat?“

„Ano. Někde v Conchos je vesnice jménem Saltierra. Calhoun tu vraždu nespáchal sám a já jsem potkal člověka, který měl do Saltierry namířeno. Byl při tom, když byl můj bratr zavražděn. Skřípnul jsem ho, a než zemřel, prozradil mi, že Calhoun je v Saltierře a čeká na něho.“

+ + + + +

Jeli mlčky a slunce, které nyní stálo téměř v nadhlavníku, pálilo. Už v tu ranní hodinu bylo vedro, jako by sálalo ze všeho, ze skal, jež byly rudé a šedé, ze žlutého písku, ba z několika seschlých kaktusů, které byly tak zaprášené, že už začaly být šedé a žluté.

Rozeklané skály a kamení všude, kam oko dohlédlo.

Tu a tam se mihla ještěrka nebo had, který se skryl před kopyty koní. V jednom stinném zákoutí kvetl kaktus. Byla to jediná živější barva v tom prachu.

Zpod kopyt koní se zvedal prach.

Náhle O’Flaherty svého koně zastavil.

„Podívej, Cole,“ řekl.

Cole sledoval jeho pohled a spatřil obláček kouře nad jedním bradlem. Takřka v tomtéž okamžiku se ve vzduchu objevil další tmavší obláček, který se pak rozplynul v lehkém větru.

„Komanči?“ přidušeně se zeptal Cole.

„Vypadá to tak, ale signály se netýkají nás.“

„Koho tedy?“

„Před námi jsou nějací lidé,“ řekl O’Flaherty.

Cole na něj užasle hleděl. „Lidé – tady a teď?“

„Podle všeho to tak je. Komanči už je viděli dávno, neobjevili nás jen proto, že se zabývali jimi. Rád bych věděl, kdo se tak teď může potulovat po Guadalupe Mountains.“

„Federálové?“

„Ne, spíš bych řekl, že to bude nějaký osadnický trek.“

„Zbláznil ses?“ sykl Cole. „Kdo by se chtěl usídlit v této pustině?“

Texasan nehnul ani brvou. Olízl si rty a poznamenal: „Možná chtějí do Kalifornie.“

„Co budeme dělat?“

„Sesedat,“ prohodil O’Flaherty.

Seskočili ze sedel a O’Flaherty dal třem dalším mužům tiché pokyny. Pak kývl na Colea, aby šel za ním, a jako had se začal plížit mezi skalami, přičemž nezpůsobil sebemenší šramot, přestože měl vysoké holínky. Cole, který měl apačské mokasíny, se vydal za ním.

V měkkých botách se mohl pohybovat stejně tak rychle a jistě jako Texasan. Mokasíny byly vysoké, jak bylo zvykem u Apačů, a měly ohebné kožené podrážky, které nezpůsobovaly hluk. Oba muži lezli k jedné skále skalním korytem, které před tisíciletími vytvořila proudící voda, přičemž Cole byl odkázán na O’Flahertyho pomoc. Potom si lehli za kameny a sundali si klobouky, aby se neprozradili.

To, co spatřili, bylo děsivé. Ani ne dvacet yardů od nich, hluboko pod nimi, se nacházela skupina Komančů. Mohly to být více než dva tucty bojovníků, kteří seděli na malých, chundelatých ponících a hleděli velkou úžlabinou na planinu, po které se pohybovaly vozy.

Šlo o konestogské vozy, jaké se používaly na Středozápadě. Vypadaly odtud malé jako hračky, ale bylo mezi nimi vidět malé tečky, jezdce. Za sedmi vozy se táhl zvířený prach, který indiánskou hordu přilákal.

O’Flaherty dloubl Colea do boku a ukázal na číhající Komanče.

„Nainiové,“ zamumlal takřka neslyšitelně.

Coleovi proběhl mráz po zádech.

Asi polovina rudochů byla ozbrojená puškami, ale Cole viděl jen málo springfieldek. Většinou šlo o předovky, jaké před rokem měla armáda Konfederace. Ostatní indiáni byli vyzbrojeni obvyklými luky a dlouhými opeřenými oštěpy.

„Zaútočí na ty vozy?“ zašeptal Cole.

„Ne,“ odvětil O’Flaherty. „Nato je jich příliš málo. Kromě toho nevěřím, že by s tím Parker souhlasil. Musí být se svou bandou v Mexiku, jinak by tu Komanči nebyli. Quanah Parker se snaží v Texasu a Novém Mexiku nedělat problémy.“

„Co uděláme?“

„Prorazíme a pojedeme dál s tou karavanou.“

„A Komanči?“

„Ti nás nebudou pronásledovat, to se vsaď.“

Pomalu se vrátili a přeběhli k mužům, kteří čekali u koní.

„Pojedeme k těm vozům?“ zeptal se muž, který se jmenoval Jeff.

„Musíme to v každém případě zkusit.“

Na O’Flahertyho znamení se vyšvihli do sedel a pomalu vyjeli. Komančové je nemohli vidět, protože mezi nimi stály strmé, vysoké skály.

Dorazili k nim právě, když Komančové vjeli na rovinu. Nechtěli zaútočit, to bylo jasné, na to jich nebylo dost, ale bylo jejich zvykem jezdit vedle karavan, aby bělochy znervózněli. Pak první z Komančů zaječel.

Otočil koně a mávl na skupinu jezdců, která byla necelých padesát yardů daleko. Komanči byli příjezdem pěti jezdců tak překvapení, že okamžitě pobídli koně.

O’Flaherty zvedl ruku.

„Jippííí,“ ozval se jižanský pokřik.

V následujícím okamžiku se pět jezdců rozjelo a cvalem se vydalo ke karavaně, která mezitím zastavila.

Cole levou rukou vytáhl revolver a vystřelil. Indiáni opětovali palbu. Stříleli jen puškami, protože na šípy byla vzdálenost mezi nimi příliš velká. Jejich jekot byl ještě pronikavější než třesk výstřelů. Ve vzduchu se vznášel kouř.

Pořád se střílelo.

U povozů již mezitím poznali, že těch pět jezdců jsou běloši.

Než se však Komanči dostali na dostřel mužů v povozech, otočili se a jeli pryč.

Cole viděl, jak se jeden Komanč v oblaku zvířeného prachu zastavil a namířil svou dlouhou předovku.

Třeskl výstřel, ozval se výkřik a jeden z O’Flahertyho mužů se skácel ze sedla. Ve stejné chvíli Cole třikrát za sebou vypálil z dragoneru.

Komanč zmizel ze hřbetu koně a svalil se do prachu.

„Sakra!“ zvolal O’Flaherty a seskočil z koně. „Piete, Piete – co je s tebou?“

Cole rovněž sesedl a přistoupil k postřelenému muži. Ležel na zádech a s tváří zkřivenou bolestí hleděl k modrému nebi. Kulka ho zasáhla do pravé strany hrudi a pravděpodobně mu zády vyletěla ven. Muž ztratil mnoho krve. Cole si strhl šátek, odstrčil O’Flahertyho stranou, roztrhl zraněnému košili a zacpal mu ránu šátkem tak, že zastavil krvácení.

„Potřebuje pomoc,“ řekl O’Flahertymu.

Od povozů přiběhlo několik mužů. Všichni byli ozbrojení.

„Co se stalo?“ zvolal první z nich.

„Potřebuje pomoc,“ vyhrkl Cole a ukázal na raněného.

„Ale my…“

„Do toho,“ řekl Cole. Osadníci vzali raněného a odnesli ho k vozům.

Cole a O’Flaherty šli zpátky ke koním. Když vylézali do sedel, řekl Texasan: „Asi ten můj nápad nebyl dobrý. Doufám, že Pietovo zranění není těžké.“

Cole na něj zamyšleně hleděl.

„Byl by to zázrak, kdyby to přežil,“ řekl.

O’Flaherty mlčky otočil koně a vydal se k vozům. Jeho dva kumpáni ho následovali a Cole jel pomalu za nimi.

U vozů stáli lidé, i ženy a děti. Cole, který na ně hleděl ze svého koně, viděl, že skoro všichni jsou to osadníci.

Cole kopl pinta patami a pomalu projel táborem, až spatřil koně O’Flahertyho a jeho mužů. Sesedl a omotal uzdu pinta kolem loukotě kola.

Osadníci se shromáždili a nyní stáli okolo vozu, ve kterém uložili raněného.

Rozčileně se spolu bavili.

Cole je pozoroval. Po chvíli z vozu vylezli dva O’Flahertyho muži. Zůstali stát u koní.

„Co je s Pietem?“ zeptal se Cole.

Jeff se k němu pootočil.

„Nevím,“ řekl a pokrčil rameny. „Ovázali ho.“

Potom tam přišel O’Flaherty.

„Vypadá to špatně,“ řekl. „Piet potřebuje klid, jinak…“

„Takže zůstaneme s karavanou?“ zeptal se Cole.

„Ano,“ řekl Texasan. Potom se unaveně usmál. „I když se ti to nehodí. Ani mně se společnost těch osadníků nelíbí, ale Pete potřebuje klid. Podívej se na ty lidi, já bych jim nevěřil…“

„A mně věříš?“ otázal se Cole.

„Jistě, proč ne?“

„Znáš mě jen několik hodin a je také. Přesto mi věříš víc než jim.“

„Jsou to lidé z Východu,“ řekl O’Flaherty. „Podívej se na jejich tváře. Pohrdají námi, protože jsme v jejich očích otrokáři. Ale já pohrdám jimi, protože jsou to malé vši. Možná jim jednou postaví pomník, protože byli něco jako pionýři, ale pro mě nejsou nic jiného než slaboši. Jsou silní, jen když jsou v houfu jako kobylky, a přece je snadné je zničit. Komanči vymysleli jedno přísloví. K zabití deseti osadníků člověk potřebuje jen jeden kámen. Dobré, co?“

„Určitě to nejsou žádní hrdinové,“ poznamenal Cole. „Ale možná jsou právě proto důležití.“

„Ty se považuješ za hrdinu?“ zeptal se O’Flaherty.

„Nepovažuju se za důležitého.“

„Hm, rozumím…“

Texasan se vydal k vozům a Cole šel za ním. Lidé se před nimi rozestoupili. Přišli na druhou stranu tábora. Tam pohlédli na planinu. Před skalami viděli řadu indiánských jezdců. Nehybně tam stáli a kovové Části jejich zbraní, hroty oštěpů a závěry pušek se leskly na slunci, vítr povíval péry a útržky látek a hřívami jejich poníků. Vypadali barbarsky a přesto impozantně. V té chvíli Cole cítil cosi jako úctu k divochům, kteří tam seděli na nehybných koních jako sochy a hleděli na bílé muže.

„Kdyby jich bylo pětkrát tolik,“ řekl O’Flaherty, „tak by neváhali a napadli by nás.“

„Takže nás nechají na pokoji?“

„Dokud s nimi nebude Quanah Parker.“

„Myslel jsem si, že v Texasunechce krveprolévání.“

„To je pravda, ale v Mexiku si dělá, co chce. A my musíme do Mexika. Může nás čekat hned za Rio Bravo, aby nás zadupal do země, a nikdo se o tom nikdy nedozví, protože se nikdo nevrátí.“

„A mexičtí vojáci?“

„V Mexiku ještě stále panuje ten proklatý cizák.“

„Maximilián?“

„Ano, ale nedivil bych se, kdyby ho postavili ke zdi. V Mexiku se lidé jako on nedožívají vysokého věku. Jeho vláda se opírá jen o pušky. Jednoho dne Mexičané s Evropany, kteří je teď vykořisťují, zatočí.“

„A co to má co společného s Komanči?“

„To, že se nemusí mexické armády bát, protože jsou mnohem rychlejší než kyrysníci toho cizáka.“

„Myslíš, že nás tam čekají?“

„Nevím, můžu jenom doufat, že ne.“

„Jak dlouho tady zůstaneme?“

„Osadníci chtějí dál, ale musíme tu den zůstat, jinak to Piet nepřežije. Kulka ho prostřelila, protože ji ten indián vypálil z malé vzdálenosti. Ztratil hodně krve a nevydrží velkou námahu.“

„Myslíš, že osadníci ten den počkají?“

„Řekl jsem jim, že Komanči jsou mezi námi a Mexikem a že ted nemůžeme dál. Vzali to.“

„Dobře, teď musíme sehnat něco k snědku. Jsem hladový jak vlk. Osadníci nám žádné jídlo nedají.“

„Tam jde jejich boss,“ poznamenal O’Flaherty a kývl na vysokého muže, který k nim rychle šel. Měl tmavé vlasy. Oči měl pod hustým obočím a jeho tvář s ostrými rysy zdobil mohutný knír. Měl na sobě obvyklé osadnické šaty, na hlavě však nový, světle šedý stetson, jehož stužka byla indiánská práce. Cole pohlédl na revolvery v nízko přivázaných pouzdrech.

„Pane,“ začal, když se otočil k O’Flahertymu. „Dohodli jsme se. Chceme dál.“ Texasan pobaveně pozvedl obočí. „Dál?“

„Ano. Indiáni už na nás nezaútočí.“

„Že by kvůli vašemu hezkému kníru?“

„Nechte si to, máme sedm vozů.“

„To Komanče nezastaví,“ řekl O’Flaherty. „Teď jsou tak silní jako ještě nikdy.“

„Přesto to zkusíme. Když tu budeme odpočívat, budeme mít ještě menší šance. Měli bychom se pokusit dostat se k hranici co nejrychleji, abychom byli v bezpečí. Tady jsme vydáni napospas indiánům a nejbližší město, El Paso, je více než sto mil daleko. Odtud žádnou pomoc očekávat nemůžeme. Jsme odkázáni sami na sebe, a jestli uděláme nějakou hloupost, jsme vyřízení. Když jsme vyrazili, nevěděli jsme, že Komanči znovu vykopali válečnou sekeru. Válka všechno změnila.“

„Bravo,“ řekl O’Flaherty. „Mluvíte jako kniha. Raději běžte a vysvětlete těm paličákům, že se řítí do záhuby, jestli pojedou dál. Dokud jsme v Texasu, jsme před Komanči v bezpečí, ale jakmile budeme v Mexiku, budeme muset dávat pozor.“

„Nemůžu se vzepřít všeobecnému rozhodnutí,“ ostře řekl ten muž.

„Ale ano,“ odvětil O’Flaherty. Sáhl do kapsy a vytáhl srolovaný váček na tabák, který byl vyroben ze skalpu. Ještě na něm byly vlasy a Texasan ho dal osadníkovi před obličej.

„Nainiové vědí, jak vypadá dobrý skalp,“ řekl. „Možná by to zkusili i s vaším knírem.“

Cole se pousmál, když muž bezděky trhl rukou ke kníru.

„A teď je běž přivést k rozumu,“ poznamenal Texasan. „Nemám k osadníkům velkou důvěru, ale přece věřím, že nepojedou slepě smrti vstříc.“

Vůdce karavany se zamračil.

„Nevím, kdo jste, pane,“ pomalu řekl, „ale jedno vám řeknu: jestli chcete mít problémy, tak jste na správném místě. Tito lidé nechtějí nic jiného než domov a kvůli tomu hodně zakusili. Jsem tu proto, abych je zavedl do země, kde chtějí znovu začít. Čas ukáže, zda se jejich naděje vyplní. Ale lidi jako vy tu nevidíme rádi.“

„Rozumím,“ chladně řekl O’Flaherty a přivřel oči. „Ano, rozumím vám velmi dobře. To, co říkáte, mi je jasné, ale jsou i jiné věci než tento špinavý svět, který nechce mít nic společného s mírumilovnými osadníky. Já za sebe považuju lidi, kteří možná proti své vůli musejí jezdit ve špíně, za důležitější, než je hrstka osadníků.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tomu nemůžete rozumět,“ zavrčel O’Flaherty. „Žvaníte o míru, ale teď něco řeknu já vám. Nejsem osadník a nevím, jestli ještě někdy uvidím svůj domov, ale to je mi jedno, protože jde o jiné věci…“

„Přesto…“

„Poslouchejte,“ dodal Texasan a teď byl nebezpečně tichý. „Nevím, jestli jste hlupák, nebo ne, ale máme stejnou cestu, takže pojedeme spolu a protože nám jde o krk stejně jako vám, můžeme si důvěřovat, tedy musíme si důvěřovat, protože jestli se pokusíte nás zradit, tak…“

Nedořekl to, ale položil ruku na vyhlazenou pažbu pravého revolveru a to gesto řeklo víc než tisíc slov.

Vůdce treku viděl ten pohyb a přikývl. „V pořádku,“ řekl.

+ + + + +

Cole se probudil teprve po setmění. Cítil se ještě hůř než před usnutím.

Vstal a hledal O’Flahertyho a ostatní. Našel je o dva vozy dál. Lehli si pod vůz a pozorovali prérii. Mezi vozy hořel oheň.

Cole si vlezl pod vůz, hlavou vrazil do brzdy a s bručením si lehl vedle O’Flahertyho.

„Máte kávu?“ zeptal se.

„Tu si musíš vzít u osadníků,“ řekl Texasan.

Cole zavrtěl hlavou. „Děkuju. Viděli jste něco venku, nebo proč tu ležíte na číhané?“

„Nic se tam nehýbe,“ řekl O’Flaherty.

„Zmizeli?“

„Komanči a zmizet?“ prohodil Texasan. „Ne, ti někde leží a pozorují nás. Vsadím se, že aspoň jeden z nich je necelých dvacet yardů od nás. Mají zálusk na naše skalpy a měli dost času na to, aby se vrátili k vozům.

„Myslel jsem si, že v Texasu nechtějí dělat rozruch.“

O’Flaherty pokrčil rameny.

„Řekl jsem ti, že Quannah Parker tu není. Na jedné straně mi to vyhovuje, protože většina jeho lidí je v Mexiku. Na druhé straně to pro nás tady v Texasu není dobře, protože nemůže ty, co zůstali tady, držet na uzdě.“

„Budu rád, až dorazíme do Mexika,“ povzdechl si Cole.

„Nejsi sám,“ řekl Texasan.

Pak dlouho a mlčky leželi vedle sebe. Pokoušeli se něco ve tmě zahlédnout, ale nic neviděli. Pokud Komančové byli opravdu poblíž, tak se velmi umně skryli. Možná leželi skutečně jenom několik yardů od kruhu osvětleného ohněm a tiskli se k chladné písčité půdě…

„Půjdu pro kávu,“ řekl do ticha Cole. „Dal bych si něco teplého, vy ne?“

„Když ji přineseš,“ prohodil O’Flaherty. „Jsem zvědavý, jestli ti ty držgrešle něco dají.“

Cole vylezl zpod vozu a vzal z rance konvici, načež se vydal k ohni. Osadníci seděli tak těsně kolem ohniště, pravděpodobně jim byla zima, že vypadali jako houf vystrašených myší. Cole se prodral mezi nimi a přišel k ohni, nad kterým visel kotlík s kávou, z něhož se linula její vůně.

Pomalu si nalil do konvice.

„Sakra, uvařte si svou vlastní!“ ozvalo se. Znělo to rozčileně a podle. Okamžitě uslyšel souhlasné přizvukování. Cole, který se o to nestaral a dál si naléval do konvice, se kousl do spodního rtu. Potom konvici postavil na zem a narovnal se. Rozhlédl se kolem sebe a zády k ohni položil pravou ruku na pažbu koltu.

„Říkal někdo něco?“ polohlasně se zeptal.

„Řekl jsem, že si máte uvařit svou vlastní kávu!“

Jeden muž vstal a rozhněvaně pohlédl na Colea.

„Nestačí, že tu kvůli vám trčíme? Nechceme mezi sebou žádné pistolníky. Jsme osadníci a nepatříme k vám.“ Osadník nenávistně vrčel a svit ohně jeho vrásčitou tvář nijak nevylepšil. Vedle něj se postavila malá, hubená žena a chytila ho za ruku. Cole nerozuměl tomu, co řekla, ale byl si jistý, že muže chtěla uklidnit. To gesto na něj udělalo dojem.

„Posaďte se,“ řekl chraplavým hlasem. „Takto jste snadný terč pro Komanče.“

„Sakra!“ zavrčel osadník. „Táhněte odtud!“

Cole se snažil zvládnout svůj hněv. Sklonil se a vzal konvici s kávou. Chtěl odejít. Musel však projít kolem rozhořčeného osadníka. A ten ho chytil za ruku. Za levou ruku. Ramenem mu projela ostrá bolest. Popadla ho zlost a všechna jeho předsevzetí byla rázem pryč.

Mrštil konvicí a trefil muže do hlavy. Osadník Colea pustil a svalil se na zem. Káva se rozstříkla a lidé, které zasáhla, s nadávkami odskočili.

Osadník se na zemi s hekáním posadil. Oči se mu podlily krví. Cole si toho všiml ve svitu plamenů. Viděl též, že se znovu objevila žena a bránila muži vstát. Osadník se však cítil uražen. Kromě toho si myslel, že s Colem bude mít snadnou práci, protože měl levou ruku zavěšenou v šátku.

Odstrčil ženu stranou a vstal.

„Ty hajzle!“ zabručel. „Já ti ukážu!“

Cole koupil naplno jeho hák a spadl mezi osadníky. Převalil se přes rameno a bolest v ráně, která znovu začala krvácet, ho málem omráčila. Cítil, jak mu po zádech teče krev.

Zbledl.

„To jste neměl dělat,“ hlesl.

„Já ti ještě…“

Osadník nestihl dopovědět. Cole ho udeřil pravou pěstí. Vložil do toho úderu všechnu svou sílu. Osadník otevřel ústa a zalapal po dechu, zatímco se předklonil. Pak ho Cole zasáhl podruhé. Osadník se skácelna záda. Zasténal a zakryl si oběma rukama tvář. Žena zaječela a vrhla se na něj.

Cole se zhnuseně otočil.

Chtěl vzít konvici, ale tu ho zastavil hlas vůdce karavany.

„Stůjte!“ řekl ten muž.

Cole se bleskově narovnal.

„Chcete to se mnou zkusit i vy?“ tiše se otázal.

„Jmenuju se Terry,“ řekl ten muž. „To jen abyste věděl, kdo vás zastřelí. Řekl jsem vám, že se máte chovat slušně. Teď si za to můžete sám.“

Cole na něho hleděl přivřenýma očima. Věděl, že nemá šanci. Pěst ho bolela od té rány. Nebyl by dost rychlý. Terry to věděl a proto, jen proto, si na něho troufl. Cole cítil, že ostatní jsou vůči němu rovněž nepřátelsky naladěni. Lehce se přikrčil.

„Když to chcete,“ řekl.

„Ano, chci,“ sykl Terry.

Tak tam stáli lehce přikrčeni.

Vtom se do ticha ozval lhostejný, chladný hlas.

„Terry!“

Boss karavany strnul.

„Držte se zpátky, O’Flaherty.“

„Ne,“ chladně řekl Texasan. „Víte, že právě není ve formě, jinak bych tu teď nestál a díval bych se, jak vás sejme. Jenže on je zraněný, a proto musíte vzít zavděk mnou. Slibuju vám, že vás nezklamu.“

Cole se ohlédl. O’Flaherty stál zhruba tři kroky za ním a měl ruce svěšené vedle pažeb koltů. Oči mu ve svitu ohně jiskřily, zbraň se leskla.

„Do toho vám nic není,“ poznamenal Terry. „Ještě přijdete na řadu.“

„To je dobře,“ poznamenal Texasan. „Jak vidím, je vám jedno, v jakém to bude pořadí. Takže začněte se mnou, Terry. Můžete tasit jako první.“

Vůdce treku zachmuřeně pohlédl na O’Flahertyho. Pak se narovnal a řekl: „Nechejme to, až přijedeme do cíle. Potom uvidíme, kdo je tu jen mluvka.“

„To vám můžu říct už teď,“ odvětil jízlivě O’Flaherty.

Terry se nakvašeně otočil. Napětí polevilo, osadníci začali znovu mluvit. Pošilhávali však po Coleovi a O’Flahertym. Terry zmizel. Cole s O’Flahertym šli zpět. Vlezli pod vozy, kde ještě leželi dva další muži. Cole viděl, že mají pod paží karabiny. Mlčky se usmívali, když tam přišli.

„Měli jsme toho tlučhubu na mušce, Jime,“ chladně řekl Jeff.

„To je v pořádku,“ odvětil Texasan. „Už je po všem. Jenom trochu potřeboval zchladit. Jak se vede Pietovi?“

„Myslím, že spí.“

„To je dobře. Zítra musí být aspoň trochu fit.“

Cole, který jim mlčky naslouchal, viděl takřka nezachytitelný pohyb v temnotě, tam, kde světlo přecházelo do tmy. Upozornil na to ostatní. Pohyb se však již neopakoval, a přestože si Cole byl jistý, že tam leží Komanč, nedělal si s tím starosti.

„Jime, cos myslel tím, když jsi mluvil o vašem cíli?“ zeptal se.

„No právě,“ řekl O’Flaherty. „Náš cíl…“

„Vy tady nejste z vlastní iniciativy, co?“

„Jak se to vezme, příteli.“

„Proč chcete za každou cenu zůstat s osadníky? Nemohou nás přece vystát.“

„To vím, ale je to nutné.“

„Já se nebojím jet sám.“

„Ne, ty jsi však zodpovědný jen sám za sebe.“

„A ty?“

O’Flaherty vypadal zamyšleně.

„Dostali jsme se k mrtvému bodu,“ poznamenal. „Možná by bylo lepší, kdybychom o tomto tématu vůbec nemluvili. Co chceš dělat, až přijedeš do Conchos a splníš svou misi?“

„Zůstanu v Mexiku,“ řekl Cole.

„Proč raději neodjedeš do Kalifornie?“

„S těmito osadníky, abych se stal jedním z nich?“

„Ne, to jsem nemyslel. Ale mohl by sis tam postavit ranč.“

„Děkuju mnohokrát, ale nemám zájem.“

„Toho jsem si všiml,“ poznamenal Texasan. „Proč neodjedeš zpátky do Alabamy a nebojuješ za Konfederaci? Život musí mít smysl a mně připadá, že jsi bojovník. Co chceš dělat v Mexiku? Obávám se, že za rok, za dva tam vypukne občanská válka, a pak se ta země stane peklem. Ten, kdo tam nemusí, by tam raději neměl jezdit.“

„Nikdy jsem neměl strach,“ řekl Cole.

„Pak máš něco v úmyslu,“ řekl O’Flaherty.

Cole zavrtěl hlavou.

„Máš strach z toho, že zemřeš?“

„Je mnoho způsobů, jak může člověk jít k čertu. Nemám strach ze smrti kulkou. Ale nechtěl bych například padnout do rukou rudochům. To bych si raději sám vpálil kulku do hlavy.“

„Nečekal jsem jinou odpověď.“

O’Flaherty na něho pohlédl úkosem. „Za koho mě máš, Cole?“

Tázaný jen pokrčil rameny.

„Za zbabělce?“ otázal se Texasan s ironií v hlase.

„Ne.“

„Takže za hrdinu?“

„Považuju tě za – no, jak to říct. Hrdina je hlupák. Nejsou žádní hrdinové, protože na to nikdo nemá dost odvahy. Odvaha je jen zvláštní forma přehnaného strachu.“

„Proč ses nestal filozofem?“ otázal se O’Flaherty.

„Protože umím lépe zacházet s jinými věcmi.“

„Rozumím. Ještě jedna otázka. Jsi dezertér?“

„Přijde na to. Odjel jsem tajně, protože by mě nikdy nepustili. Mu –

sel jsem pryč, protože to byla jediná šance, jak polapit vraha mého bratra. Kdybych čekal až do konce války, tak by si Calhoun změnil jméno a zmizel by. Kdo ví, možná bych ani válku nepřežil.“

„Nebo by ses po našem vítězství stal generálem, co?“

„Našem vítězství?“ zeptal se Cole. „Takže přece jsi voják, konfederovaný. Ano, Jime, i nadšení může být osudné.“

„Jak to myslíš?“

„Ve dvojím ohledu. Jih bojuje s příliš velkým nadšením. Prohráli jsme tu válku hned na začátku. Nevím, jestli jsi důstojník nebo voják, dezertér nebo co, ale tady můžeme mluvit otevřeně. Znám někoho, kdo byl na Severu a viděl továrny, které vyrábějí pušky a děla. Sever má tolik zbraní, kolik potřebuje. Odkud máme vzít zbraně my? Nemáme továrny a všechno, co potřebujeme, musíme dovézt zvenčí. S lidskými masami, které někdo přivede do opojení, se válka vyhrát nedá.“

„A kdybychom měli zbraně?“

„Zbraně? Potřebujeme mnoho zbraní, hlavně pušek.“

„Já vím,“ poznamenal O’Flaherty.

„Potřebovali bychom mnoho věcí,“ řekl Cole. „Ale nemůžeme je získat a Sever jich má přebytek. A hlavně, mají zlato, víc zlata než my.

„Takže tato tě úvaha vedla k tomu, žes zmizel?“

Cole zavrtěl hlavou. „Kdyby nedošlo k té špinavé záležitosti, tak bych zůstal a někde padl, ale to by mi nevadilo. Teď je to něco jiného.“

Potom se odmlčeli.

Tichý zvuk Colea probudil z polospánku. Klidně ležel a slyšel O’Flahertyho přidušený dech. Potom se ozvalo Texasanovo zašeptání: „Někdo je ve voze!“

Cole přikývl a sáhl po koltu, ale O’Flaherty zavrtěl hlavou.

Dal Coleovi znamení a odplazil se zpátky. Aniž způsobil sebemenší hluk, zmizel a Cole jej následoval. Oheň téměř dohořel, v ohništi už plápolaly jen malé plaménky.

Cole viděl, že Texasan sáhl po opasku a vytáhl z třásněmi ozdobené pochvy těžký nůž bowie. Čepel nože se krátce zaleskla, když si O’Flaherty dal dřevěnou rukojeť mezi zuby a plížil se dál. Za sebou, jako dva stíny, se plazili k zadní straně vozu, která byla přivrácená k ohni. Cole měl pocit, že zevnitř slyší nějaké zvuky.

Náhle se O’Flaherty zarazil a čekal, až se Cole připlazí k němu. Potom zašeptal: „Komanči!“

„Podle čeho jsi to poznal?“ zeptal se Cole stejně tak tiše.

„Cítím je.“

„Co budeme dělat?“

„Běž k druhému konci vozu a počkej, jestli někdo z nich nebude chtít ven.“

„Jsou ve voze osadníci?“ zeptal se Cole.

„Ne, ti spí u ohně.“

Cole rychle přikývl a šel k druhému konci vozu. Osadníci sice postavili hlídky, ale Cole žádnou z nich neviděl. Muži pravděpodobně leželi pod vozy a spali. Ani Terryho nebylo vidět, i když jako boss treku byl zodpovědný za bezpečí svých lidí.

Hluk z vozu byl stále silnější. Potom Cole uslyšel krátké zasyčení a tlumený náraz, jako by něco tvrdého vrazilo do bočnice. Cosi se zevnitř opřelo o plachtu, načež to zase zmizelo. Cole se přitiskl k bočnici a pohlédl za prázdný kozlík.

Vtom spatřil ruku, pak tělo a hlavu jednoho Komanče.

Cole se přitiskl ke korbě. Yard před ním byla zkřivená tvář jednoho bojovníka, který držel v ruce malý tomahawk.

Cole náhle pomyslel na O’Flahertyho a sevřelo se mu hrdlo. Vyšel z úkrytu, právě když Komanč dorazil na kozlík. Nyní Cole uviděl, že má zraněné rameno. Po zádech mu tekla krev.

„Stůj!“ řekl Cole.

Komanč se otočil jako puma, vteřinu si hleděli do očí a pak indián trhl rukou. Tomahawk zasvištěl vzduchem. Cole uhnul, tomahawk se zaryl hluboko do dřeva bočnice.

Komanč se vrhl z vozu. Doskočil a převalil se. Cole se rozmáchl a vrhl po něm nůž, jenže ho minul, protože rudoch se bleskově sklonil. Nůž se zabodl do země až po rukojeť.

Komanč běžel pryč.

Vtom se ozval výstřel.

Ve tmě se zablesklo a indián se uprostřed pohybu zarazil. Udělal ještě dva kroky a zhroutil se.

Během několika vteřin byl tábor na nohou.

„Kruci!“ zamumlal Cole a proklínal střelce. Vlezl do vozu a škrtl sirkou. Tak mohl vidět vnitřek vozu. V jednom rohu ležel O’Flaherty a držel se za hlavu. Tomahawk ho trefil naplocho. Měl tam modřinu, ale lebka zůstala celá.

„Kdo střílel?“ zeptal se Texasan.

„Asi někdo z osadníků.“

„Hlupáci,“ zabručel O’Flaherty a vylezl z vozu.

Venku se osadníci vrhli k zemi a nyní hleděli do tmy, kde se už nic nehýbalo. Komanči mlčeli.

„Kdo to střílel?“ zabručel O’Flaherty přes tábor. Upřely se na něj tázavé pohledy.

„Kdo to střílel?“

„Já,“ řekl kdosi rozčileným hlasem.

Byl to Terry, který se náhle objevil před nimi. Ještě stále držel pod paží krátkohlavňovou springfieldku. S provokativním výrazem ve tváři kráčel k nim. Těsně před O’Flahertym se zastavil a pohlédl mu do očí.

„Viděl jsem jednoho indiána utíkat a zastřelil jsem ho.“

„Hlupáku,“ zavrčel O’Flaherty.

„Nechte mě na pokoji!“ odsekl Terry.

Texasan vylezl na vůz a vyhlédl za tábor. Zhruba deset yardů odtud viděl tělo Komanče. Jen se trochu předklonil a už v následujícím okamžiku se deset coulů od něho zabodl do kozlíku šíp.

„Tady to máte,“ řekl k Terrymu. „Proč jste ho nenechal běžet? Říkal jsem vám přece, že by nám nic neudělali.“

„Mohl někoho sejmout.“

O’Flaherty věděl, že Terry má pravdu. Unaveně se otočil a odvedl Colea dál.

„Teď to může být těžké,“ řekl. „Až se Quanah Parker dozví, že tu byl zastřelen jeden z jeho bojovníků, bude se chtít pomstít. Doufám, že Parker se zbylými Naini je ještě v Piedras Negras, jinak to vidím černě…“

„Potom bude lepší, když hned vyjedeme.“

„To by nemělo moc smysl. Do zítřka počkáme.“

„Kvůli Pietovi?“

„Ano. Jdu se na něho podívat.“

Texasan šel pryč a Cole vytáhl cigaretu a zapálil si. Opřen o vůz nasál kouř a duchem nepřítomen hleděl na lidi, kteří spěchali ke svým vozům. Očividně se chtěli ujistit, že v jejich vozech nejsou žádní další ukrytí Komanči. Svítili do nich pochodněmi, ale žádného dalšího indiána již neviděli.

Cole přišel k ohni a díval se, jestli je v konvici ještě nějaká káva.

Nalil si do hrnku.

Než ho však mohl zvednout, objevila se vedle něj holínka a kopla do něj.

Cole vyskočil a trhl rukou ke koltu.

Před ním stála dívka.

„Proč jste to udělala?“ zeptal se Cole.

„Naše káva tu není pro pistolníky,“ sykla.

„Ale pro osadníky ano, co?“

Rozmáchla se a bylo jisté, že mu chce zasadit ránu. Cole ji však zdravou rukou chytil za zápěstí a stiskl jej, až zbledla a v jejích očích se objevil vystrašený výraz. Pak ji pustil a odstrčil od sebe.

„Už to nikdy nedělejte,“ řekl.

„Jste pistolník,“ vyhrkla. S tváří zkřivenou bolestí si masírovala zápěstí. „Kvůli vám to celé začalo. Než jste přijeli, šlo všechno hladce. Grázlové jako vy…“

Vtom ztichla, protože Cole vstal a pomalu přišel k ní. Její tvář byla bledá, byl v ní zastřený výraz. Stál tak těsně před ní, že cítil její zrychlený dech.

„Madam,“ řekl tiše. „Madam, jestli o nás ještě jednou řeknete, že jsme grázlové, tak udělám něco, čeho bych možná později mohl litovat. Když se nevyznáte v lidech, tak si takové urážky nechte pro sebe.“

Mlčky a vyděšeně na něj hleděla.

Pozoroval její tvář a musel se bezděky, i když rozezleně a s odporem, usmát.

Měla úzkou, opálenou tvář a vůbec nevypadala jako osadnická dcera. Měla klenuté rty, oči lehce šikmé, což jí propůjčovalo zvláštní půvab. Tmavé vlasy jí v mírných vlnách padaly až na ramena, která mizela v měkkých konturách rukávů její košile.

„Ale – ale…“

„Co ale?“ zeptal se.

„S vámi to přece začalo.“

„Kdo to řekl?“ nedůvěřivě se otázal.

„Můj otec – se kterým jste se…“ Zakoktala se.

„Ten osadník, kterého jsem musel srazit, byl váš otec?“

„Ano,“ řekla a sklopila zrak.

„To je mi líto.“ Cole cítil rozpaky. „Mohl jsem tomu zabránit, ale nebyla to jen má vina.“

Přikývla.

„Zlobíte se na něho – a na mě?“

„Ani na něho, ani na vás, pokud otce přivedete k rozumu, madam.“

„Všichni lidé tady vás považují za dezertéry,“ řekla.

„A vy?“ otázal se Cole.

„Já taky.“

„Jste velmi upřímná,“ podotkl.

„Už nevím. Kdo jste doopravdy a proč jste sem přijel?“

„O těchto věcech nemůžu mluvit,“ odvětil. „Raději se na to neptejte a řekněte i ostatním, že se nemají ptát. Jsou věci, které je lepší nechat být.“

„Nechtěla jsem se vás dotknout,“ řekla dívka.

„To nic není,“ zamumlal Cole. „Jak se jmenujete, madam?“

„Jmenuju se – Joan,“ tiše řekla. „Joan Fontaineová.“

Pak se otočila a rychle odešla. Cole hleděl za ní a viděl, že má krásnou postavu a ani jinak se nepodobá ostatním osadníkům. Velmi hezké děvče, jen o hlavu menší než Cole a štíhlé.

Cole byl tak zabrán do svých myšlenek, že si nevšiml, jak se k němu přiblížil jeden z O’Flahertyho mužů. Byl to Jeff. Měl klobouk stažený do tváře. Cole nedokázal rozeznat rysy jeho tváře, když se zastavil vedle něj a hřbetem ruky si přejel přes ústa.

„Slibovals jí hory doly?“

„Co je ti do toho?“ odsekl Cole.

„Nic, jenom ti mám vyřídit, že tě chce vidět Jim.“

„Hm,“ řekl Cole a šel k vozu, v němž ležel Piet, protože O’Flaherty tvrdil, že se na něho chce podívat.

Když přes kozlík vylezl do konestogského vozu, objevila se před ním O’Flaherty ho bledá tvář. Texasan mu pokynul, ať sleze, a pak vylezl sám. Potom si O’Flaherty sundal klobouk.

„Je mrtvý,“ řekl jen.

Cole na něho pohlédl. „Piet?“ zeptal se.

Texasan přikývl.

„Kdy?“ ptal se Cole.

„Před několika minutami,“ odvětil O’Flaherty. „Byl až do konce při vědomí, ale ta zatracená kulka v něm udělala takovou díru, že se nedala zašít. Podle mě měl poraněné plíce.“

„Je mi to líto,“ krátce poznamenal Cole.

O’Flaherty na něho klidně pohlédl.

„Smekni,“ řekl.

Cole si sundal stetson.

Potom si společně šli pro kávu. Byla už téměř studená a chutnala mdle. Dřepli si vedle sebe a mlčky popíjeli. O’Flaherty měl zastřený pohled, hleděl do dáli mezi vozy k horám, které ještě nebyly vidět. Byla ještě tma, ale čerstvý, chladný vítr lidi probral a dával tušit ráno.

Cole vylil zbytek kávy a postavil hrnek na zem.

„To je zlé,“ řekl. „Co teď chcete dělat?“

„Jet dál,“ lakonicky odpověděl Texasan.

„Ve třech?“

„Proč ne? Nemůžeme dělat nic jiného.“

„Dobrá,“ poznamenal Cole. „Nic mi do toho není – já vím.“

Vstal a chtěl jít, ale O’Flaherty ho zastavil. Cole se ohlédl.

„Co je, Jime?“

Jejich pohledy se na několik vteřin setkaly. Texasan si olízl rty. Vypadalo to, že chce něco říct, ale potom jen rezignovaně mávl rukou a mlčky zavrtěl hlavou.

+ + + + +

Do rána nikdo nezamhouřil oka. Ani osadníci podle všeho nemohli spát. Když potom přišel úsvit a obloha zešedla, otočil se Cole pod vozem a pohlédl k ohništi. U něho seděl O’Flaherty, hleděl před sebe a hrál si s hrnkem. Vypil spoustu kávy. Vypadalo to, že se ještě nevzpamatoval.

Někdo v táboře začal s čímsi šramotit. Objevili se osadníci, vylézali zpod vozů, kde leželi v posledních hodinách a hlídali. Všichni měli staré předovky, které byly k ničemu. Cole tábor pozoroval jen letmo, hlavně se rozhlížel po Joan Fontaineové, kterou však nikde neviděl.

Vyplazil se zpod vozu, sroloval deky a šel k O’Flahertymu.

„Musíme pohřbít Pieta,“ poznamenal.

O’Flaherty odhodil plechovou konvici. „Já vím.“ Přikývl a vstal. „Udělám to sám. Nemusíš mi pomáhat.“

Nechal Colea stát a šel k vozu, kde ležel mrtvý.

Cole a oba další muži osedlali koně a nasedli. Trek již vyrazil. V jeho čele jel Terrry. Vozy rachotily a skřípěly. Na konci karavany poháněli dva jezdci malé stádo dobytka. Za trekem se valil oblak prachu.

Cole a dva O’Flahertyho muži přihlíželi, jak O’Flaherty vykopal hrob.

Texasan jej zaházel a potom tam ještě chvíli stál s kloboukem v rukou a mumlal si něco pro sebe. Pravděpodobně se modlil, ale jeho slova v tom hluku zanikala. Přestože byla karavana již více než dvě stě yardů daleko, slyšel Cole jak práskání dlouhých bičů, tak vrzání povozů.

Potom se otočil a vyšvihl se do sedla.

Klobouk si posunul do tváře a mlčky vyrazil po Coleově boku k treku.

„Asi to byl tvůj přítel,“ řekl Cole spíš jako konstatování než jako otázku, když přijeli k poslednímu vozu a minuli stádo dobytka.

O’Flaherty na něj duchem nepřítomen pohlédl.

„Ano, dobrý přítel,“ přisvědčil.

Pak Cole kopl koně a jel dál kolem karavany. Chtěl nalézt povoz Fontaineových. Ten jel v čele, padesát yardů za Terrym, který jel s puškou v ruce jako první.

Cole vedle vozu zpomalil.

V tomtéž okamžiku za sebou uslyšel dusot. Náhle k němu někdo přijel. Byla to Joan. Měla na hlavě klobouk, takže z dálky vypadala jako muž. Cole s překvapením zjistil, že se na něho usmívá. Pak pobodla koně ostruhami a vyrazila k Terrymu.

Cole jel za ní.

„Ahoj, Terry,“ řekl. „Jak to teď vypadá?“

„S čím?“ rozmrzele se zeptal vůdce treku.

„S indiány.“

„Zatím se neukázali, aspoň jsem si nevšiml.“

„Co tím chcete říct?“

„Viděl jsem kouřové signály.“ Cole zvedl obočí. To mu muselo uniknout. Syčivě vydechl.

„Vy je umíte číst, Terry?“

„Ne, to dokážou jen indiáni, ale jsou tam.“

Ukázal na kopec, kde se skutečně vznášel oblak kouře.

„Rád bych věděla, co to znamená,“ řekla náhle Joan. „Mají přece nějaký systém, ne?“

„Samozřejmě,“ poznamenal Terry. „A vsadím se, že se to týká nás.“

„To je možné, ale kdo je příjemce?“ zeptala se.

Cole a Terry si bezděky vyměnili pohled. Rozuměli si i beze slov. Nepřátelství mezi nimi v té chvíli polevilo. Cole kývl na vůdce treku, avšak nic neřekl, aby Joan nezneklidňoval. Věděl, že ty signály mohou být určeny jen pro jednoho člověka, a to že je Quanah Parker se svými hordami Nainiů a dalších komančských kmenů. Pokud však tyto signály mohl číst, musel být velmi blízko.

Cole zvolnil a počkal, až vozy projedou a přijede k němu O’Flaherty. Upozornil ho na kouřové signály.

„Už jsem je viděl,“ poznamenal Texasan.

„Komu jsou určené?“

„Quanahu Parkerovi.“

„Takže už se vrátil z Piedras Negras.“

„Vypadá to tak.“

Od Pietovy smrti byl O’Flaherty ještě skoupější na slovo. Odpovídal stroze, avšak výraz jeho očí byl napjatý a možná dokonce i poněkud nervózní. Hleděl na kouřové signály, které se nyní opakovaly a přicházely ve stejném rytmu jako před několika minutami. Obláčky pomalu stoupaly a pak se rozplývaly.

„Co ty signály říkají?“ otázal se Cole.

„Týkají se nás.“

„Myslíš, že se musíme obávat přepadení?“

„Až budeme v Mexiku, tak ano.“

„Nezdá se, že by tě to nějak zneklidňovalo.“

„Ne, protože osadníky doprovodíme jen k Rio Bravo, tam se s nimi rozloučíme a pojedeme na jih do Conchos, zatímco vozy pojedou na sever, do Kalifornie.“

„Myslíš, že Komanči vědí, kam chtějí jet?“

„Museli by být hloupí, kdyby to nevěděli.“

„Znají Kalifornii?“

„Ne, vůbec ji neznají, ale táhnou směrem, kam míří všechny ostatní karavany. Stačí jim jen si na ně počíhat.“

„Pak musíme osadníky přesvědčit, aby se vydali jinou cestou.“

„Ne, to neuděláš.“

„Ale jedou vstříc záhubě!“

„Aspoň si Komanči nebudou všímat nás.“

„To je…“ vyhrkl Cole.

„No, co je to?“

„To je vražda – vražda tří tuctů lidí!“

„Nemůžeme pro ně nic udělat.“

„Nic?“ zeptal se Cole. „Můžeme jim přece říct, co jim hrozí, když pojedou dál stejnou cestou.“

„Neuvěřiti.“

„Pak je musíme doprovázet!“

O’Flaherty se zašklebil.

„Ty hlupáku,“ poznamenal. „Myslíš, že se s nimi můžeme zdržovat? Máme na starosti jiné věci, které jsou důležitější a které mohou rozhodnout o životě tisíců lidí. Máme snad tak velkou zodpovědnost vyměnit za menší jen proto, že sis to usmyslel? Ne, Cole, Piet zemřel za naši věc a možná za ni zemřeme všichni, ale pak alespoň naše smrt bude mít smysl. Máme zemřít kvůli osadníkům, kteří zhebnou kvůli své pýše?“

„Pak s nimi pojedu já.“

„Abys zemřel za ty, kdo o tobě po tvé hrdinské smrti řeknou několik slov, aby pak po tobě neštěkl ani pes?. Jsou pyšní…“

„Nejsou pyšní,“ řekl Cole. „Změnil jsem názor.“

„Měníš své názory nějak moc rychle, když vidíš sukni,“ zabručel O’Flaherty. Cole sáhl po revolveru, ale ještě se ho ani nedotkl, když Texasan držel v levačce zbraň. Cole upřeně hleděl do malého černého ústí. Dal ruku od pažby svého koltu.

„Doufám, že toho nebudeš litovat,“ řekl.

„Já nikdy ničeho nelituju.“

„Toho jsem si všiml,“ poznamenal Cole a vyjel.

Nezastavil se, když dorazil k čelu karavany, a jel dál. Volání za ním ztichlo a teprve, když za sebou uslyšel dusot kopyt, se ohlédl. Viděl Joan. Klobouk jí visel na stužce na krku a tmavé vlasy jí vlály jako hříva koně. Byla červená a zadýchaná, když dorazila ke Coleovi a oba současně zvolnili do klusu. Cole se krátce ohlédl. Vozy již nebylo vidět. Viděl pouze oblak prachu.

„Co byste ráda, madam?“

„Neříkejte mi madam,“ požádala ho ještě celá zadýchaná. „Jmenuju se Joan.“

„A co tedy ode mě chcete, Joan.“

„Jet s vámi, nic víc.“

„Znám lidi, kterým by se to nelíbilo.“

„Myslíte mého otce?“

„Tak nějak, Joan.“

„Můžu si dělat, co chci,“ odpověděla.

Přikývl. „Dobře, pak si dělejte, co chcete, ale nechte mě na pokoji.“

„Co je s vámi?“ otázala se.

Ukázal dopředu, kde se tetelil vzduch nad rovinou. Nalevo a napravo se táhly hory.

„Víte, co vás tam čeká?“ zeptal se. „Tam někde číhá smrt. Komanči nás už nějakou dobu sledují a nějací jsou i před námi. Počkají, až karavana dorazí do Mexika, a pak ji napadnou.“

„Já vím,“ řekla.

„Proč tedy jedete dál?“

„Proč s námi jedete vy?“

„Já?“ Chladně a hořce se usmál. „Doprovázíme vás jen k Rio Bravo, za ním už budete odkázaní jen sami na sebe. Nikdo vám potom nebude moct pomoct.“

„Pomůžeme si sami.“

„Proti Komančům?“ Zasmál se. „Co chcete dělat, až se objeví dvě stě nebo tři sta Komančů? Nedokážete jich postřílet víc než tři tucty, než přijedou k vám. Proč nejedete zpátky, Joan, a neřeknete vašim lidem, že je lepší jet jinudy? Ještě jste nepřebrodili Rio Bravo, ještě jste v Texasu. Ještě se můžete obrátit.“

„Nikdo by mě neposlechl.“

„Toho jsem se bál,“ řekl. „Ale měla byste jet s námi, pryč od této cesty, která pro všechny, kdo jsou v její blízkosti, znamená smrt. Jeďte s námi do Conchos, tam budete v bezpečí. Jste mladá – a krásná, příliš krásná na to, abyste zemřela. Indiáni nemají smysl pro krásu, nanejvýš pro skalp.“

„Proč tak mluvíte?“ tiše se zeptala.

„Protože vás chci přimět, abyste jela s námi.“

„Vy byste to udělal?“ zeptala se.

Cole se té otázce vyhnul.

„Vy byste to na mém místě udělal?“ otázala se znovu.

Hleděl na ni zpod okraje klobouku přivřenýma očima a mlčel.

„Vidíte,“ odvětila. „Nejsme zase tak rozdílní, i když jsem jen dcera malého osadníka.“

Cole cítil jízlivost v těch slovech, ale bylo v nich ještě něco jiného.

„Mám vás rád, Joan,“ řekl. „Poznal jsem vás jen před několika hodinami, ale mám vás rád.“

Pousmála se.

„Proto mě chcete vzít s sebou?“

„Jestli mám být upřímný, tak ano.“

Tiše se zasmála, ale ten smích nebyl posměšný. Věděl to a mlčky jel vedle ní dál, dokud nevycítil, že se na něj dívá. Teprve tehdy se k ní otočil a opětoval její pohled. V jejích tmavých očích se jiskřilo, a už jen toto by Colea přinutilo jet třeba na kraj světa.

Povzdechl si.

„Pojedete s námi?“

S úsměvem zavrtěla hlavou. Pak Cole přijel k ní a přitáhl ji k sobě do sedla. Na chvíli viděl její obličej těsně před sebou a všiml si, že se jí do tváře nahrnula krev. Chvěly se jí rty. Viděl, že se jí rozšířily oči. Takto byly ještě krásnější, Potom jí políbil na chladná ústa. Strnule před ním seděla, a když ji pustil, zapřela se rukama o jeho hruď a ucukla. Než po ní mohl opět sáhnout, přesedla na svého koně.

V té chvíli se ozval dusot kopyt. Cole se otočil v sedle.

Jeli k němu tři jezdci.

Dva z nich již byli velmi blízko, Cole viděl, že jeden z nich je vůdce karavany. Ten druhý byl bezpochyby Joanin otec.

Třetí jezdec, který se držel dál, ještě nešel poznat, ale musel to být rovněž osadník. Cole neměl čas otočit svého koně. Terry a Fontaine přijeli k němu a zastavili své koně tak prudce, že se zvířil prach.

„Ty bastarde!“ zařval Fontaine, který byl vzteky bez sebe a sáhl po staré předovce, kterou měl položenou přes sedlo. Ještě rychlejší však byl Terry, který viděl, že Cole chce instinktivně sáhnout po koltu. Celou dobu měl ruku nad pažbou, a když postřehl Coleův pohyb, vytáhl zbraň z pouzdra a natáhl palcem kohoutek.

„A máš to!“ zvolal.

Zda chtěl Colea skutečně zastřelit, nebylo možné zjistit, protože současně třeskl výstřel z pušky. Terrymu vyletěl kolt z ruky a dopadl do písku. Třetí jezdec zastavil svého zpěněného koně a strčil springfieldku do sedlového pouzdra.

Byl to O’Flaherty.

„Ta kulka vás mohla stejně tak dobře trefit do hlavy, Terry,“ řekl chraplavým hlasem. „A jestli to ještě jednou zkusíte, tak neminu.“

Terry udiveně hleděl na svou dlaň a pak na rozstřelený revolver, který ležel v písku.

V té chvíli Fontaine namířil na Colea.

„Otče, ne!“ zvolala Joan.

Cole byl příliš překvapený, než aby mohl sáhnout po zbrani.

Náhle třeskl ještě jeden výstřel. Fontaine pustil pušku a skácel se ze sedla.

„Hiajéé!“

Cole se otočil v sedle a spatřil hordu bojovníků, která vyjela ze skal. Byl to možná tucet indiánů, kteří ječeli a hnali se k nim. Třeskly výstřely, svištěly šípy a jeden se zabodl do O’Flahertyho sedlové brašny. Ozval se drnčivý zvuk, ale Cole jej ignoroval a otočil svého koně.

„Vezměte Fontainea s sebou!“ zvolal Terry, otočil koně a vydal se k vozům.

„Hajzl!“ zvolal O’Flaherty a seskočil ze sedla. „Cole, kryj mě, vezmu toho troubu s sebou!“

Pak chytil Fontainea pod paži a položil ho přes hřbet svého koně, zatímco Cole vytáhl revolver a začal pálit na Komanče.

Jeden z Komančů, který v ruce držel oštěp, spadl ze sedla.

„Zpátky!“ zvolal Texasan a vyšvihl se na svého koně.

Vydali se zpět, zatímco se Komanči zastavili a krátce na ně stříleli ze svých několika pušek. Od vozů tam přijeli čtyři muži. Pálili na rudochy, ale netrefili, a potom jeli zpátky. Karavana se stočila do kruhu. Terry jezdil sem a tam a řval příkazy.

„Hlupáci!“ řekl O’Flaherty. „Ztratili hlavu. Toho jsem se bál. Je to jenom malá horda, která nás měla znervóznit. Myslím, že rudoši chtějí získat čas. Jestli zrychlíme, můžeme být v Mexiku, ještě než Quanah Parker dorazí se svou bandou k Rio Bravo. K řece to už nemůže být daleko.“

Terry projížděl kolem nich. Texasan ho zastavil.

„Pojedeme dál!“ vykřikl.

„Ne!“ zabručel Terry. „Vjeli bychom rudochům do náruče!“

„V této chvíli nehrozí nebezpečí.“

„Fontaine si myslí něco jiného.“

O’Flaherty se sklonil v sedle.

„Dejte rozkaz, ať jedou dál,“ řekl. „Dejte ten rozkaz, nebo karavana potáhne k Rio Bravo bez vás.“

+ + + + +

Táhli dál. Tentokrát nejel v čele Terry, protože byl ve Fontaineově voze. Fontaine to koupil do pravého ramene a Terry mu právě vytahoval kulku. Dělal to sice neobratně, ale tak, že nehrozilo zhoršení stavu. Vůz musela řídit Joan, jelikož její otec ztratil vědomí, když mu Terry vytáhl kulku. Vyhodil ji z vozu a utřel si ruce pískem a jedním starým hadrem.

Jel dopředu, teprve když trek dorazil k Rio Bravo. Šlo o poměrně bezpečný brod, kde se těžké vozy mohly brodit bez větších problémů. O’Flaherty a Cole ještě stáli na texaském břehu, zatímco oba další muži již byli na druhé straně a mávali na ně.

„Tady se naše cesty rozdělí,“ řekl Texasan.

Cole na něj překvapeně pohlédl. „Myslel jsem si, že i vy pojedete do Conchos.“

„Ano, ale musíme se tu rozdělit.“

„No dobrá, možná se zase potkáme v Saltierře.“

„To bych neřekl.“

„Rozumím. Pak hodně štěstí.“

„Hodně štěstí. Pojedeš po texaském břehu dál?“

„Ne, přebrodím se tady.“

Náhle Cole sklonil hlavu a jeho pohled ulpěl na Texasanově sedlové brašně, ve které zela díra. V ní se něco žlutě lesklo. O’Flaherty si toho pohledu všiml a předklonil se. Když uviděl díru, trhl sebou.

„Zlato?“ zeptal se Cole.

„Proč tě to zajímá?“

„Je mi to jedno, ale teď už vím, co chceš dělat v Mexiku.“

„A co to tedy je?“

„Jsi nákupčí zbraní,“ řekl Cole. „Jsi nákupčí zbraní ve službách Konfederace, že? Teď už je mi mnohé jasné. Jsi voják, zřejmě důstojník. Už vím, o čem jsi po cestě mluvil. Je to nebezpečné, příteli.“

„Proč?“ zeptal se O’Flaherty.

„Proč, Cole?“

„V Mexiku je hodně modrokabátníků…“

„Já vím,“ řekl Texasan. „No a co?“

„Hm. Hodně štěstí, Jime.“

„Šťastnou cestu, Cole. Být tebou, tak bych jel za tou malou. Jestli někdy přijedeš do Kalifornie, tak se na ni zeptej. Myslím, že k tobě něco cítí. Je to to nejmilejší děvče, jaké jsem viděl za hodně dlouhou dobu.“

Cole podal O’Flahertymu ruku a ten ji sevřel.

„Jestli se už neuvidíme, pak – hodně štěstí.“

Nato pobídli koně a vjeli do řeky. Cole cítil, jak mu do mokasín natéká voda a jak ho chladí na nohou. To bylo příjemné. Na druhém břehu Cole zamával kloboukem a O’Flaherty pozdrav opětoval.

Cole se díval na vozy, které již mezitím jely dál a vzdálily se. Neměl však chuť se rozloučit s Joan. Nenáviděl sentimentalitu, a tak otočil pinta a jel po břehu řeku dál.

+ + + + +

Saltierra byla ten vůbec největší Zapadákov v Mexiku. Vznikla, když ve Spojených státech vypukla válka a mnoho Američanů uprchlo do Mexika.

Sestávala z dvou tuctů domů, které byly zčásti postaveny z nepálených cihel a zčásti ze dřeva. Bylo tam i cosi jako hospoda s udusanou podlahou.

Za domy bylo několik ohrad, v nichž se tísnili koně a mezci. V celé vesnici byly dva nebo tři stromy.

Nebyl to příliš přívětivý obrázek.

Cole sevřel rty a pomyslel na Calhouna, jenž přebýval v jednom z těch domů a čekal na muže, který již nikdy nepřijede.

Psů, kteří leželi všude možně, si nevšímal.

V jednom stinném výklenku seděl indián, podle čelenky Yaqui. Cole zastavil koně a pohlédl na otrhaného a špinavého indiána, který matnýma očima hleděl na bílého jezdce, ale jinak o něj neprojevil sebemenší zájem.

„Hola,“ zamumlal Cole, který dobře mluvil španělsky. Indián přikývl.

„Policie?“ krátce se otázal Cole.

Indiánovi se zajiskřilo v očích. Teprve nyní, jak se zdálo, začal rozumět, a podle všeho to nebylo nic zvláštního, když do Saltierry přijel běloch a ze všeho nejdříve se ptal na policii. Yaqui se unaveně usmál a zavrtěl hlavou. V jeho černých očích se však objevila jiskérka pochopení. Cole si ho prohlížel a viděl, že má na tvářích tetování, že je tedy syn náčelníka. Přesto to byl krotký indián, jakými většina lidí pohrdala…

„Tady není žádná policie,“ odpověděl indián dobrou španělštinou.

Cole přikývl. „Esta bien,“ poznamenal. Nato se rozhlédl po spícím městě.

„Je tu nějaký Americano?“

Indián váhal. „Možná.“

Cole věděl, kam tím rudoch směřuje. Sáhl do kapsy a vytáhl stříbrný půldolar, ale Yaqui nehnul ani brvou. Opřel se o stěnu a zkoumavě pohlédl na Colea.

„Jak se ten muž jmenuje?“ zeptal se.

„Calhoun,“ odpověděl Cole.

Yaqui natáhl ruku a chytil minci, kteroumu Cole hodil. Potom ukázal na roh nejstarší stavby z nepálených cihel.

„To je hotel.“

Cole se bezděky usmál.

„Krásný dům,“ prohodil.

Mlčenlivý indián se krátce usmál. Tento úsměv byl možná to jediné, co si uchoval z vrozené hrdosti. Cole se ale nechtěl míchat do něčeho, do čeho mu nic nebylo. Pro něho to byl člověk jako každý jiný, protože všichni museli žít stejný život.

„Muchas gracias, seňor,“ řekl.

V černých očích se krátce zajiskřilo.

„Mucho gusto,“ pokračoval španělsky. „Bylo mi ctí.“

Jejich pohledy se ještě jednou setkaly a Cole se vydal k hotelu.

Samozřejmě tam ještě nebylo otevřeno, protože tou dobou všichni v Saltierře spali, kromě toho indiána, který seděl na kraji vesnice jako mlčenlivý strážce a kterému nic neuniklo.

Dveře hotelu byly zamčené, závora však za moc nestála. Když Cole odvedl pinta do ohrady, naložil si sedlo a všechny ostatní věci na ramena a zamířil do hotelu.

Kopl do dveří a závora vyletěla z úchytů. Dveře se otevřely a on spatřil velkou, chladnou místnost. V oknech byly zatažené závěsy, kterými začal povívat průvan. Vypadalo to, jako by ožily.

Cole vešel dovnitř a přistoupil k nejbližšímu stolu, který měl pouze tři nohy, ale jinak vypadal velmi stabilně. Hodil na něj své věci a rozhlédl se.

V té chvíli se odhrnul závěs, který odděloval sousední místnost. Objevila se buclatá tvář. Mexičan vešel dovnitř a zase za sebou zatáhl závěs.

„Hola, seňor,“ řekl. „Buenos dias.“

„Buenos,“ zamumlal Cole. „Máte volné pokoje?“

„Jistě, seňore.“

Mexičan mluvil velmi dobře anglicky, a to Colea poněkud překvapilo, potom si však uvědomí, že tudy už muselo projet mnoho Američanů, a zavrtěl hlavou.

„Mohl bych se něčeho napít?“

„Co by to mělo být, seňore?“

„Co máte?“ otázal se Cole.

„Pulque, tequila, brandy, whisky…“

„Jak je to drahé?“

Mexičan na Colea překvapeně pohlédl. Vypadalo to, že není zvyklý na to, že se Američan ptá na cenu něčeho. Kořalky, ženy nebo něčeho jiného. V tomto ohledu ho Coleova otázka zarazila.

Cosi zamumlal o potížích s přepravou. Cena tomu odpovídala, ale Cole si nechal nalít velkou sklenici whisky. Nebyla to americká whisky, chutnala hrozně, ale pořád to bylo lepší než pulque.

Cole se opřel o dřevěný pult a vyhlédl otevřenými dveřmi ven. Začínalo svítat.

Hleděl přímo do pouště, která byla vidět mezi dvěma domky. Zanedlouho mělo vyjít slunce. Cole dopil zbytek, který ještě byl ve sklenici, povytáhl si opasek a šel ke stolu, na němž ležely jeho věci. Vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu a pod zvědavým pohledem hostinského otevřel komoru, aby do ní dal náboj, pak ji zaklapl a dal si ji pod paži.

„Nechám své věci na stole,“ poznamenal. „Jestli něco bude chybět, tak ti provrtám panděro!“

„Ale seňore!“

„Jen klid, chlapče,“ řekl Cole. „Mám několik otázek.“

„Prosím, seňore.“

Cole si sáhl pod košili a vytáhl váček, z něhož vyňal pozlacenou hvězdu. Otřel ji rukávem a potom si ji připnul na košili. Viděl, jak Mexičan vytřeštil oči.

„Vy jste šerif, seňore?“

„Ne,“ odvětil Cole.

„Ale ta hvězda, madre mia!“

„To je jenom talisman,“ přidušeně poznamenal Cole.

„Nerozumím, seňore.“

„To není nutné. Jsou tu Američané?“

„Hm, Americanos, ee…“ Bylo jasné, že o tom nechce mluvit. Instinktem, který mu byl vlastní, hned poznal, že s Colem budou problémy. Možná mu to viděl na očích, každopádně ho to nijak neuklidnilo.

Neodpověděl mu přímo.

„Jezdí tudy hodně Americanos, seňore. Jak mám vědět, co tím míníte?“

„Na to jsem se neptal,“ odtušil Cole. „Chci vědět, jestli tu jsou Američané, v této chvíli.“

Hostinský koktal: „Myslím, že ano.“

„Kde?“

„Seňore, prosím, nepřiveďte mě do neštěstí!“

„Takže jsou tady?“

„Co chcete dělat, seňore?“

„Kde jsou – teď?“ vyzvídal Cole.

„Mají pokoj, nahoře.“

„Kdy scházejí dolů?“

„Musí přijít brzy. Jedí velmi časně.“

„Jsou tu už dlouho?“ zeptal se Cole s přivřenýma očima.

„Ano, myslím, že ano…“

„Kolik jich je?“

„Tři.“

Cole sebou trhl. „Jak to? Jak se jmenují?“

„To nevím, seňore.“

„Je mezi nimi někdo, kdo si říká Calhoun?“

„Calhoun…?“ Mexičan uvažoval, načež přikývl. „Si, máte pravdu, seňore. Je to vysoký, hubený Americano s hnědými vlasy a dvěma revolvery. Vzpomínám si, že jeden z těch dvou dalších ho tak oslovil. Ano, jmenuje se Calhoun. Co je s ním?“

„Nic, kromě toho, že to je vrah.“

„Santa madre de dios…“

„Počkám tu,“ poznamenal Cole. „Bylo by pro tebe dobře, kdybys je nevaroval. Jestli cekneš, vystřelím na tebe, rozumíš?“

Mexičan vyděšeně přikývl.

„Dej mi ještě jednu whisky,“ vyzval ho Cole.

Hostinský mu nalil chvějící se rukou. Při tom stále hleděl na Colea, až přelil a kořalka mu tekla po prstech. Potom udělal krok dozadu a pokusil se zmizet za závěsem, ale Cole na něho namířil pušku a Mexičan strnul.

„Nebudu tě zdržovat dlouho,“ uklidňoval ho Cole. „Ale už nezkoušej zmizet.“

„Nemůžete střílet, seňore.“

„Proč ne?“

„Protože ti muži by to slyšeli.“

Cole přikývl. Jeho oči byly náhle tvrdé jako kus skla.

„Ano, ale ty bys z toho už nic neměl,“ prohodil.

Mexičan se zachvěl.

Třesoucíma rukama se pokřižoval a posadil se na stoličku za pultem. Nespouštěl z očí Colea, který se klidně napil. Naslouchal, ale shora se nic neozývalo. Dřevěné schody vedoucí do prvního patra byly zahaleny šerem. Tam někde byl konec jeho cesty.

Chopil se springfieldky a v té chvíli se seshora ozval šramot.

Mexičan sebou trhl, jako by ho někdo šlehl bičem. Rozklepal se mu podbradek. Zamumlal něco a hřbetem ruky si otřel zpocené čelo, neodvážil se však pohnout.

Cole na něho vrhl varovný pohled a natáhl kohoutek.

Ze schodů se ozvaly kroky, pak spatřil šaty.

„Nestřílejte, seňore!“ vyděšeně řekl Mexičan. „To je má dcera!“

Dívka sešla po schodech a udiveně zůstala stát. Zatímco pozorovala oba muže, snažila se zapnout si šaty. Cole na ni klidně hleděl a ještě stále na ni mířil. Když to uviděla, na okamžik strnula. Horní část šatů jí vyklouzla z prstů, které jí náhle ochrnuly, a spadla. Na okamžik tam vyděšeně stála, potom tiše vykřikla a zakryla si rukama prsa. Potom zmizela za závěsem sousední místnosti.

„To je krása,“ zamumlal Cole.

Hostinský se pohnul, přestal se bát.

„Seňore,“ vyhrkl. „Nemáte právo…“

„Jen klid,“ poznamenal jízlivě Cole. Věděl, že muž dceru zmlátí, až s ní bude sám. To, co udělala, bylo horší než vražda. Pošlapala čest svého otce v přítomnosti cizince.

Za závěsem bylo ticho. Cole se otočil k hostinskému.

„Vede do patra ještě nějaká jiná cesta než ty schody, hombre?“

Hostinský zavrtěl hlavou.

Mezitím se před bodegou ozvaly hlasy a řehtání koně. Hostinský ještě pořád strnule seděl za špinavým výčepním pultem. Vypadalo to, že to, co mu provedla jeho dcera, mu způsobilo větší šok než tomu gringovi. Cole to vyčetl ze zastřeného výrazu jeho malých očí, které se téměř ztrácely za tukovými polštářky jeho zarostlé tváře.

Náhle se jedno z křídel otevřelo a dovnitř vešli dva Mexičané. Cole se obrátil a pohlédl na ně. Byli to divocí chlápci, kteří na sobě měli bavlněné, kdysi bílé oblečení. Obuti byli do vysokých holínek a na hrudi měli zkřížené nábojové pásy.

Oba chvíli zkoumavě hleděli na Colea a pak upřeli své pohledy na hlaveň jeho pušky, která jako by náhodou mířila přímo na ně. Byli ozbrojeni starými, jednorannými mexickými pistolemi. Potom se jeden z nich ohlédl.

Zamumlal něco, čemu Cole nerozuměl, načež se oba současně otočili a opustili bodegu. Dveře za nimi se zavřely a znovu tam zavládlo šero.

„Kdo byli ti muži?“ zeptal se Cole.

„Neznám je,“ řekl hostinský.

„Vojáci to nebyli, co?“

„To si nemyslím.“

„Ale byli dobře ozbrojení.“

„Vypadalo to tak, seňore.“

„Asi je lepší se na to neptat, co?“

„Si, seňor. Někdy je lepší nic nevidět.“

Cole se pousmál, ale už se nedostal k odpovědi, protože shora se ozval rachot. Kdosi anglicky zaklel a Colea polil studený pot. Natáhl ruku a natáhl kohoutek karabiny. Ozvalo se tiché cvaknutí.

V patře, tam kde se schody ztrácely v šeru, se náhle něco pohnulo. Pak se objevily nohy v černých kavaleristických holínkách. Dolů scházel nějaký muž. Bezpochyby to byl Američan, přestože jeho obličej byl tak opálený, že ho bylo možné považovat za Mexičana. Měl i černé vlasy, ale jeho rysy byly typicky americké a jeho oči byly světlé a pronikavé.

Měl na sobě obvyklé oblečení, kolt měl v pouzdře na opasku. V ruce držel klobouk a právě si ho dával na hlavu, když spatřil Colea a zastavil se. Přivřel oči a v jeho tváři se objevil tvrdý, nedůvěřivý výraz.

„Co?“ poznamenal. „Američan v tomto Bohem zapomenutém Zapadákově?“

Ještě pořád stál na schodech.

„Spí ještě Calhoun?“ zeptal se Cole.

Muž na něho udiveně hleděl. „Odkud ho znáte?“

Cole se chladně usmál. „Jsem muž, na kterého čeká.“

„Tomison?“

„Ne, jmenuju se Hawkins.“

„Hawkins?“ otázal se ten muž.

„Mé jméno vám je neznámé?“

„Ne, mám pocit, že ne,“ řekl ten muž.

Strnul a jeho obličej se podobal masce. Cole věděl, že v následujícím okamžiku bude jednat. Jeho pohled byl upřen na hvězdu na Coleově hrudi. Pak se v jeho obličeji objevilo poznání a zděšení zároveň. Hned po chvíli se však usmál.

„Teďrozumím,“ řekl. „Vy jste Cole Hawkins.“

„Uhodl jste.“

„A co chcete tady?“

„Mimo jiné vás.“

„Chci vám něco říct,“ chraplavě řekl ten druhý muž. „Nemám s tím nic společného a nebyl jsem to já, kdo tenkrát zastřelil vašeho bratra. Ale teď jste tady, takže to můžeme vyřídit rovnou.“

„Uděláte mi laskavost, pokud Calhounovi řeknete, že tu na něho čekám.“

„Dobrá,“ odvětil ten chlapík. „Přivedu ho dolů.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Cole.

„Říkejte mi prostě Smith.“

„Rozumím – Smithe.“

Muž se otočil a chtěl dát nohu na další schod. Cole napjatě sledoval každý jeho pohyb. Smith ještě nedošlápl, když se vrhl na zem. Dopadl na schodiště, otočil se a tasil.

Cole ještě nestřílel, protože věděl, že muž se přestane pohybovat teprve ve chvíli, kdy namíří.

Smith vytáhl dragoner.

Třesk Coleova výstřelu byl ohlušující. Zablesklo se a muž na schodech byl nárazem kulky odhozen. Trhl rukou a vypálil, kulka se však jen zavrtala do stěny. Pak se svalil ze schodů dolů a zůstal ležet.

Cole ho trefil šikmo do krku a zabil ho. Kouřící kolt ležel na udusané podlaze.

„Por dios,“ vyhrkl Mexičan, jenž seděl za pultem.

Cole odhodil pušku, tasil kolt a vyrazil po schodech do patra. Ještě nebyl úplně nahoře, když se pět yardů před ním rozletěly dveře.

Stál v nich jeden muž. Vyhlédl ven a zase uskočil. Dveře se zavřely a Cole do nich dvakrát vystřelil. Vzduchem létaly třísky.

Cole se otočil a seběhl ze schodů.

Odstrčil hostinského, který se skláněl nad zastřeleným, a vyběhl ven. Právě včas, protože z okna vy –

V patře, tam kde se schody ztrácely v šeru, se náhle něco pohnulo. Pak se objevily nohy v černých kavaleristických holínkách. Dolů scházel nějaký muž. Bezpochyby to byl Američan, přestože jeho obličej byl tak opálený, že ho bylo možné považovat za Mexičana. Měl i černé vlasy, ale jeho rysy byly typicky americké a jeho oči byly světlé a pronikavé.

Měl na sobě obvyklé oblečení, kolt měl v pouzdře na opasku. V ruce držel klobouk a právě si ho dával na hlavu, když spatřil Colea a zastavil se. Přivřel oči a v jeho tváři se objevil tvrdý, nedůvěřivý výraz.

„Co?“ poznamenal. „Američan v tomto Bohem zapomenutém Zapadákově?“

Ještě pořád stál na schodech.

„Spí ještě Calhoun?“ zeptal se Cole.

Muž na něho udiveně hleděl. „Odkud ho znáte?“

Cole se chladně usmál. „Jsem muž, na kterého čeká.“

„Tomison?“

„Ne, jmenuju se Hawkins.“

„Hawkins?“ otázal se ten muž.

„Mé jméno vám je neznámé?“

„Ne, mám pocit, že ne,“ řekl ten muž.

Strnul a jeho obličej se podobal masce. Cole věděl, že v následujícím okamžiku bude jednat. Jeho pohled byl upřen na hvězdu na Coleově hrudi. Pak se v jeho obličeji objevilo poznání a zděšení zároveň. Hned po chvíli se však usmál.

„Teď rozumím,“ řekl. „Vy jste Cole Hawkins.“

„Uhodl jste.“

„A co chcete tady?“

„Mimo jiné vás.“

„Chci vám něco říct,“ chraplavě řekl ten druhý muž. „Nemám s tím nic společného a nebyl jsem to já, kdo tenkrát zastřelil vašeho bratra. Ale teď jste tady, takže to můžeme vyřídit rovnou.“

„Uděláte mi laskavost, pokud Calhounovi řeknete, že tu na něho čekám.“

„Dobrá,“ odvětil ten chlapík. „Přivedu ho dolů.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Cole.

„Říkejte mi prostě Smith.“

„Rozumím – Smithe.“

Muž se otočil a chtěl dát nohu na další schod. Cole napjatě sledoval každý jeho pohyb. Smith ještě nedošlápl, když se vrhl na zem. Dopadl na schodiště, otočil se a tasil.

Cole ještě nestřílel, protože věděl, že muž se přestane pohybovat teprve ve chvíli, kdy namíří.

Smith vytáhl dragoner.

Třesk Coleova výstřelu byl ohlušující. Zablesklo se a muž na schodech byl nárazem kulky odhozen. Trhl rukou a vypálil, kulka se však jen zavrtala do stěny. Pak se svalil ze schodů dolů a zůstal ležet.

Cole ho trefil šikmo do krku a zabil ho. Kouřící kolt ležel na udusané podlaze.

„Por dios,“ vyhrkl Mexičan, jenž seděl za pultem.

Cole odhodil pušku, tasil kolt a vyrazil po schodech do patra. Ještě nebyl úplně nahoře, když se pět yardů před ním rozletěly dveře.

Stál v nich jeden muž. Vyhlédl ven a zase uskočil. Dveře se zavřely a Cole do nich dvakrát vystřelil. Vzduchem létaly třísky.

Cole se otočil a seběhl ze schodů.

Odstrčil hostinského, který se skláněl nad zastřeleným, a vyběhl ven. Právě včas, protože z okna vyskočil nějaký muž a krátce nato další. První již zmizel za rohem a třikrát na Colea vypálil. Cole se musel krýt. O chvíli později zmizel i druhý. Cole opatrně vyhlédl z výklenku domu. Slyšel rychlé kroky a šel, přitisknut ke stěně, k rohu.

Když k němu dorazil a s koltem v ruce vyšel zpoza něj, zavrtala se do stěny yard od něho kulka. Vrhl se k zemi a odplazil se zpět za roh, protože ti dva mezitím dorazili k ohradě a kryli se za žlabem. Čas od času se nad žlabem, který byl plný vody, objevil obláček a do stěny domu se zaryla kulka.

Cole ležel na slunci a tiše nadával. Jeden z těch mužů musel být Calhoun a teď byl v bezpečí.

Cole nahradil vystřílené náboje novými a natáhl kohoutek svého koltu.

I ti dva, kteří leželi za žlabem, jen plýtvali střelivem.

Cole se divil, jak se Calhoun tak rychle dozvěděl, že to byl on a nikdo jiný. Pravděpodobně ho prozradila hvězda. Cole se opatrně plížil zpět. Pak vstal a běžel do hotelu. Hostinský právě vlekl z domu mrtvého. Cole vběhl do bodegy, vzal si pušku a vrátil se zpět.

Calhoun a ten druhý ještě pořád leželi za žlabem.

Cole nabil pušku a opřel si ji o rameno.

Třeskl výstřel a kulka provrtala žlab. Z dírky začala téct voda voda. Cole nabil a znovu vystřelil. Chtěl, aby voda ze žlabu co nejrychleji vytekla, aby ho pak mohl prostřelit. Ti dva však to museli prohlédnout, protože odpověděli střelbou. Omítka létala na všechny strany.

„Calhoune!“ zvolal Cole.

„Co je, Hawkinsi?“ odpověděl zabiják. „Co chceš?“

„Tebe!“

„To pro to budeš muset něco udělat!“

„Mám ještě spoustu střeliva,“ zvolal Cole. „Nechceš to raději zkusit v souboji?“

„Ne,“ odpověděl Calhoun.

„Aha, a proč ne? Máš strach?“

„Z tebe ne. Ale nerad bych byl zraněn.“

„Nodobrá,“ řekl Cole. „Pak tě budu muset vyhnat jinak. Mimochodem, chytil jsem v Texasu tvého čtvrtého muže a ten mi řekl, kde tě najdu.“

„A co jsi s ním udělal?“ zeptal se Calhoun.

„Totéž, co udělám s tebou, až tě dostanu.“

Calhoun se rozesmál.

„Přiznávám, že jsi nás překvapil, Hawkinsi, ale mě nikdy nedostaneš. Takový boj po ránu člověka probere. Kromě toho, tenkrát to všechno spískal tvůj bratr, to dobře víš. Neměl jsem tušení, že se tam přepravuje zlato. To on s tím přišel. Kdyby se o tom dozvěděli muži zákona, šel by za mříže.“

„To je lež, Calhoune!“ vykřikl Cole. „Můj bratr o tom proklatém transportu zlata nic nevěděl! Kdyby se nedostal mezi vás, tak by ho do toho nikdo nezatáhl!“

„Tvůj bratr neměl moc pevný charakter!“

„Drž tu svou špinavou hubu!“ sykl Cole.

„Kvůli nám určitě nedezertoval,“ poznamenal Calhoun. „Když utekl z armády a přepadl s námi ten transport, tak ho do toho nikdo nenutil.“

„Já vím,“ přidušeně řekl Cole. „Ale ty už si to zlato nevezmeš, Calhoune. Jen ať leží ve skalách. Chceš ho najít s pomocí mapy. Tvůj přítel vyžvanil všechno, co mohl, a dokonce mi nechal půlku mapy, kterou jste tenkrát nakreslili. Ted ji mám já a bez této části je zbytek bezcenný. Takže si nedělej iluze.“

„Najdu ho i tak,“ zabručel vrah.

„Omyl, nikdy Saltierru neopustíš.“

„Myslíš, že nás zastavíš?“

„Jistě, proč ne…“

Calhoun se znovu rozesmál.

Cole se připlazil k rohu, až mohl zpoza něj vystrčit pušku. Potom natáhl kohoutek a vypálil za žlab. Věděl, že slova nepomohou. Calhoun by mezitím jen získal víc času. Dokud měl střelivo, měl šanci, pokud by ho však vystřílel, tak se musel pokusit zmizet. Měl ohradu za zády. Kdyby se mu povedlo se vmísit mezi koně, byl by zachráněn, tam by ho Cole nepolapil.

Namířil a vystřelil. Ozval se výkřik, vzápětí se jeden z těch dvou zvedl a rozběhl se k domu. Cole neviděl, jestli to byl Calhoun, protože ho oslepovalo slunce.

Cole odhodil pušku a vytáhl revolver.

Ještě než muž dorazil k domu, začal střílet. Vystřelil čtyřikrát.

Muž dorazil k rohu domu, zapotácel se a spadl na zeď rozpálenou sluncem. Vykřikl a potom se svezl po zdi na zem. Zůstal ležet v prachu. Zdálo se, že chce vstát, ale už se mu to nepodařilo.

Cole nabil pušku a kolt a položil je vedle sebe. Bolesti v rameni zesílily.

„Calhoune!“ zvolal. „Calhouné, jsi tam ještě?“

„Jsem,“ odpověděl vrah.

„To je dobře.“

„Já umím čekat, Hawkinsi!“

„Já taky. Zabiju tě.“

Nad mrtvým, který ležel u rohu domu, bzučely mouchy.

+ + + + +

Calhoun neustále vyhlížel zpoza žlabu.

Saltierra jako by ještě pořád spala, ale byl to zrádný klid. Obyvatelé vesnice byli ve svých domech či chatách a naslouchali. Už více než půl hodiny se nestřílelo, ve vzduchu však ještě stále bylo napětí.

Nikdo se neukázal.

Náhle Cole uviděl, že zabiják vylezl zpoza žlabu a plazí se k ohradě. Využíval při tom každé nerovnosti k tomu, aby se kryl. Přesto ho bylo dobře vidět. Cole vzal kolt a opřel si loket o zem, aby mohl jistě namířit.

Calhoun se jakoby bez obav plazil dál. V rukou držel kolty a zapíral se o lokty. Pod ním šelestil písek, ale to, jak se zdálo, ignoroval.

Cole natáhl kohoutek a namířil na jeho rameno, načež zmáčkl spoušť. Zaduněl výstřel, ale zpětný ráz byl tak silný, že Coleovi trhl rukou. Kulka minula. Calhoun střílel obouruč a Cole měl pocit, že ho rozstřílel na kusy. Příliš pozdě si uvědomil, že ho Calhoun přinutil vylézt z úkrytu. Cítil dva údery do hlavy, další dva do ramene a do nohy. Vystřelil, ale potom se začal propadat do temnoty. Ztratil vědomí.

+ + + + +

Trvalo dlouho, než se Cole probral. Mlha před očima se rozplývala jen pomalu. Pohlédl nad sebe a uviděl, že je nad ním natáhnutá světlá látka. Bylo to zvláštní, ale podobala se plachtám, jaké byly na konestogských vozech.

Cole zasípal. Měl vyschlá ústa a trápila ho žízeň, ale potom si uvědomil, že nemůže mluvit. S vypětím všech sil zařval, ale jeho hlas mu připadal cizí.

Pod plachtou bylo teplo a příjemně a on musel bojovat s ospalostí. Připadalo mu, že má ruce a nohy z olova. Neodvažoval se pohnout, ze strachu, že by se vrátily bolesti.

Pak za sebou uslyšel tichý šramot. Někdo tam šel a Cole poznal podle kroků, že skutečně leží ve voze. Slyšel duté zvuky, načež se k němu někdo sklonil. Přivřel oči, aby mohl vidět zřetelněji.

Chvíli bylo ticho, načež Cole otevřel ústa.

„Jime,“ zamumlal.

Muž ho obešel, takže Cole jej teď viděl celého.

Byl to O’Flaherty. Neměl klobouk a hlavu měl ovázanou. I jeho obličej byl poškrábaný a na tváři měl zajizvenou řeznou ránu. Svýma světlýma očima si prohlížel raněného.

„To jsem já, Cole,“ řekl.

„Že jsme se zase…“ začal Cole, ale O’Flaherty mu skočil do řeči.

„Že jsme se zase setkali? Je to zvláštní, že? Ale život někdy dělá zvláštní věci.“

„Kde jsou ostatní?“

Cole se zadostiučiněním zjistil, že znovu může mluvit, i když měl ještě poněkud těžký jazyk.

„Koho myslíš?“ otázal se Texasan.

„Ty dva muže, kteří tě doprovázeli.“

„Jsou mrtví, Cole.“

„Co sakra…?“

O’Flaherty zadumaně přikývl a povzdechl si. Potom ukázal na obvaz.

„Čekali na nás hned za Rio Bravo,“ řekl. „Byl to zázrak, že tři vozy unikly. Terry, moji dva muži a mnoho dalších tam však zahynulo. Nainiové ukázali, co umí.“

Cole mlčel a zhluboka oddechoval.

„Můžeš mluvit o štěstí, že jsi nebyl při tom,“ řekl O’Flaherty. „Indiáni běsnili. Něco takového jsem ještě nezažil. Kdyby se neobjevil oddíl mexických kyrysníků, když jsme začali ustupovat, tak bych tu teď nebyl.“

„A Fontaineovi?“

„Jsouvpořádku, nedělej si starosti.“

„Díky.“

„Našli jsme tě tady, mimochodem ležíš ve voze Fontaineových. Jeden Mexičan nám řekl, že jsi byl dva dny v bezvědomí. Dokázali jsme tě zachránit, ale bylo to těžké. Kdyby tě ten Mexičan měl v rukou déle, tak by s tebou byl konec. Jednu noc jsme si mysleli, že to už nezvládneš, ale jsi houževnatý.“

„Co je s Calhounem?“ zeptal se Cole.

„Je pryč.“

„Ten parchant utekl.“

„Ano, ale nadělal jsi tu hezkou paseku. V Saltierře se o tom mluví ještě teď.“

„Ti dva další jsou mrtví, co?“

„Jo. Podle všeho je i Calhoun zraněný, ale o tom bych pochyboval. Viděl jsem jeho stopy, ale nikde nebyla krev. Kdo tě tak zřídil, Cole?“

„On. Calhoun.“

„Zatím mu to vychází, zdá se.“

„Vypadá to tak. Kéž bych už tak mohl do sedla.“

„Neudržíš se na nohou. Dvě kulky tě škrábly na hlavě. Stačilo, aby tě trefili jen o prst dál a teď bys byl pod drnem. Ne, musíš si odpočinout. Ještě dva týdny se budeš muset zotavovat. Bude se o tebe starat Joan. Ty tři vozy beztak nemohou dál. Musejí čekat. Doufají, že tudy pojede nějaká další karavana, ke které se budou moct připojit.“

„Podle tebe by tudy mohl někdo jet?“„

„Kdo ví,“ řekl O’Flaherty. „Možná někdo z nejjižnějšího cípu Texasu, to by bylo možné. Co mi dělá větší starosti, je fakt, že Komanči dobře vědí, kam jsme jeli. Možná nás tu v Saltierře navštíví. Quanahu Parkerovi by to bylo podobné.“

„Hezké vyhlídky,“ poznamenal Cole. Bolela ho hlava, jako by mu každou chvíli měla puknout. V levém rameni mu při každém tepu srdce trhlo. Uvolnil se a přemýšlel o Texasanových slovech, zatímco O’Flaherty si přitáhl bednu a posadil se na ni. Seděl tam s nataženýma nohama, lokty se opíral o kolena a hleděl do Coleova bledého obličeje. V očích měl ještě pořád lehce horečnatý výraz a rty měl zkřivené bolestí.

O’Flaherty syčivě nasál vzduch mezi zuby.

„Budeš muset nejméně týden ležet,“ podotkl.

„A co Calhoun?“

„O toho se nemůžu starat.“

„Chápu. Co je se zlatem?“

„Tomu se nic nestalo,“ řekl O’Flaherty. „Škoda, že se mnou nebudeš moct jet, až budeš v pořádku. Hodilo by se mi, kdybys se mnou jel. Když budu sám, tak budu riskovat. Mám tu zlato za několik tisíc dolarů. Ukryl jsem sedlové brašny svých mužů, když Komanči vtrhli za vozové hradby.“

„Kdo ti dá ty zbraně, Jime?“

„Jeden Mexičan.“

„Jaké zbraně?“

„Nevím, myslím, že to budou pušky.“

„Mexičané mají už nějakou dobu i springfieldky, Jime. Maximiliánovi kyrysníci jsou vyzbrojení springfieldkami.“

„Já vím,“ poznamenal O’Flaherty. „Ten obchod jsem ale nedomlouval já. Zařídil to někdo jiný. My čtyři jsme byli vysláni, abychom zbraně převzali a s pomocí Mexičanů je přivezli k texaské hranici. Co budu dělat teď, nevím, protože těm chlápkům nevěřím. Ve čtyřech jsme byli v bezpečí, ti tři byli velmi dobří, rychlí střelci.“

„Já vím, ale nemůžu tě doprovázet, Jime. Je mi líto. Musím dostat Calhouna a najdu ho, i kdybych měl jet do samotného pekla.“

„To je v pořádku, zapomeň na to,“ řekl O’Flaherty.

„Máš cigaretu?“ zeptal se Cole.

Texasan přikývl. Vytáhl mexickou cigaretu z kukuřičného listí, zapálil ji a pak ji dal Coleovi do úst. Pozoroval, jak se kouř šíří pod sluncem prosvětlenou plachtou. Byly zřetelně vidět obruče, které ji držely.

„Pošlu sem Joan,“ řekl O’Flaherty po chvíli. „Postará se o tebe.“

„A co budeš dělat ty, než se uzdravím?“

„Budu čekat na nápad,“ řekl Texasan.

„Nechceš raději nechat válku být?“

„Ne, amigo. Ten návrh nezní příliš poctivě. Víš, jsou hlupáci jako já, kteří by nikdy nenašli klid, kdyby nechali svou zemi ve štychu. Nelam si s tím hlavu. To, jestli při tom půjdu k čertu, mi je lhostejné. Starosti mi dělá jen to, že bych ty zbraně nemusel dovézt k hranici.“

Potom vstal a pomalými, šouravými kroky šel pryč. Cole naslouchal, potom si lehl a nasál kouř do plic. Chvíli pod plachtou panovalo ticho a ani zvenčí tam nedoléhaly žádné zvuky.

Potom Cole náhle uslyšel, že někdo vylezl na kozlík a odtud leze dovnitř. Slyšel zrychlené dýchání, pak na něj padl stín. Joan Fontaineová přišla k němu a pohlédla na něj, jak tam ležel bledý a s ovázanou hlavou. Obvaz byl na jednom místě zakrvácený.

„Ahoj, Joan.“ Cole se rozpačitě a zároveň křečovitě usmál, protože se mu při úsměvu natáhla kůže na ráně.

Stála tam, nejistě se usmívala a pokoušela se zakrýt rozrušení.

„Jak se daří, Cole?“

„Mohlo by to být lepší.“

Sklonila se a urovnala deku, kterou byl zakrytý.

„Jsem ráda, že se ti nestalo nic horšího.“

„To samé můžu říct i já,“ odpověděl.

Cole cítil bolest, jež neměla nic společného s jeho zraněními. Sevřelo se mu hrdlo, musel něco udělat, pokud se nechtěl zalknout. Přes bolesti v rameni se opřel o lokty a pohlédl na ni.

„Rád bych se byl s tebou rozloučil – ale nemohl jsem…“

„Přesněji řečeno ti jsem velmi lhostejná?“

„Hloupost,“ vyhrkl. „To, že jsem se s tebou nerozloučil, mělo jiný důvod. Nesnáším takové scény.“

„A myslel sis, že bych takovou scénu ztropila.“ Bylo to víc konstatování než otázka a Cole viděl, jak při tom našpulila rty.

„Ano,“ hlesl. „Ano, Joan, nelhal jsem, když jsem řekl, že tě mám rád a že bych tě vzal s sebou, myslel jsem to vážně. Ale mezitím jsem si uvědomil, že to nemůžu udělat – ne, nemůžu to udělat. Musím dokončit jednu věc, do které tě nemůžu zatáhnout.“

„Nikdy jsem od tebe nic nechtěla.“

Cole si lehl a hned jím projela bolest. Zatnul zuby, aby nekřičel, ale pak, když bolest odezněla, řekl: „Nemá smysl se o tom bavit. Je mi, jako by mi zpřelámali všechny kosti. Nemůžu se s tebou hádat.“

Zavřel oči. Když je znovu otevřel, protože cosi slyšel, už tam nikdo nebyl.

+ + + + +

O tři dny později poprvé vstal, přestože ho O’Flaherty zapřísahal, aby ještě několik dnů zůstal ve voze. Vstal a musel se držet, protože se mu točila hlava. Udělalo se mu špatně a později nedokázal říct, jakto vůbec překonal. Dokázal se sám obléct, nasadil si na hlavu stetson a s třesoucíma se nohama vylezl přes kozlík ven.

Slunce již stálo v nadhlavníku a bylo dobře, že si vzal klobouk. Opřel se o pravé přední kolo, protože se o něj pokoušely mdloby.

Nikdo tam nebyl. Osadníci patrně leželi ve vozech, nebo se nacházeli v bodeze. Dveře hospody byly otevřené. Ozývaly se odtud hlasy.

Cole vešel dovnitř a jeho oči si nejprve musely pomalu navyknout na přítmí. Sundal si klobouk. Rozhovory utichly, když vešel dovnitř. Upřely se na něho zraky přítomných.

Přišel k výčepnímu pultu, u něhož seděl O’Flaherty. Texasan měl klobouk posunutý do čela a opíral se o pult. Vypadalo to, že spí, ale když Cole přišel k němu, odsunul si stetson do týla.

„Takže jsi přece jen vstal.“

„Ano,“ poznamenal Cole. „Za tři dny budu moct do sedla.“ Texasan mávl na hostinského, který mu přisunul další sklenici.

Cole viděl, jak mu O’Flaherty nalil až po okraj.

Napil se a zjistil, že ta břečka chutná stejně špatně jako před několika dny.

„Musím dál.“

„Za hodinu bys spadl ze sedla.“ O’Flaherty se napil. „Kam vlastně chceš jet? Calhoun je teď určitě na cestě na sever. Bude mít nejméně deset dnů náskok, než budeš moct vylézt do sedla. Nikdy ho nedostihneš.“

„Nepojede na sever,“ řekl Cole.

„Vypadá to, že si jsi svou věcí jistý.“

„Ano, vím, kudy pojede. Pojede na východ, přes Rio Bravo, aby se dostal do Guadalupe Mountains. Někde v těch zatracených skalách je spousta zlata, jižanského zlata. Kvůli tomu zlatu oddělal mého bratra. Ano, byl tenkrát při tom. Možná o tom víš. Tehdy přepadli dostavník, který převážel zlato za čtvrt milionu dolarů z El Rio do Fort Worth. Můj bratr byl při tom a Calhoun ho zastřelil, protože bratr ho obvinil z chyby.“

„Byls tehdy ještě v armádě?“ ostře se zeptal O’Flaherty.

Cole zadumaně přikývl.

„Existuje jedna mapa,“ řekl. „Calhoun z ní měl čtvrtinu, ti dva další, které jsem zastřelil, každý osminu, a muž, kterého jsem chytil v Texasu, polovinu. Je nakreslená na kůži a dá se použít, jen když jsou všechny části pohromadě, ale i z té poloviny jsem vyčetl, že to zlato je zakopané někde v Guadalupe Mountains. Calhoun teď má celý plán a pokusí se to zlato vyzvednout. Nevěřím, že s tím bude spěchat, protože si myslí, že jsem mrtvý.“

„S tím bych se netrápil,“ řekl O’Flaherty. „Jestli pojede do Guadelupe Mountains, vjede Nainiům do náruče. Až s ním budou hotoví, tak mu to zlato bude k ničemu.“

„Mně je to zlato lhostejné,“ řekl Cole.

„Opravdu?“

„Je to tak, Jime.“

„No dobře, tak se už o ně nestarej. Calhoun nebude žít dlouho. Myslím, že Komanči se po přepadení treku vrátí do Texasu. Calhoun jim neunikne, na to dám krk.“

Cole si vzal svou sklenici a pohlédl do ní.

„Patří mně, ne indiánům.“

„Na to se nebudou ptát, až uvidí jeho skalp.“

„Přesto se vydám za ním.“

„Předpokládám, že to bude trvat dlouho, než vyřídíš své obchody.“

O’Flaherty si povzdechl. „Ne déle než pět dnů. Ten muž, se kterým se mám setkat, bude v Mapimi, den jízdy od Saltierry. Za dva dny tam odjedu. Pak bys mi mohl pomoct přivézt ty zbraně k Rio Bravo, kde je převezmou jiní lidé, a já bych potom zase pomohl tobě honit Calhouna. Dva lidé jsou víc než jeden.“

„Pět dnů,“ zamumlal Cole. Kývl na O’Flahertyho, načež se otočil a vydal se k východu.

Cítil se unavený a vysílený, když přišel k vozu a vylezl na kozlík, aby odtud přelezl do korby. Sundal si klobouk a vlezl dovnitř.

Tu sebou trhl, když ani ne yard od sebe spatřil nějakou postavu. Hned však viděl, že to je Joan.

„Co tady děláš?“ zeptal se.

„Zapomněls, že jsi v našem voze?“

„Ne, nezapomněl jsem na to,“ odpověděl a sundal si klobouk, aby jej hodil na jednu bednu. Cítil, že si potřebuje odpočinout. Rána v rameni sice už přestala bolet, ale zato mu tepalo ve spáncích a při každém pulsu mu bylo, jako by mu někdo bodal horkými jehlami do mozku. Hučelo mu v hlavě.

„Proč nejsi v bodeze?“ otázal se a posadil se na deku.

„Je tu lepší vzduch,“ řekla.

„Dokud jsem nepřišel já.“

„Co uděláš, až dostihneš toho Calhouna?“ tiše se zeptala. „Přivážeš ho k chřestýši a necháš ho tak ležet, aby zešílel, než ho uštkne?“

„Nedívej se tak na mě,“ zamumlal. „Ani oni neměli s mým bratrem soucit. Odstřelili ho jako psa a za to každý z nich zemře tisícem smrtí, o tom nepochybuj.“

„Asi se při tom cítíš dobře, co? Stále žiješ s myšlenkou na pomstu a na to, jak někoho odpravíš.“

„Nechci od tebe, abys mi rozuměla,“ trpce poznamenal. „Ani na to nemám právo od tebe něco chtít, ale prosím tě, abys s tím přestala. Tím to nezlepšíš. Nebudu mít klid, dokud Calhouna nedostanu. A pak ho nic nezachrání.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Jenom jsem si myslela, že by to bylo hezké, kdybys s námi jel do Kalifornie. Je to velká země a leží daleko od všech tě zmatků ve Státech. Proč nechceš přestat s riskováním a nezačneš nový život?“

„Protože nejdřív musím udělat něco jiného!“

„Jsi tím posedlý.“

„Možná, možná jsem šílenec.“

„Cole, nejel bys – nejel bys se mnou?“

Otočil se a pohlédl na ni. Byl si naprosto jist tím, že odpověď, kterou jí teď musel dát, rozhodovala o všem. Cítil napětí. Pomalu natáhl ruku a přitáhl ji k sobě. Nebránila se, přestože věděl, že ho nechává jen proto, že doufala, že se vzdá svého záměru.

„Dej mi čas,“ řekl. „Nemůžu se rozhodnout teď.“

„Ale ano,“ opáčila. „Rozhodni se teď hned.“

„Pak musíš počkat, než polapím Calhouna.“

Pohlédli si do očí a Joan věděla, že mu teď nesmí odporovat. Viděla mu to na očích.

„Dobrá,“ tiše řekla. „Počkám.“

Objal ji a přitáhl ji k sobě. Cítil, jak ho hřeje, a měl zvláštní pocit.

„Pojedu s tebou do Kalifornie,“ řekl. „Ale nejdřív…“

„Já vím,“ odpověděla.

Leželi vedle sebe a hleděli na plachtu. Držel ji za ruku, jako by pro něj znamenala všechno. Všechno, co kdy měl a co mohl mít. A tak to i bylo, protože kromě ní nic neměl.

Venku se ozývaly hlasy, ale ti dva se nehýbali.

„Hledají nás?“ zeptala se Joan.

Cole zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím,“ poznamenal. „Nevím, co je s nimi, ale nebude to nic důležitého. Aspoň nic důležitějšího než něco jiného.“

Potom však přesto naslouchal a slyšel O’Flahertyho hlas, který rozeznal mezi ostatními, protože Texasan mluvil pomaleji, ale o to zřetelněji. Venku se něco přihodilo, to Cole poznal na jeho hlasu. Odsunul Joan stranou, posadil se a naslouchal. Skoro si nevšiml Joanina vyděšeného pohledu.

„Musím ven,“ řekl. „Něco se přihodilo.“

„Půjdu s tebou,“ řekla.

Cole si musel nechat pomoct, protože se mu při vstávání zatočila hlava, div nespadl. Chytil se jedné obruče a pak šel dopředu. Vtom si všiml, že se vůz pohybuje, že se rozjel.

„Dělejte, dělejte!“ zvolal kdosi venku.

Cole vystrčil hlavu zpod plachty. Několik mužů táhlo vůz na jiné místo. Byl mezi nimi i O’Flaherty. Když spatřil Coleovu tvář, mávl na něj.

„Co se stalo?“ zeptal se Cole.

„Otoč se,“ řekl Texasan, který byl zadýchaný, jak táhl.

Cole vylezl z vozu a pohlédl do pouště, kam ukazoval O’Flaherty. Když to uviděl, polil ho studený pot. Joan, která rovněž stála na zemi, tiše vykřikla a objala ho.

+ + + + ++

Daleko na poušti se táhla dlouhá řada jezdců. Nehybně stáli v tetelícím se vzduchu, míli od Saltierry.

Řada jako by sahala od obzoru k obzoru a její konce se ztrácely v tetelícím se vzduchu.

Cole spráskl ruce a nervózně pohlédl na O’Flahertyho, který tam stál s rukama v bok a hleděl na ty jezdce. Mezitím byly vozy přisunuty k sobě tak, že vznikla hradba – a na poušť již nebylo vidět. Překážel mu jeden vůz.

Lidé se probrali ze zděšení.

Cole si utřel čelo, aniž by si toho vůbec byl vědom. Přeběhl mu mráz po zádech, když se otočil k Texasanovi.

„Komanči?“ zeptal se jen a O’Flaherty přikývl.

„Jak se sem dostali?“

„Jeli v našich stopách,“ odvětil vysoký Texasan. „Ale Komanči to jsou, to je jisté. Apači by se nikdy neodvážili tak daleko na jih.“

„Co budeme dělat?“

„Nic. Cekat, co udělají oni.“

Šli až k vozům a přistoupili k mezeře mezi nimi, kterou mohli vyhlédnout ven.

Slunce nemilosrdně pálilo. Soumrak měl přijít až za tři nebo čtyři hodiny. Indiáni stáli ve svém původním postavení, aniž se pohnuli. Cole přehlédl dlouhou řadu a usoudil, že tam je asi tři sta bojovníků. Musela to být velká horda Nainiů, ke které se přidaly další skupiny. Tu a tam se zablesklo, když některý z jezdců pohnul svou zbraní.

„To nevypadá dobře,“ řekl Cole a pohlédl na O’Flahertyho, jenž se opíral o oj vozu a zamyšleně hleděl na indiány.

„To je fakt,“ poznamenal Texasan.

„Myslíš, že na nás zaútočí?“

„Vypadá to tak.“

Cole se snažil rozeznat vysokého, hubeného náčelníka, který se určitě nacházel někde ve středu a hleděl na ně. Z tak velké dálky a za špatné viditelnosti se však jednotliví jezdci nedali rozeznat.

„To vypadá na pěkně krvavý západ slunce,“ řekl Texasan.

„Zaútočí ještě dnes?“

„To se dá těžko odhadnout. Ale myslím, že to udělají, pokud nepřijeli jen proto, aby nás pozorovali. Doufám jen, že u hranice je oddíl mexické armády. Posily by se hodily, jestli nás ti rudoši chtějí roznést na kopytech.“

Mezitím se za vozy a nedalekými domy shromáždili lidé, kteří hleděli do pouště. Ženy a děti vypadaly ustaraně. Muži, mezi nimi mnoho Mexičanů, již přinesli pušky. Někteří mezi vozy skládali balíky a bedny, aby utěsnili mezery.

O’Flaherty si toho všiml a usmál se. Pravděpodobně věděl, že to Komanče nezastaví. Jejich poníci mohli přeskočit vozy. Stále to však byla dobrá obrana proti šípům a částečně i proti kulkám jejich předovek.

„Zdá se, že na něco čekají,“ řekl Cole.

O’Flaherty přikývl. „Ještě nepřišla jejich chvíle. Jestli chtějí doopravdy zaútočit, tak tam ještě chvíli budou sedět a čekat. Musejí se nejprve odhodlat, protože vědí, že mnozí z nich se odtud nevrátí.“

„Mohli bychom prorazit?“ ptal se Cole. Při tom se ohlédl a teprve nyní si všiml, že Joan už není u něj.

„Prorazit?“ zeptal se Texasan. „Jak si to představuješ? S třemi vozy nemůžeme dvěma nebo třem stovkám Komančů uniknout. Tady se můžeme bránit a stáhnout se do domů, jestli proniknou za barikády.“

Mezitím si už indiáni všimli, že bledé tváře o nich vědí. Dva bojov –

35

níci vyjeli ze středu dlouhé řady a pomalým cvalem jeli k vesnici. Vypadalo to, že se nebojí, protože jeli pomalu a beze zbraní, jak Cole viděl. Byli to vysocí bojovníci se snědými obličeji, které měli pomalované bílými a žlutými pruhy. Od pasu nahoru byli nazí a rovněž pomalovaní.

První z nich, mohutný muž, zastavil svého péry a hadříky zdobeného poníka před třemi vozy a pohlédl za ně, kde stáli mlčenliví muži. Dlouhé, černé vlasy mu sahaly v pramenech až po ramena. Ve vlasech měl bílá péra, jejichž hroty byly omotané červeně nabarvenými zvířecími střevy.

„Zdá se, že chce vyjednávat,“ polohlasně řekl O’Flaherty ke Coleovi. „Musím ven, než někdo udělá nějakou hloupost. Připadá mi, že to je nějaký podnáčelník, a nedivil bych se, kdyby to byl Černý sokol.“

Hbitě podlezl oj vozu a sundal si zbraňový opasek tak, aby to rudoch viděl. Potom šel pomalými, houpavými kroky k oběma čekajícími indiánům, kteří na něho hleděli se zachmuřenými tvářemi.

O’Flaherty se zastavil, když se k nim přiblížil na pět kroků, a zvedl pravou ruku.

„Chci vyjednávat,“ řekl indián hlubokým hlasem, bezchybnou angličtinou. „Chci vyjednávat, bílý muži.“

„To je dobře, můžeš vyjednávat, Černý sokole.“

V indiánových očích se na několik vteřin zajiskřilo.

„Znáš mě?“ zeptal se.

„Všichni tě znají.“

Na tváři podnáčelníka se objevil úsměv.

„I kvíčala zpívá pěkně,“ řekl.

„Jenže zpívá jenom v Texasu.“

Černý sokol netrpělivě mávl rukou.

„Přiletěla s bílými muži do země orla.“

O’Flaherty si zkřížil ruce na prsou a pohlédl na Komanče, který hrdě seděl na hřbetě koně a v jehož tváři se natolik zračila arogance, že se Texasan jen s vypětím všech sil neusmál. Přinutil se však k tomu, protože úsměv by teď všechno mohl zničit.

„Přišel Naini proto, aby mě urážel?“ zeptal se.

„Jak je možné urazit bělocha?“ zeptal se indián.

O’Flaherty mávl rukou.

„Řekni, co chceš, Černý sokole, a jeď zpátky.“

„Přijeli jsme, abychom bojovali,“ odpověděl Komanč.

To na O’Flahertyho neudělalo dojem. Kývl palcem přes rameno na vozy.

„Na Naini míří mnoho pušek.“

„Komanč se ničeho nebojí,“ odvětil bojovník.

„Tvá pýcha je nekonečná,“ řekl Texasan a nadechl se. „Když nemáte strach a chcete bojovat, proč jste přijeli vyjednávat?“

„Protože jsme zajali jednoho z vás,“ odpověděl Komanč.

„To je možné, mnoho z nás padlo do vašich rukou.“

„Jsou mrtví,“ řekl indián.

„Pak nevím, o čem mluvíš.“

„O to nejde. Sleduj, bílý muži. Když nám dáte, co po vás požadujeme, tak si zachráníte život a my vás necháme odtáhnout. Když nám to nedáte, tak si pro to přijedeme a ten muž zemře před vašima očima. Komanči nemají podobné obchody zapotřebí. To oni kladou podmínky.“

„Jak se ten muž jmenuje?“ zeptal se Texasan.

„To není zajímavé. Vyjel z tohoto města, protože jsme sledovali jeho stopu, než jsme ho chytili. Ten muž je v našich rukou, a když budeme chtít, zemře před vašima očima tisícerou smrtí.“

„A co za něho chcete?“

Černý sokol opsal rukou kruh.

„Zbraně,“ krátce řekl.

„To jsem si myslel,“ poznamenal O’Flaherty.

„A kolik?“

„Všechny zbraně.“

„Pak jsi asi posedlý zlým duchem. Proč bychom vám vydávali naše pušky? Potřebujeme je, mimo jiné i proto, abychom se mohli bránit Komančům. Takže naše zbraně nedostanete, Černý sokole.“

„Nebudeme vás ohrožovat, když nám dáte svoje pušky. To je slovo Komanče.“

„Černý sokole, ušetři mi odpověď,“ řekl O’Flaherty napodobuje Komančův přízvuk. „Jakou cenu má slovo Komanče od té doby, co loupíte v Mexiku a dokonce i v Texasu napadáte bílé muže? Nedáme vám pušky ani náboje ani nic jiného. A jestli toho bílého muže zabijete, tak přijedou vojáci na koních a postřílí vás. Rozmysli si to.“

Při jeho slovech se indiánova tvář zkřivila, a když Texasan zmlkl, odplivl si do písku, těsně před O’Flahertyho boty. Z očí mu šlehaly plameny nenávisti a pohrdání. Chvíli se podobal rozzuřenému vlkovi.

„Bílý pse!“ zasyčel. „Ty se odvažuješ urážet Komanče? Slovo Nainiho má ještě pořád větší cenu než slovo bělocha.“

Texasan vydržel jeho pohled a když promluvil, učinil to s klidem muže, který si je vědom své převahy. Svěsil obě ruce a zapřel se jimi v bok. Jeho tvář byla chladná a zachmuřená.

„Jestli s námi chcete bojovat, tak přijeďte. Přivítáme vás. Ale ušetři mě svých slov, která znějí jako krákání supa, Naini.“

Indián zatnul ruce a po několika chvílích syčivě vydechl jako had. Zračilo se mu ve tváři, co si myslí, ale ovládl se a obrátil poníka, který byl na krku pomalován válečnými barvami.

„Máte čas do zítřejšího rána,“ řekl. „Pak očekáváme vaše rozhodnutí. Jestli budete bojovat, ze všeho nejdřív si vezmu tvůj skalp.“

Potom kopl koně patami a vyrazil, následován svými druhy, zpět k čekajícím indiánům, kteří tam nehybně stáli jako sochy.

O’Flaherty hleděl za dvěma jezdci, načež se otočil a rychle přiběhl za vozy. Přestože byl mimo dostřel pušek, měl nejistý pocit, dokud nebyly mezi ním a Komanči vozy. Podlezl pod ojí a na druhé straně si sundal stetson. Ovíval se jím, aby se ochladil.

Lidé čekali, co řekne.

„Přijedou ráno,“ poznamenal. „Slyšeli jste, co od nás požadovali. Buďto jim dáme zbraně, nebo přijedou. Mohu vás ale ujistit, že pokud jim dáme naše zbraně, přijedou taky. Nemáme na vybranou.“

Ozvaly se rozrušené hlasy a několik lidí tvrdilo, že jsou pro vydání pušek, především osadníci, kteří nechtěli připustit další boj s Komanči. Méně Mexičané, což Colea udivilo. Zatímco osadníci nahlas argumentovali a pokoušeli se O’Flahertyho přesvědčit, drželi se Mexičané v povzdálí.

Cole mezi nimi spatřil dva muže v bavlněných šatech. Tiše spolu hovořili a něco říkali i ostatním Mexičanům, kteří je poslouchali. Mezitím se rozčilení osadníků přiblížilo vrcholu. O’Flaherty stál ve stínu vozu.

„Osadníci jsou ochotní vydat své pušky,“ řekl polohlasně Cole a Texasan poněkud ustaraně přikývl. Viděl, že lidé vyděšeně hledí na Komanče, kteří se nyní chystali jet pryč. Vyjeli a pak zmizeli v poušti. Bylo by ale hloupé předpokládat, že odjedou všichni.

Bylo jisté, že si nenechají ujít šanci během noci Saltierru obklíčit a proniknout do města, kdyby to šlo. Když ale zmizeli v poušti a zůstal po nich jen obláček prachu, osadníci si oddechli.

„Kam jeli?“

„Předpokládám, že někde rozbijí tábor a budou vesnici přes noc pozorovat. Možná se někteří mladší bojovníci pokusí sem vplížit. Naše skalpy je určitě lákají.“

„Kdo by mohl být ten, koho chytili?“ ptal se Cole.

„Nevím,“ řekl O’Flaherty a pokrčil rameny. „Těžko říct, do Mexika jezdí hodně Američanů.“

„Myslíš, že nás opravdu nechají být, když přistoupíme na ten obchod?“

Texasan se tiše rozesmál.

„To je ten nejjednodušší trik, jaký kdy použili. Až bychom jim dali zbraně, tak by nás rozstříleli našimi vlastními puškami. Ne, tím bychom nic nezískali, amigo.“

Cole si povzdechl. „Dělám si starosti. Jsou v přesile a kromě toho mohou zaútočit, kdy chtějí. Ta věc se mi nelíbí. Možná bychom někoho měli poslat pro pomoc.“

„To je nemožné,“ opáčil O’Flaherty. „Nikdo by jim neunikl. Zastřelí každého, kdo se odváží opustit město.“

„Takže jsme tu obklíčení?“

„Přesně tak, příteli.“

„Je mi líto toho chudáka, kterého chytili.“

„Mně také,“ řekli Texasan.

„Opravdu?“

Vyměnili si pohled, načež Texasan pokrčil svými širokými rameny.

„Podívej,“ začal, „vím sice, že mi nerozumíš, ale mezi válkou, kterou vede Konfederace s Unií, a tou soukromou válkou, jestli to tak mohu nazvat, mezi námi a Nainiy je pro mě velký rozdíl. U indiánů znamená čest a podobné pojmy něco jen mezi nimi. Při boji s bělochy je pro ně nejdůležitější válečná lest. Nikdy indiánovi nevysvětlíš, že porušit dané slovo je proti morálce. Ani my jsme přece naše slovo pokaždé nedodrželi. Quanah Parker to ví a proto s námi nebude mít slitování. Možná se uklidní, až skončí válka a my budeme mít čas se na něj zaměřit.“

„Myslím, že to už bude pozdě.“

„Pro nás?“

Cole přikývl.

+ + + + +

O’Flaherty nařídil, že se nesmí rozdělávat oheň.

Ve vesnici tak po setmění utichl život. Osadníci se ukryli pod svými vozy, kde byli chráněni před pískem a prachem, a Mexičané byli ve svých domech. Každých deset yardů leželi muži na hlídce, kteří hleděli do temnoty. Co se v ní skrývalo, nevěděli.

Někde tam se plížili Nainiové.

Cole, jenž s O’Flahertym seděl za hradbou z beden, pil whisky, kterou přinesli z bodegy. Ozývalo se skučení bouře, která se rozpoutala. Mezi vozy poletoval prach a vítr vší silou povíval plachtami konestogských vozů, jako by je chtěl strhnout.

Mezi loukotěmi těžkých kol to hvízdalo a občas bylo slyšet přidušené řehtání koní, kteří stáli v ohradě a ustrašeně se tiskli k sobě.

O’Flaherty náhle pohlédl ke koním, kteří stáli v jednom rohu. Musel si zakrýt oči dlaní, protože se tam vířil prach. Vítr přehlušil téměř všechny zvuky.

Cole si všiml, že se Texasan zabývá něčím jiným, a pohlédl k ohradě.

Pohybovali se tam tažní a jezdečtí koně, pokoušeli se dostat do středu čtyřúhelníku ohraničeného lasy. Nějaká tajuplná síla jim však v tom bránila. Jedno ze zvířat pronikavě zařehtalo a Cole nedokázal zabránit tomu, že sebou trhl.

„Co je s tebou, Cole?“ otázal se O’Flaherty.

Cole neodpověděl, zvedl se na kolena a napjatě pohlédl s dlaní nad očima na zvířata, jejichž kopyta zviřovala prach.

„Ti koně se chovají zvláštně,“ řekl. „Podívej, to laso v pravém rohu…“

„Co je sním?“

„Zvedá se, i když koně ho musejí tlačit dolů.“

V následujícím okamžiku Texasan vyskočil. Ruku měl na pažbě těžkého nože. I Cole vstal a šel za O’Flahertym k ohradě. Koně před nimi frkali a řehtali. Náhle Cole ucítil ruku na rameni. Byl to O’Flaherty. Naklonil se k němu a zašeptal: „Někdo je u koní, Cole. Raději běž zpátky a přiveď ostatní.“

Cole zavrtěl hlavou.

„Půjdu s tebou,“ řekl.

Texasan ho tam nechal stát a bleskově zmizel mezi frkajícími a do sebe narážejícími koňmi. Cole hleděl za ním, potom se sklonil a přiběhl do rohu ohrady, kde si klekl a čekal.

Pokoušel se mezi dupajícíma nohama koní rozeznat O’Flahertyho nohy, ale nebylo to možné. V očích a mezi zuby měl prach. Opatrně se rozhlédl, ale nikoho neviděl. Obezřetně vytáhl kolt a držel ho v ruce, a pak i on vlezl do ohrady a vmísil se mezi řehtající zvířata. Musel dávat pozor, aby na něj nešlápla.

Plazil se mezi teplými, měkkými těly a stále dával pozor, aby nezpůsobil hluk. Chvíli se mu zdálo, že vidí lidskou postavu, pak ale zmizela, jako by ji pohltila zem.

Plazil se dál. Náhle mezi nohami koní spatřil lidské nohy. Okamžitě se stáhl za jedno zvíře, které se pokoušelo ustoupit stranou. Cole se tiše vrhl na jeho hřbet.

Kůň se pod ním divoce točil.

Náhle Cole spatřil stín. Poznal O’Flahertyho podle bílého obvazu na hlavě, který potmě svítil. V následujícím okamžiku se z prachu objevil druhý muž, který se k Texasanovi přikrčeně plížil zezadu a očividně se snažil držet těsně u jednoho ze zvířat.

Černé vlasy vlály ve větru a pak se rozmáchla ruka, v níž se něco lesklo.

Nůž…

Cole byl tak rozrušený, že zapomněl na bolest. Kopl zvíře patami do slabin tak, že s řehtáním vyrazilo. Komanč se otočil a pokusil se krýt rukou s nožem, zasáhlo ho však jedno z kopyt. Zavrávoral a než se vzpamatoval, byl již u něj Cole. Udeřil ho pažbou revolveru do hlavy a indián se skácel na zem.

Cole viděl, že O’Flaherty drží v ruce nůž. Vrávoravě slezl z koně a sklonil se k omráčenému indiánovi.

Otočil ho a pohlédl do napjaté, pomalované tváře.

„To bylo o vlas!“ zavrčel.

Texasan si strčil nůž do pochvy. Pak vzal indiána pod pažemi a odtáhl ho z ohrady a dosahu koňských kopyt.

„Díky,“ chraplavě řekl a utřel si zpocenou a zaprášenou tvář. Zajiskřilo se mu v očích, když pohlédl na omráčeného.

„To je dobré,“ prohodil. „To bychom měli.“

„Co s ním chceš dělat?“

„Chci ho vyměnit.“

„Za toho bělocha, co?“

O’Flaherty přikývl a začal indiána svazovat vlastním opaskem.

„Nevím sice, jestli na to přistoupí, ale dobré by to každopádně bylo. Hned jsem si říkal, že udělají tu hloupost a pošlou se někoho podívat na naše koně. Rádi by nám odehnali zvířata. Doufal jsem v to.“

Mezitím se Komanč probral. Pootevřel oči a nenávistně pohlédl na své pokořitele.

„Myslím, že si s ním moc neužijeme,“ podotkl Cole.

O’Flaherty se usmál, zvedl indiána a pokynul mu, aby šel k vozům.

Tam odmotal z oje koženou uzdu a začal Komanče přivazovat ke kolu. Kromě nich si toho nikdo nevšiml, ještě pořád byli sami. Protože Cole tam stál s koltem v ruce, nesnažil se Komanč bránit a bez odporu se nechal svázat, což Colea udivilo.

Po několika minutách s tím Texasan skončil a narovnal se.

„Tak to bude po zbytek noci,“ řekl.

Vlezli pod vozy, kde si lehli na deky a setřásli ze sebe písek.

„Můžu ti dát radu?“ otázal se O’Flaherty, zatímco se přikrýval dekou.

„Prosím…“

„Je to kvůli Joan.“

„Aha – a co je s ní?“

„Možná to zní pesimisticky, ale postarej se o to, aby měla revolver. Víš, jak to myslím. Nevěřím, že by pro ni bylo dobré, kdyby padla živá do rukou Komančů.“

„Vím,“ řekl Cole. „Jenom si nejsem jistý, jestli to má smysl, jestli by to žena dokázala udělat.“

„Musíš jí to říct.“

„Dobrá,“ řekl Cole, protože věděl, že O’Flaherty má pravdu. Opřel si bradu o rameno a vyhlédl zpod vozu

Vítr nad ránem polevil. Na jednom voze se odhrnul cíp plachty a kdosi vyhlédl ven. Na poušti se však nic nehýbalo.

Cole, který spotřeboval veškerý tabák, zadusil poslední nedopalek v písku. I on hleděl ven, ale zbytečně, protože indiány nebylo vidět.

I O’Flaherty se teď s hekáním pohnul. Otočil se na bok a odsunul si klobouk do zátylku. Ospale a tázavě pohlédl na Colea.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se a vstal. Hlavou se udeřil o dno vozu a zaklel.

Cole ho pozoroval a ptal se, jestli Texasan ještě vůbec myslí na Komanče.

„Spal jsi jako nemluvně,“ poznamenal.

O’Flaherty se unaveně usmál. „Odpočinutému se umírá snadněji než unavenému. Vidím ti na očích, žes vůbec nespal. Dávej pozor, abys přesně mířil.“

Vylezli zpod vozů. I u ostatních vozů se začali pohybovat lidé. Objevili se osadníci, z domů vyšlo několik Mexičanů. Kdosi za třemi vozy rozdělal oheň a O’Flaherty to nechal být. Lidé se shromáždili kolem indiána, který se se zavřenýma očima opíral o kolo vozu a měl uvolněné svaly.

„Co tvá hlava?“ zeptal se Texasan, když přišli k davu.

„Jde to. Už mě nebolí,“ řekl Cole.

„Pak se snaž nechodit na slunce, jinak by se ti mohlo stát, že omdlíš.“

Prodrali se mezi lidmi, kteří jim nechtěli udělat místo. Když stanuli před Komančem, O’Flaherty si dřepl na paty a pohlédl indiánovi do tváře. Chvíli čekal, než Komanč vycítil jeho pohled a náhle otevřel oči. Pak je zase zavřel, jako by se nic nestalo.

„Hovoříš mým jazykem?“ zeptal se O’Flaherty.

Neobdržel odpověď.

„Nechce mluvit,“ řekl jeden osadník. „Měli bychom ho zbičovat, pak bude mluvit.“

Komanč pootevřel oči.

„Prozradil ses, amigo,“ řekl O’Flaherty. „Mluvíš naší řečí. Proč mi nechceš odpovědět?“

Žádná odpověď.

„Stáhněte z něho kůži!“ zvolal kdosi.

O’Flaherty pootočil hlavu a pohlédl na Colea, který stál vedle něj.

„Jestli ještě někdo něco řekne, tak mu jednu vraž,“ zabručel. „Jde nám o život, a jestli to ti tupí osadníci nepochopili, tak je někdo z nás musí naučit, jak se mají chovat.“

Potom se znovu sklonil ke Komančovi a pozoroval ho.

„Takže ty se mnou nechceš mluvit?“

Mlčení.

„Pak tě k tomu budu muset přinutit!“

Indián na to nijak nereagoval.

Náhle O’Flaherty trhl rukou. Bylo to, jako když útočí had. Pak držel v ruce malý, kožený pomalovaný talisman, který se houpal na přetržené šňůrce. Skleněné perly, které na ní byly, spadly do písku.

To udělalo své. Indián se tvářil rozrušeně a vytřeštěnýma očima hleděl na svůj talisman.

„Cole,“ řekl O’Flaherty.

„Ano, Jime?“

„Přines mi z ohniště hořící klacek!“

Cole sice nevěděl, co má Texasan v úmyslu, ale šel a klacek přinesl. O’Flaherty vzal dřevo a podržel ho hořícím koncem indiánovi před obličejem. V druhé ruce držel talisman, jenž se houpal sem a tam.

„Teď spálím tvůj talisman,“ řekl. „Zničím ho před tvýma očima.“

Pomalu přibližoval klacek k talismanu a indiánovi málem vypadly oči z důlků.

„Ne!“ zvolal náhle.

O’Flaherty se zarazil.

„Velký duch ti vrátil řeč, co?“

„Nespálit talisman!“

„Odpovíš mi na mou otázku?“

Komanč přikývl, zatímco ustaraně hleděl na talisman. O’Flaherty jednal správně, protože bojovník bez talismanu se nesměl ukázat ani u Nainiů, ani u jiných komančských kmenů. Bylo to horší, než kdyby ho skalpovali zaživa, protože takto by se stal vyvrhelem, k němuž se nikdo nesměl přiblížit.

Texasan si ještě pořád pohrával s hořícím klackem.

„Kolik vás je?“

„Mnoho.“

„Kolik – přesně?“

„Desetkrát obě ruce – ještě třikrát desetkrát obě ruce.“

„Čtyři sta bojovníků,“ zamumlal O’Flaherty.

„Je s bojovníky Quanah Parker?“ zeptal se.

Odpovědí mu bylo zavrtění hlavou.

Texasan hleděl na Komanče přivřenýma očima. „Kde je?“

„Quanah Parker je ještě u Černých kamenů.“

„Takže bojovníky vede Černý sokol.“ To bylo spíš konstatování než otázka, ale indián přikývl a potom sklonil hlavu.

Cole pohlédl na O’Flahertyho a všiml si jeho ustaraného pohledu. Dokázal si představit, co to znamená. Černý sokol byl jeden z podnáčelníků, jeden z těch, kdo chtěli za každou cenu získat slávu, a pokud nyní vedl čtyři sta Komančů, tak bylo jisté, že svou šanci využije. Tady v Mexiku měl volné pole.

„Chytili jste jednoho bílého muže,“ pokračoval Texasan ve výslechu. „Je to pravda, nebo tvůj náčelník lhal, aby nás přelstil?“

„Máme jednoho zajatce.“

„Kdo to je? Znáš jeho jméno?“

„Ne.“

„Vymění ho Černý sokol za tebe?“

„Ne!“

„To je všechno, co jsem od tebe chtěl vědět. Tvůj talisman si ponechám, abys neudělal nějakou hloupost.“

O’Flaherty vstal a strčil si talisman do kapsy. Indián na něj upřeně hleděl. Pak se Texasan otočil k ostatním a řekl: „Nevypadá to dobře. Musíme se připravit na to, že Komanči zaútočí, až vyjde slunce. Vyjednávat bychom s nimi mohli, jen kdyby tu byl Quanah Parker, ale tento podnáčelník na to nepřistoupí. I v Texasu jeho jméno nahání hrůzu.“

„Co máme dělat?“

„Dávat pozor. Musíme se na ně nachystat.“

„A ten indián?“

„Zatím zůstane tady. Dokud nebude mít talisman, neuteče.“

„Ten malý váček?“ zeptal se jeden osadník. „Ano, ten malý váček!“

+ + + + +

Byl to impozantní pohled na nekonečnou řadu jezdců na kopcích. Byli zřetelně vidět proti obloze. Teprve nyní lidé v Saltierře poznali skutečnou sílu té hordy. Jezdci stáli těsně vedle sebe a přesto byla řada dlouhá. Nehybně stáli na kopcích.

Ženy a děti se rychle ukryly v hotelu a zabarikádovaly dveře bodegy. Muži spěchali za vozy a malé barikády, které postavili z prken, beden, sudů a dalších věcí. Do pouště mířily hlavně pušek.

Mexičané, kteří již, jak se zdálo, s indiány měli jisté zkušenosti, leželi na střechách, kde je nemohly zasáhnout dlouhé oštěpy Komančů. Měli odtud dobrý výhled na útočníky.

„Teď ještě pošlou vyjednavače,“ poznamenal O’Flaherty.

Měl pravdu, protože už o několik minut později z hordy vyjel jeden jezdec. Před vozy zastavil svého koně tak prudce, že se málem svalil na zem. Očividně to byl jeden z předních bojovníků. Držel před sebou na americkém kavaleristickém sedle springfieldku. Na modročerných, mastně se lesknoucích vlasech měl sombrero, jehož okraj byl ozdoben stříbrem. Po indiánském způsobu měl korunu promáčknutou a za stužkou měl péra.

Když zvedl ruku k pozdravu, cinkaly mu na zápěstí stříbrné šperky, které zřejmě kdysi patřily nějaké Mexičance.

„Černý sokol chce vaši odpověď.“

Znělo to vyzývavě.

„Kdo je váš zajatec?“ otázal se O’Flaherty.

Indián sáhl za sebe a vytáhl zpoza opasku zdobeného stříbrnými pesos kožený vak, který hodil Texasanovi k nohám.

„Patří jemu,“ zabručel.

„Dávej na něho pozor, až se skloním,“ řekl Texasan ke Coleovi a sklonil se pro vak. Zvedl jej a uvolnil řemínek, kterým byl svázaný. Ven vypadly papíry a stříbrná dóza s vyrytými mexickými motivy. Zatímco O’Flaherty listoval papíry, hleděl Cole na tu dózu. Potom ji vzal a otevřel víko.

Do ruky mu vypadl kožený svitek. Roztáhl jej.

„Jime!“

O’Flaherty sebou trhl. Pohlédl na svitek, který mu podal Cole, a uviděl čáry na světle žluté kůži. Nevěděl, o co jde.

„Co to je?“ zeptal se. „Víš, co to je?“

„Ano, vím to.“

„Co to tedy je?“ naléhal O’Flaherty.

Cole vzal rozechvělýma rukama kůži a podržel si ji před očima.

„To ještě před několika dny bylo moje.“

„Co?“

„Mapa s pokladem v Guadelupe Mountains! Toto je mapa místa, kde je ukryté zlato uloupené při přepadení dostavníku. Jime! Víš, co to znamená? Ten zajatec, ten běloch, kterého chytili Nainiové – je Calhoun!“

„Calhoun?“ otázal se O’Flaherty se svraštělým čelem.

„Ano, o tom nepochybuju.“

Texasan rychle prohlédl papíry, načež přikývl a zase vzhlédl. „Máš pravdu, je to Calhoun. Ten zatracený vrah vjel rudochům do náruče. Co jsem ti říkal, Cole?“

„Ano, říkals to.“

„Pak je jasné, že ho nemůžeme vyměnit za naše pušky, že ano?“

„Zavraždil mého bratra!“

O’Flaherty schoval papíry a Cole dal svitek do kapsy. Potom se otočili k čekajícímu Komanči, který je nechápavě pozoroval. Cítil ale jejich rozrušení a věděl, proč jsou tak neklidní. Když O’Flaherty zase zvedl hlavu a pohlédl na něj, přikrčil se jako by ke skoku.

„Vrať se,“ prohodil O’Flaherty. „Naše zbraně nevydáme.“

Komanč se sklonil.

„Pak zemře. Tisícem smrtí!“

„Nemáme s ním nic společného, je to zločinec, který by zemřel, kdybychom ho našli. Při tom zůstane. Naše pušky nedostanete. Jeď zpátky a řekni to svému náčelníkovi.“

Komanč skřípal zuby. Nato však otočil poníka a jel zpátky. Nad ním stoupal oblak zvířeného prachu. Potom dorazil k čekající hordě. Byli mimo dostřel, ale Cole je dobře viděl. Gestikulovali a zdálo se, že spolu hovoří. Pak Černý sokol zvedl ruku a zahrozil směrem k Saltierře.

„Teď jde Calhounovi o krk,“ poznamenal O’Flaherty. „Nechci říct, že si to nezaslouží, ale nepřeju mu to –i když je to vrah.“

„Co s ním udělají?“

„To nemůžu říct, ale znají hodně způsobů, jak odpravit Člověka, a udělají to před našima očima.“

Mezitím se Komanči pohnuli. Jejich řada se rozestoupila a dva indiáni přivedli koně, na kterém seděl běloch.

„Hawkinsi!“ ozval se zabijákův řev. „Hawkinsi, zachraňte mě!“

Cole měl sevřené rty a mlčel.

„Hawkinsi!“ řval Calhoun. „Dám vám všechno zlato, jen mě odtud dostaňte! Nedovolte, aby mě ti parchanti oddělali!“ Jeho křik utichl, protože indiáni ho strhli z koně. Postavil se, ale pevně ho drželi. Nemohl utéct. Pak začal znovu křičet. Znělo to hrozně. Cole by si nejraději zacpal uši.

„Hawkinsi, Hawkinsi…“

Náhle Cole uviděl, že oba Komanči, kteří zatím zabijáka drželi, ho od sebe odstrčili. Byl volný a ještě nějakou dobu tam strnule stál. Pak se otočil a pohlédl na rudochy, kteří na něho mlčky a pohrdavě hleděli a nehýbali se. Náhle se rozběhl. Běžel k vozům a indiáni se ještě stále nehýbali. Nyní bylo mezi nimi a uprchlíkem dvacet yardů.

„Oni ho nechají utéct?“ zeptal se Cole.

„Ne, jenom počkej.“

Calhoun běžel, jako by měl v patách ďábla. Nyní se indiáni pohnuli.

Ti, kteří nebyli ozbrojeni puškami, ale luky, je zvedli a natáhli tětivy. Zabiják, který běžel k vozům, to nemohl vidět. Utíkal, aniž by věděl, že už bude žít jen několik sekund.

Cole měl pocit, že slyší svištění šípů, když Komanči vystřelili. Calhoun běžel dál. Teď už byl na dostřel pušek v Saltierře. A pak ho zasáhly šípy. Snesly se na něho jako mračno kobylek.

Calhoun se zastavil, jako by narazil do neviditelné zdi. Potom se pootočil a skácel se do písku.

Ze zad mu trčeli šípy. Vrah však nebyl mrtvý, plazil se dál.

„Ti barbaři,“ zamumlal O’Flaherty.

„Postřelili ho jen schválně?“

„Ano, teď ho nechají se plazit.“

Byla to pravda, indiáni již nestříleli, když se raněný plazil dál. K vozům to již měl jen třicet yardů a Cole už viděl jeho tvář. Byla propadlá a bledá, oči mu vystupovaly z důlků a z úst mu vytékala krev. Pravděpodobně mu některý z šípů poranil plíce.

Ta tvář, to bylo něco děsivého…

Náhle sebou Calhoun trhl a zhroutil se.

Jeho tělo prošpikované šípy leželo v písku.

„Je po něm,“ tiše řekl O’Flaherty.

„A teď?“ zeptal se Cole, který zhnuseně odvrátil pohled od Calhouna. „Co se bude dít teď?“

„Teď na nás indiáni zaútočí.“

Měl pravdu, bojovníci se rozjeli k vesnici.

Cole si uvědomil, že ještě neviděl Joan. Pomyslel na to, že má ještě pořád za opaskem O’Flahertyho revolver, ale na to teď bylo pozdě. Komanči totiž začali cválat. V řadě, která se za jízdy ještě roztáhla, jeli k Saltierře.

Komanči použili velmi prostou, ale účinnou taktiku. Jeli k vesnici v dlouhé řadě a chtěli proniknout za barikády.

Cole všude viděl válečné barvy, na slunci se blyštěly zbraně.

„Hiahééé…“

Nyní již byli na dostřel. Cole, který měl springfieldku položenou na oji povozu, cítil zpětný ráz, když zmáčkl spoušť. Nemohl však říct, zda skutečně trefil, protože mezi ním a útočníky se vznášel zvířený prach. Chvatně nabíjel karabinu.

Těsně vedle něj se zabodl šíp. Jedna z kulek se zavrtala do oje. Kolem něj se ozývaly výkřiky a řev.

Z prachu se vynořil jeden Komanč. V pravé ruce držel pušku a za jízdy pálil, potom ho však Coleova kulka srazila ze sedla. Jednoho staršího osadníka, který ležel kousek od Colea za jednou bednou, trefil šíp do krku. Zhroutil se.

Cole opět nabil a zalícil.

Jedna skupina Komančů teď jela přímo k vozům. Stříleli a křičeli na své koně. Na vozy se snesla sprška šípů, ale většina se zabodla do plachet. Jeden Mexičan, který chtěl odběhnout, byl zasažen oštěpem a převalil se pod vůz.

Cole pálil současně s O’Flahertym na útočící skupinu, která se pokoušela proniknout za vozy. První dva koně se s řehtáním skáceli na zem a na několik vteřin zablokovali ostatním zvířatům cestu. Cole pustil pušku a vytáhl z pouzdra dlouhohlavňový kolt. Natáhl palcem kohoutek a srazil jednoho bojovníka z koně.

Náhle O’Flaherty chraplavě vykřikl.

Cole se otočil a uviděl, že mu z ramene trčí dlouhý válečný šíp. O’Flaherty se s tváří zkřivenou bolestí opřel o vůz. Kolt, který držel v pravé ruce, mu spadl na zem. Téměř nevěřícně hleděl na chvějící se ratište šípu.

„Běž zpátky k domům!“ zvolal na něho Cole.

„Musíme všichni zpátky!“ odpověděl Texasan. „Tady se neudržíme. Musíme k ženám a dětem!“

„Já zůstanu tady!“ vykřikl Cole.

V tom okamžiku spatřil jednoho jezdce a poznal Černého sokola. Zvedl springfieldku a vypálil. Podnáčelníkův strakatý kůň udělal ještě jeden krok a potom se zhroutil. Cole ještě viděl, jak indián dopadl na všechny čtyři jako kočka a v následujícím okamžiku byl znovu na nohou. Než však mohl znovu vystřelit, vjeli mezi Černého sokola a vozy další jezdci, kteří na Colea a O’Flahertyho zběsile pálili.

Na jejich strhaných tvářích svítily barvy. Černé vlasy vlály, drnčely tětivy, vzduchem létaly šípy.

Cole střílel z koltu, ale pak ucítil, že ho někdo chytil za ruku. Byl to O’Flaherty.

„Pojď, rychle!“ zavrčel.

Cole se nechal vléct pryč.

Indiánům se nějak podařilo najít mezeru mezi vozy a domy, kudy pronikli do vesnice. Nyní již byly v Saltierře více než dva tucty bojovníků, jichž si Cole v zápalu boje vůbec nevšiml. Bitva se rozpadla na množství soubojů muže proti muži.

„Rychle, do domu!“ zvolal O’Flaherty, který táhl Colea s sebou.

Náhle se zpoza domu objevili dva Komanči, ještě než běloši mohli přiběhnout dovnitř. S jekotem pobídli koně. Jeden z nich za jízdy namířil, než však mohl vystřelit, zmáčkl Cole spoušť. Trefil. Druhého z nich zasáhla zbloudilá kulka. Spadl přímo pod kopyta svého vzpínajícího se koně.

Mezitím se Komančům podařil průlom na celé linii obrany. Indiáni pobíhali mezi domy. Běloši a Mexičané se stahovali, což v té střelbě nebylo lehké.

Cole viděl, zatímco klečel vedle dveří a pálil na indiány, že k němu běží

Fontaine, který držel v rukou starou předovku. Pak zavrávoral a přitiskl si ruku k hrudi. Zřejmě se ozvalo zranění, které utrpěl v Texasu. Znovu se rozběhl k domu, ale již tam nedorazil. Z chumlu Komančů vyletěl oštěp a zasáhl Fontainea do zad.

Osadník zasípal a svalil se na zem.

„Je konec, kamaráde!“ zvolal O’Flaherty a vystřelil svůj poslední náboj.

Vypadalo to opravdu zle.

Náhle obdrželi pomoc zleva. Cole tam rychle pohlédl. Mezi domy se tam opevnilo několik mužů, kteří nyní stříleli na bojovníky. Na jedné střeše leželi dva Mexičané, kteří též ostřelovali indiány.

Koně se s řehtáním váleli v prachu, jezdci byli zadupáváni jejich kopyty. Bylo to, jako by útočníky zastavila ohnivá a olověná zeď. Indiáni křičeli, začali se otáčet a prchat pryč. Cválali k barikádám a přes ně do pouště.

Cole si oddechl a vstal.

„Vzdali to.“

„To si myslíš jen ty,“ zabručel O’Flaherty. „Kruci, vytáhni mi už konečně ten šíp! Při každém pohybu to bolí jak čert.“

Zatímco muži se pomalu shromáždili a pak se vydali k barikádám, dal si Cole revolver do pouzdra a šel k O’Flahertymu. Šíp nebyl hluboko a Cole ho rychle vytrhl. Z rány tekla krev, Cole ji ovázal Texasanovým šátkem, protože nic jiného neměl k dispozici. O’Flaherty při tom nadával a neustále se otáčel k vozům.

„Opravdu si myslíš, že se vrátí?“ zeptal se Cole.

„To je jisté.“

„To pro nás vypadá špatně.“

„Komu to říkáš?“

Cole dotáhl poslední uzel.

„Fontaine padl. Zemřel pět kroků ode mě.“

„Padlo jich mnohem víc,“ poznamenal O’Flaherty. „Jestli se nemýlím, tak je nás už jen dvacet. To nestačí na to, abychom zastavili tři sta nebo ještě víc rozzuřených Komančů. Zatím jsme jenom měli štěstí.“

Cole na něho pohlédl a souhlasně přikývl.

„Kdybych tak jen oddělal Černého sokola.“

„Ten je jak kočka,“ nevrle řekl Texasan. „Má sedm životů a když ho netrefíš do hlavy, bude žít.“

„Možná má dost.“

O’Flaherty se krátce, chraplavě rozesmál.

„Ztratil už tolik bojovníků, že to musí dovést do konce. Parker k němu bude tvrdý, až se dozví o jeho svévoli. Vsadím se, že si to představoval jednodušeji. Ale když teď ztratil několik tuctů svých jezdců, musí aspoň oznámit úspěch, jinak by rovnou mohl zmizet v poušti.“

„Takže – on nebo my?“

„Ano, přesně tak to je.“

O’Flaherty kývl směrem ven. Tam, asi půl míle daleko, se shromáždili Komanči. Vůbec nebylo poznat, že jich ubylo. Hleděli k osadě a pak se opět seskupili do řady.

„Černý sokol ví, že dalšímu útoku už neodoláme,“ řekl O’Flaherty. „Nemůžeme to vydržet. Bude lepší, když se stáhneme do domů, ať můžeme chránit ženy a děti.“

„To nemá smysl,“ namítl jeden z osadníků. „Vyhladověli by nás.“

„To nemohou,“ řekl O’Flaherty rozzlobeně, protože ho zabolelo rameno. „Tak dlouho tu být nemohou. Bude lepší, když zapálíme vozy a půjdeme dovnitř. Kouř bude vidět na míle daleko. Pokud tu Komanči zůstanou déle, vystaví se nebezpečí, že je překvapí mexičtí kyrysníci.“

„Ale naše vozy!“ protestoval ten muž.

Texasan mu pohlédl do očí.

„Kam chcete jet s těmi vozy?“ otázal se. „Do pekla?“

Muž se odmlčel a sklonil hlavu.

„Dělejte, podpalte ty vozy!“ řekl O’Flaherty. „Musíme si pospíšit, mohou zaútočit každou chvíli.“

Osadníci nedokázali podpálit vozy, v nichž měli všechen svůj majetek. Museli to přenechat Mexičanům. Brzy byly tři vozy v plamenech a k nebi stoupal černý dým. Plameny se s praskáním šířily po plachtách a za pár okamžiků hořelo vše, co bylo poblíž. Cole viděl, že Komanči zneklidněli. Zdálo se, že poznali, o co bělochům jde. Neklidně pobídli své koně, ale útok ještě nepřišel. Trvalo to deset minut, než jeden z indiánů – musel to být Černý sokol – zvedl pušku a zaječel.

To byl signál k útoku…

Odpovědí mu byl jekot tří set hrdel a Komanči se pak tryskem vydali k vesnici. O’Flaherty mávl na muže, aby se stáhli.

„Rychle, do bodegy!“

Otočili se a běželi zpátky.

V bodeze uvolnili zabarikádované dveře, muži vběhli dovnitř, do přítmí chladné hospody a v několika okamžicích obsadili okna ve výčepu a v patře. Opět zabarikádovali dveře. Cole a O’Flaherty si vybrali největší okno, z něhož mohli nejlépe střílet. Cole si opřel karabinu o zeď a vytáhl kolt.

V té chvíli se v plamenech objevil stín.

O’Flaherty vystřelil z revolveru a Komanč byl uprostřed skoku sražen ze hřbetu koně. Dopadl mezi hořící bedny. Potom barikády doslova zaplavili indiáni. Zběsile projeli plameny a pak vyrazili vesnicí. Cole měl pocit, že vidí podnáčelníka, ale bojovníci se prohnali kolem příliš rychle. Stovky Komančů projeli vesničkou s dvěma tucty domů a na druhém konci ji opustili. Zvířili prach, což bylo to jediné, co po nich zůstalo.

Cole a O’Flaherty na sebe udiveně pohlédli.

„To přece není možné,“ vyhrkl Cole. „Projeli tudy, jako by jim hořelo za patami!“

O’Flaherty přivřenýma očima vyhlédl z okna na hořící vozy.

„To může mít jediný důvod,“ řekl.

„Ty tedy myslíš, že jsou pryč?“

„Ano.“

„Ale – proč?“

„Proč? Hm. Otevři přece dveře, já nemůžu. To rameno bolí jak čert!“

Cole přiběhl ke dveřím a odházel krámy, kterými byly zabarikádované. Kopnutím otevřel dveře a vyšel ven. Vzduch byl štiplavý od dýmu. Nad vozy stoupal kouř.

Za Colem ven vyšli ostatní.

Po Komančích ani památky. Až na mrtvé, které tam zanechali.

O’Flaherty se vydal k vozům. Cole ho následoval.

„Co chceš dělat?“ zeptal se.

O’Flaherty mu už nemusel odpovídat. Dorazili k vozům a hleděli do pouště. Viděl obláčky prachu, které se přibližovaly.

Na slunci se leskl kov.

„Co to je?“ zeptal se Cole.

„To?“ O’Flaherty se usmál. „Kyrysníci.“

Ukázalo se, že měl pravdu. Byla to celá setnina kyrysníků, kteří cválali k městu. Měli na sobě starobylé těžké kyrysy a lesknoucí se helmy. Zachránění si připadali jako ve snu, když přijeli do města. Jejich dlouhá kopí se na slunci blýskala. Setnina přijela k hotelu a tam zastavila. Všude kolem leželi mrtví indiáni.

Náhle O’Flaherty šťouchl Colea do boku a ukázal na jednoho civilistu, který kráčel mezi mexickými vojáky a, jak se zdálo, též ho viděl. Muž se prodral kolem důstojníka, který stál široce rozkročen před hotelem, a s úsměvem se vydal k Texasanovi.

Byl to Mexičan neurčitelného věku. Měl úzkou, nažloutlou tvář s jemnýma očima a úzkými rty. Měl typický mexický knír, tmavé šaty, které vypadaly poměrně draze, a sombrero nepochybně amerického původu.

„Hola, seňor O’Flaherty!“

„Vy, seňore Molero?“

„Ale samozřejmě, amigo. Děkuji Matce Boží za to, že jsem nepřijel příliš pozdě.“

„Co, vy jste přivedl ty kyrysníky?“

„Si, seňor,“ odpověděl Mexičan.

„Přijeli jste v pravý čas.“

„To je jeden z vašich mužů?“ otázal se Mexičan a kývl na Colea. Byl nedůvěřivý.

„Je to můj přítel. Můžete hovořit bez obav.“

„Omlouvám se, seňore,“ prohodil Molero. „Víte, člověk musí být opatrný.“

Cole mávl rukou.

Otočil se a šel pryč. To jediné, co ještě slyšel, bylo, jak se Mexičan ptal na zlato.

Rozhlédl se. Viděl mrtvé.

Kyrysníci mezitím začali dělat pořádek. Ženy stály u padlých a Cole slyšel tichý pláč dětí. Kyrysníci se o to nestarali, měli dost práce. Vozy ještě stále hořely a ve vesnici tak bylo ještě větší vedro než normálně.

A potom spatřil mezi padlými Joan. Její matka si klekla a vzala hlavu svého muže do náruče. Coleovi bylo, jako by mu někdo sevřel hrdlo. Chvíli tam stál, pak se prodral mezi vojáky a vydal se k Joan. Když přišel k ní, vzhlédla. Mlčky jí položil ruku kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

Teprve nyní se rozplakala. Cole ji odvedl kousek stranou a ona skryla tvář v jeho rameni. Objímal ji a cítil, jak se chvěje. Ještě stále nikdo z nich neřekl ani slovo. Přes její rameno viděl, jak k němu šel O’Flaherty, dal mu znamení a zase odešel.

Cole hladil dívku po vlasech.

Joan se ho držela, jako by nic jiného na světě neměla.

Cole se nehýbal.

A tak tam stáli, ještě když vozy dohořívaly. Jeden z nich se zhroutil a k obloze vyletěly jiskry, jako památka na ty, kdo padli.