John Kirby

Colorado western 159. Nelítostný zákon

Věděl, že ho ještě pořád štvou.

Byl to osamělý jezdec v noci a byl necelé půl míle od města.

Jednu chvíli byly jedinými zvuky na planině hvizd větru a frkání jeho znaveného pinta, kterému kapala z čumáku pěna. Pak uslyšel vzdálený dusot kopyt. Věděl, že mu jsou v patách.

Natáhl ruku a dotkl se hladké pažby winchestrovky, která trčela ze sedlového pouzdra pod jeho pravým stehnem.

Potom však tu myšlenku zavrhl…

Slyšel tlumené, protáhlé zahvízdnutí, které se ozvalo z města.

Vydrží pinto tak dlouho?

Otočil se v sedle a bouchl koně zaprášeným, špinavým stetsonem.

„Hejááá.“

Pinto se rozběhl.

Hnal ho ostruhami: jen rychleji!

Kdyby se jim podařilo ho dohnat před řekou, byl by ztracen.

Zastavil na kraji města, když uslyšel sirénu.

Na chvíli ho polil horký pot. Bylo možné, že přijede pozdě, loď už bude na řece a on se na ni nedostane.

Strhl si tmavý stetson s úzkým okrajem z hlavy a bil jím koně. Zároveň ho bodal ostruhami a tak jel po ulici tryskem. Chodci před ním uskakovali, ale nestaral se o to. Zařval na pinta jako indián a zvíře ze sebe vydalo všechny své síly. Od tlamy mu kapaly sliny.

Když se přihnal na nábřeží, u něhož kotvila River Queen, viděl jezdec, jak vytahují lávku na palubu. Několik mužů odvázalo lana a ta spadla do vody. Kolo na zádi se začalo točit a loď se pohnula.

Jezdec zastavil u břehu tak prudce, že se kůň vzepjal na zadní. Vrhl se ze sedla, popadl obě sedlové brašny a winchestrovku a vyrazil k lodi.

Na zádi byl muž, který mával oběma rukama a křičel.: „Zpátky! Už se nestihnete nalodit!“

Jezdec se ohlédl. Ztěžka oddechoval, jeho tvář byla strhaná a zpocená.

Chvíli strnule stál a loď pomalu vyplouvala.

Tu sebou trhl. Na ulici se ozval klapot kopyt, který se blížil k nábřeží. Ve světle pronikajícím ven z oken saloonů bylo vidět jezdce.

Muž se otočil, rozmáchl se a hodil pušku a sedlové brašny na záď parníku. Ještě jednou se rozhlédl, utřel si rukávem obličej a rozběhl se ke kraji nábřeží. Podrážky jeho jezdeckých bot klapaly na kočičích hlavách. Jezdci se blížili. A pak skočil.

Chvíli se vznášel vzduchem, pak dopadl na zábradlí. Bolely ho při tom všechny kosti, ale chytil se a visel na zábradlí jako netopýr. Pokoušel se vylézt nahoru.

Kdosi ho vzal pod paže a vytáhl ho.

Svalil se na palubu, hned však vyskočil a pohlédl na jezdce, kteří mu hrozili pěstmi.

Měl ruce pod cípy kabátu na pažbách revolverů.

Rychle dýchal.

„Hej,“ ozval se hlas vedle něho.

„Co?“

Otočil se a uviděl snědou tvář s šedivou bradkou. Byl to lodník.

„Co je?“ ostře se zeptal. Ruce měl položené na zbraních.

„Měl jste štěstí,“ poznamenal ten vousáč. „Kdybyste spadl…“

„Spadl bych do vody.“

Vousáč odplivl kus žvýkacího tabáku.

„Pane!“ řekl. „Ať už jste kdo jste…“

„Co vám je do toho?“

„…měl jste spoustu štěstí. Patrně jste ještě na takové lodi nebyl. Když parník vyplouvá na řeku, drhne bokem o nábřeží. Kdybyste spadl do vody, zbyla by z vás placka.“ Svá slova dokreslil výmluvným pohybem rukou. „A když ne, tak by vás chytilo lopatkové kolo a potom bychom vás vytahovali po kouscích. A to je pěkně nechutná práce, pane…“

„Jmenuju se Morris,“ řekl jezdec. „Ray Morris. Kde najdu kapitána?“

Lodník si odplivl. „Pojďte se mnou.“

„Dík!“

+ + + + +

Kajuta byla středně velká a dobře zařízená.

Ray Morris hodil sedlové brašny a pušku na postel, pak si sundal stetson a pustil ho na zem.

Byl v bezpečí. Opravdu? To, že ho čekali na nábřeží v St. Louis, svědčilo o tom, že věděli, že přijede. Jsou O’Connorovi lidé na palubě? Dva nebo tři? Bylo mu jasné, že ho budou pronásledovat. Ale to věděl od začátku, byl o tom přesvědčen. Přesto to zkusil. Teď mu byli v patách a honili ho.

Uvědomoval si, že v bezpečí nebude, pokud se mu nepovede zamést za sebou stopy. Byli schopni ho štvát přes celou Ameriku. O’Connor neznal slitování. On, Ray Morris, ranil jeho hrdost. On, který pracoval pro O’Connora, se odvážil postavit proti mocnému vládci St. Louis, vzdorovat mu…

To mu O’Connor nikdy nepromine!

Zřejmě má své lidi i na palubě.

Jaký okamžik si vyberou na likvidaci své oběti?

Plavba k moři trvala dlouho.

Zastávky: Cape Girrardeau, Memphis, Helena, Greenville, Vicksburg, Natchez… Baton Rouge. Nebo ho míní ukolébat a zastřelit až v New Orleans?

Byl si jistý, že se jednou objeví. Jednou přijdou. Někdy.

Zavřel dveře na závoru a svlékl si kabát. Odepnul si těžký zbraňový opasek.

Dva těžké remingtony ráže 45 byly pokryty prachem jízdy, kterou měl za sebou.

Vyňal z revolverů náboje a začal je čistit.

Byly to těžké zbraně s osmistrannými hlavněmi a pažbami z tmavého paroží zdobené slonovinou. Lučík spouště byl upilovaný, takže samotná spoušť byla nechráněná.

Tyto dva remingtony stály mezi ním a pomstou, kterou zosnoval O’Connor.

Na jeho tvář nezapomněl. Měl propadlé tváře a zapadlé černé oči těsně u sebe. Jeho nos připomínal orlí zobák, měl tenká, velká ústa, která v jeho bledé tváři vypadala jako stará jizva.

„Zapomínáte, koho máte před sebou, Morrisi,“ řekl mu.

„Nedělejte si starosti, pane O’Connore,“ odpověděl. „Já jsem nezapomněl na nic. Nezapomněl jsem na jediného z těch chudáků, které jste v době, kdy jsem pro vás pracoval, oddělal. Zatím jsem pro vás dělal špinavou práci. Peníze jste kasíroval vy. Teď chci peníze.“

O’Connor se zašklebil a v načervenalém svitu lampy vypadal jako pekelník. Nevšímal si koltu, který mu mířil na hruď. Předklonil se a hlas se mu chvěl nespoutaným hněvem, když řekl: „Jste nájemný střelec, Morrisi. Až se mi přestane líbit váš obličej, lusknu prsty a je po vás. Odložte kolt, nebo vás nechám bičovat tak dlouho, až vám bude kůže v cárech viset z těla, vy špinavá svině!“

V té chvíli se s ním něco událo. Dřív by si nemyslel, že v něm zůstal zbytek toho, čemu se říkalo čest. Možná ho jen vyprovokoval způsob, jak s ním O’Connor mluvil. Vstal a než obešel stůl, dal si remington do levé ruky.

O’Connor se přikrčil. Ray si vzpomínal na vyděšený pohled, který na něj O’Connor vrhl, když zvedl ruku. Potom toho muže udeřil do úst. O’Connor ztratil rovnováhu, zakymácel se a padl na kolena. Jednou rukou se držel stolu a druhou si utíral rty. Byl bledý jako stěna.

„Příliš často jste mi nadával, pane O’Connore,“ řekl Morris. „Buďte rád, že tento dům má tak tenké stěny, to vám zachránilo život. Výstřel by byl slyšet příliš daleko.“

Sklonil se, chytil O’Connora za límec saka a zvedl ho k sobě.

„Jo, máte pravdu,“ tiše a přidušeně poznamenal. „Oba jsme špinavé svině. Ale já mám v ruce kolt…“

„Toho se neodvážíte,“ vyhrkl O’Connor.

„Čeho?“

O’Connor hleděl na ústí hlavně revolveru.

„Střílet,“ prohodil. „Venku stojí moji lidé. Jestli vystřelíte, jsou za chvíli tady.“

Ray Morris přikývl a na jeho tváři se objevil ostrý, chladný výraz muže, který už není schopen pociťovat strach.

„To je pravda, jenže vy, pane O’Connore, byste se toho už nedožil. Otevřte trezor! A žádné prudké pohyby. Pořád vám mířím na záda.“

Bušení na dveře ho vytrhlo z myšlenek. Nějakou dobu tseděl, potom vstal a šel po špičkách ke dveřím.

„Kdo je to?“ otázal se.

Chvíli bylo naprosté ticho, načež kdosi řekl kvákavým hlasem: „To jsem já, pane! Steward! Nesu láhev whisky, kterou jste si objednal.“

Ray Morris zastrčil kolt za opasek, otevřel dveře a pustil černého stewarda dovnitř.

„Postav tu whisky na stůl, strýčku Tome!“ řekl, sáhl do kapsy, vytáhl stříbrný dolar a hodil ho černochovi.

„Díky, pane!“

Černoch odšpuntoval láhev a nalil mu.

„Můžu si tu na palubě koupit oblečení, strýčku Tome?“ otázal se, zatímco sáhl po sklenici.

„Jistěže, pane.“

„Prohlédni si mou postavu, strýčku Tome. Pak běž a přines mi ten nejlepší oblek, jaký tu je.“

„Rád, pane,“ řekl černoch, který tam pořád stál.

„Na co ještě čekáš?“ zeptal se Ray Morris..

Černoch povytáhl obočí.

„Bylo by hezké, kdybychom byli v ráji, pane,“ řekl. „Ale toto je země. Tady se dá kupovat jen za dolary.“

Ray Morris vytáhl z kapsy kalhot svazek dolarových bankovek a vzal z nich deset desetidolarovek.

„Stačí to?“ zeptal se.

„Ano, pane.“

„Dobrá, když ti něco zůstane, tak si to nechej, ale pospěš si, strýčku Tome.“

Zavřel za černochem dveře a posadil se na postel. Vyzul si holínky, které byly od bláta. Jeden steh byl prasklý.

Odepnul si velké, z mexických stříbrných mincí vyrobené ostruhy a hodil holínky do rohu.

Jeho oděv při desetidenní jízdě, kdy se pokoušel uniknout O’Connorovým lidem, dost utrpěl.

Kdyby ho nedostihli na kansaské hranici, byl by už na cestě do Texasu. Drželi se mu však v patách jako vlci, kteří honí oběť, dokud se nezhroutv

Při myšlence na to, že z osmi jezdců, které za ním poslal O’Connor, se jich vrátí jen pět, se usmál.

Potom se ho náhle zmocnil zvláštní pocit. Byl to strach? Kdyby ho chytili, bez milosti by ho odpravili. O’Connor je surovec.

Za půl hodiny se černoch vrátil a přinesl sako, košili a všechno, co k tomu patřilo.

Když položil ty věci na stůl, Ray Morris se umýval a měl v očích mýdlo.

„Ptal se na vás jeden člověk, pane.“

Ray Morris si promnul oči a otočil se.

„Kdo?“

„Nějaký muž,“ řekl černoch. „Viděl, jak jste lezl po zábradlí. Ptal se Sama: Kdo je to?“

„A cos mu řekl, strýčku Tome?“

„Same, prosím!“ důstojně řekl černoch. „Jmenuju se Sam. Řekl jsem, že toho muže neznám, nic o něm nevím.“

„Znáš jeho jméno, strýčku Tome?“

„Jmenuju se Sam.“

„Dobrá, tak Same. Znáš ho?“

„Ne.“

„Ne? Jak vypadá?“

„Vysoký!“ řekl černoch. „Vysoký! Blondýn, má světlý knír.“

„Znáš jeho jméno?“

„Jmenuje se Hamish.“

„No dobrá! Tady je ještě půl dolaru, strýčku Tome, a teď pojď.“

„Prosím, jmenuju se Sam.“

„Sam od Samuel,“ prohodil Ray Morris. „A teď už mě nech.“

Zavřel zevnitř dveře, zapřel je židlí a zadumaně pohlédl na stůl.

Hamish? Nevzpomínal si, že by to jméno někdy slyšel. Je to O’Connorův člověk? Určitě ne, protože to by se na něho neptal. Věděl, že na mississippských parnících pluje všelijaká sebranka. Určitě to však nebyl nikdo z O’Connorovy bandy.

Začal se oblékat. Sam mu přinesl tmavý, elegantní městský oblek, který mu perfektně seděl. Košile byla z bílého hedvábí, ozdobená krajkami. Klobouk, který k tomu měl, byl nízký a s úzkou krempou. Prohlížel se v zrcadle, načež vytáhl ze sedlové brašny podpažní pouzdra a přivázal si je pod sametovou vestu tak, že revolvery visely pod paží, aby na ně mohl kdykoli dosáhnout.

Pokud jsou na palubě O’Connorovi lidé, chce je najít.

Nepřítel, kterého má člověk před sebou, není ani zdaleka tak nebezpečný jako ten, který se k němu připlíží zezadu.

Nasadil si drahý stetson na hlavu, strčil sedlové brašny pod postel a vyšel z kajuty.

+ + + + +

Pomalu se procházel podél zábradlí. St. Louis už nebylo vidět, ani jeho světla. Parník plul po Mississippi. Lopatkové kolo na zádi vířilo vodu, ve které vznikaly pěnící víry. Vzduch byl vlhký, voněl stulíkem, orobincem a mimózami na břehu velké řeky. Osvětlená okna lodě se zrcadlila na černé hladině, světlo se mihotalo v olejových, líných vlnách. Ray Morris pomalu kráčel po palubě, ruce neustále v blízkosti obou revolverů. Zahákl si palce za kapsy vesty a špičkami prstů se dotýkal ústí hlavní.

Po chvíli vyšel po širokých schodech k velkému saloonu a vstoupil.

Světlo lustrů na stropě ho oslepilo. V saloonu bylo živo. U barového pultu se tísnili muži. Rachotila ruleta, hrál se poker a faro.

Ray Morris pomalu procházel velkou místností a hledal známé tváře, žádnou však neviděl. Vzdal to O’Connor? To nebylo pravděpodobné.

Zastavil se u jednoho pokerového stolu a přihlížel, jak jeden muž během čtvrt hodiny přišel o patnáct set dolarů a další vyhrál víc než pět tisíc. Tady se hrálo bez limitu. Sázky stoupaly, když se hráči dostali do varu. Tady se některé sny plnily a jiné zase hroutily. Člověk se tu během hodiny mohl stát boháčem nebo chudákem. Hrálo se mlčky, s horečnatou zarputilostí. Hráči hleděli na ruce bankéře, jejich prsty nervózně jezdily po zeleným sametem pokrytých stolech.

Ray Morris si koupil doutník a odešel ze saloonu, teprve když si byl jist, že tam není nikdo, koho zná.

Nějaká dívka se s ním pokoušela seznámit. Byla hezká, měla sametové šaty a ve vlasech třpytivou čelenku.

„Cože jste tak sám, pane?“ řekla a vzala ho za ruku. „Chcete něco pít?“

Ray Morris ji nechal stát a šel ven. Chtěl být sám. Venku vanul vítr, který ho ochladil. Šel na záď, kde rachot lopatkového kola přehlušil ostatní zvuky. Stál tam a hleděl do temnoty. Dal by hodně za to, kdyby mohl říct, že se St. Louis za ním zůstalo i nebezpečí a starý život, ale ještě ho pronásledovaly. Vlci na něj ještě někde číhali.

Co kdyby opustil loď? Mohl by skočit přes palubu a vzít s sebou sedlové brašny. Doplaval by s nimi na břeh.

Ne, pomyslel si. To nejde. Pokud na lodi nikdo není, tak se nemám čeho obávat. A jestli tu někdo je, tak by mě odpravili, než bych se dostal na břeh. Musím je vyprovokovat…

Sáhl si do kapsy vesty a vytáhl dlouhý, tenký černý doutník.

Pak si sáhl do kapsy. Kde má sirky?

Náhle vedle něj jedna zasyčela. Kdosi mu ji podal.

Chtěl se otočit, ale hlas vedle něj řekl: „Ne tak zhurta.“

Zároveň cítil, jak se mu cosi tvrdého přitisklo k boku. Ozvalo se kovové cvaknutí.

„Kdo jste?“ zeptal se.

Obezřetně se ohlédl a pohlédl muži, který stál vedle něj, do tváře.

„Hamish?“

„Ach, vy znáte mé jméno? Jaká čest, pane.“

Světlý knír se zachvěl.

„Co chcete?“ zeptal se Ray Morris. „Co to má být? Proč mi vyhrožujete?“

Pokusil se otočit, ale tlak v boku okamžitě zesílil.

„Jen klid, příteli! Derringery mají tu nepříjemnou vlastnost, že při prudším pohybu střílí. A dejte ruce z koltů. Vím, že je nosíte pod sakem. Věřte mi, že by nebylo těžké, abyste zmizel. Menší trhnutí a letíte přes palubu. O zbytek už se postará lopatkové kolo.“

+ + + + +

„Co mám dělat?“ tiše se zeptal Ray Morris. „Mám tu tak stát, dokud mi neupadnou ruce?“

Muž vedle něho se tiše zasmál a Ray Morris ucítil, jak mu sáhl pod sako a vytáhl mu odtud kolty. Tlak v boku zmizel a muž řekl: „Teď můžete dát ruce dolů a otočit se, příteli.“

Ray Morris uviděl muže, který byl stejně vysoký jako on, byl elegantně oděn a měl hustý, světlý knír. Z tváře mu toho nebylo moc vidět, stínil mu ji stetson. Opřel se o zábradlí a potěžkal oba kolty v rukou.

„Těžké zbraně,“ řekl. „Znám lidi, kteří svoje zbraně upravují tak jako vy, příteli. Upilovaný lučík spouště a muška. Takové zbraně se o nic nezadrhnou, když se vytahují.“ Znovu se mu zachvěly konce kníru. „Znám lidi, kteří to dělají. A to nejsou hráči. Hráči dávají přednost derringerům nebo krátkohlavňovým koltům. Vy nosíte těžké kolty proto, že je používáte – ne jako ozdobu.“

„Nikdy jsem vás neviděl,“ prohodil Ray Morris. „Co ode mě chcete?“

Blondýn se zasmál. Opět se mu chvěl knír.

„Vzbudil jste můj zájem, příteli. Způsob, jakým jste se dostal na palubu, byl, řekněme – neobvyklý. Měl jste velmi naspěch, že?“

Ray Morris pohnul rukou, ale hned na něj zamířily oba kolty. Kohoutky ocelově cvakly.

„Ne tak zhurta,“ řekl muž s knírem. „Chci se s vámi jen pobavit.“

„Aha.“

„Vidíte, že mě zajímá důvod, proč jste riskoval život, když jste opouštěl St. Louis. Bylo to takříkajíc o vlas, že?“

„Honilo mě několik banditů,“ řekl podrážděně a pomalu Ray Morris.

„Chtěli vás sejmout?“

„Ano.“

„Proč?“

„Mohu vědět, co je vám do toho?“

„Nebuďte nezdvořilý. A teď k věci.“ Jeho hlas byl náhle tvrdý a chladný. „Kdo vás pronásleduje?“

Ray Morris věděl, že muž by ho zastřelil, kdyby se ho pokusil přemoci. Měl ukazováčky na spouštích. Jeden špatný pohyb a střílel by. Ray Morris takřka tělesně cítil, že Hamish není ochoten riskovat.

„Kdo vlastně jste?“ přidušeně se zeptal. „Nosíte hvězdu, nebo… i vy jste ze St. Louis?“

„Jsem z Davenportu. A pokud jde o tu druhou otázku,“ řekl muž s knírem, „ne, nenosím hvězdu. Pluji po Mississippi jako soukromník. Hledám lidi, kteří před někým prchají. Rozumíte?“

Ray Morris cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

„Takže lovec lidí?“ řekl.

„To je ošklivý výraz,“ řekl muž a mávl hlavněmi zbraní. „Ne, raději říkám, že pomáhám zákonu tam, kam již nedosáhne.“

„Pak u mě nemáte moc štěstí,“ řekl Ray Morris a usmál se. „Můj skalp vám nevynese ani tolik, abyste si za to mohl koupit whisky.“

Lovec lidí se tiše zasmál, protočil těžké kolty kolem prstů a podal je Morrisovi pažbami dopředu.

„Vezměte si je!“ řekl.

Ray Morris po nich sáhl, ale v tom okamžiku na něj znovu mířily jejich hlavně.

Vzhlédl a spíš cítil, než viděl pohled zpod krempy klobouku.

Pomalu sklonil ruce. Hamish poznamenal: „Považujete mě za hlupáka, příteli. To je chyba! Co je v těch sedlových brašnách, které máte s sebou? Kovboj by si nesl sedlo, vy jste ale s sebou přinesl jen ty dvě sedlové brašny. Co v nich je?“

„Špinavé oblečení,“ řekl Ray Morris, „jedna čistá košile, krabička nábojů a tabák. Máte o to zájem?“

„Kvůli tomu vás nepronásledují, že?“ řekl muž ostrým tónem.

„Nikdo mě nepronásleduje,“ prohodil Ray Morris. „Jen musím co nejrychleji do Baton Rouge.“

„Urážíte mě, když si myslíte, že vám to spolknu,“ prohodil Hamish.

„Sledoval jsem vás od vaší kajuty až sem. Hledal jste někoho a ten někdo není váš přítel. Proč byste měl jinak stále ruce u koltů? Chtěl jste se přesvědčit, že loď je čistá, že?“

Ray Morris se usmál. „Máte dobré oči.“

„Z toho žiju.“

„Tak dobrá: Pronásledují mě. A teď?“

„Prcháte před zákonem, příteli?“

„Ne.“

„Před kým tedy?“

„Před… jedním mužem, který sám…“

„Tady!“ skočil mu blondýn do řeči a hodil mu kolty. „Myslel jsem si to,“ dodal.

Ray Morris si revolvery pomalu strčil pod kabát.

„Co teď?“ prohodil.

„Zdá se mi, že se můžeme spřáhnout.“

„Opravdu?“

„Ano. Pojďme dovnitř. Zvu vás na whisky.“

+ + + + +

Na konci barového pultu našli místo, prodrali se mezi hosty a Hamish objednal dvě whisky. Pak si zapálil doutník, napil se a mlčky uvažoval. Ray Morris měl vůbec poprvé příležitost si ho prohlédnout na světle. Byl pohledný a velmi energický, rysy okolo úst prozrazovaly jistou tvrdost, ba přímo brutalitu. Měl šedé oči.

„O co jde?“ zeptal se náhle.

Ray Morris vzhlédl. „Cože?“

„Ach tak,“ zamumlal Hamish. „Nechcete mi to říct. Budete potřebovat někoho, kdo vám bude krýt záda, příteli. Mimochodem, jak se jmenujete?“

„Morris. A nepotřebuju, aby mi někdo kryl záda. Dokážu se o sebe postarat sám.“

„Ano, bezpochyby,“ řekl Hamish a vydechl kouř. „Předtím jsem vás mohl zastřelit, kdybych chtěl, Morrisi. Mohl jsem vás shodit z paluby a pak byste se utopil, nebo by vás rozsekalo lopatkové kolo. Nepochybuju o tom, že na zemi jste neporazitelný, ale lodě jsou jiný svět, který má své zákony, které neznáte. Ne, příteli. Nepřežil byste dlouho, kdyby se o vás někdo nestaral.“

„Já nikoho nepotřebuju,“ trval Ray Morris na svém. „Nikoho a…“

Odmlčel se.

Kolem prošli tři lidé. Dvě ženy a mladší muž. Minuli je a posadili se ke stolu poblíž. Ray Morris hleděl na mladší z obou žen. Měla na sobě béžové šaty. Byly prosté, ale zvýraznovaly její postavu. Měla úzkou, bledou tvář a kaštanové vlasy, rudé rty a oči barvy, jakou ještě Ray Morris nikdy neviděl. Položila dlaně na stůl a rozhlédla se. Byla to vlastně ještě dívka. Okamžik se mu zdálo, že hledí na něj, ale její podivně chladný, neživý pohled pak přeletěl a zase se vrátil k bodu někde mimo místnost.

Ray Morris cítil, že ztratil něco ze své jistoty. Znal mnoho žen, nebyly pro něj záhadou. Muži si je brali, podváděli je, opouštěli… Proč by si s tím lámal hlavu?

„Kdo je to?“ zeptal se tiše a kývl hlavou ke stolu, u kterého seděli ti tři.

Hamish si upravil knír, pohlédl tam a tiše řekl: „Grant Eamshawové z Illionois. Velmi, velmi bohatí lidé.“

„Znáte je?“

„Proč?“

„Chtěl bych, abyste mě jim představil.“

„Naštěstí je neznám,“ řekl Hamish. „Dejte od nich ruce pryč.“

„Proč?“

„Dejte na mou radu,“ zamumlal Hamish. „Jestli se příliš začnete zajímat o to děvče, budete mít co do činění s jejím bratrem. To je ten mladík, který sedí vedle ní. Je horkokrevný a umí dobře střílet. Povídá se, že v souboji zastřelil už dva muže, kteří příliš dávali najevo sympatie k té dívce. Takže pozor!“

Ray Morris se na dívku usmál, ona to však neopětovala.

„Je velmi krásná,“ řekl. „A velmi pyšná. Ani se sem nepodívá.“ Hamish si povzdechl a zahleděl se na sklenici whisky, kterou držel v ruce.

„Nemůže vás vidět, Morrisi,“ podotkl. „Je – je slepá.“

„Co?“ Ray Morris se k ní pomalu otočil. „To není možné.“

Hamish pokrčil rameny.

Ray Morris znovu pohlédl na dívku. Ty oči…

„Bože,“ prohodil.

„Jedou do Evropy,“ řekl Hamish. „Slyšel jsem, že tam je nějaký lékař, který by jí možná – říkám možná – byl schopen jí pomoct.“

Ray na ex dopil. Nedokázal odtrhnout oči od té tváře.

„Vypadá jako anděl,“ řekl.

Hamish přikývl. „Ano, ale jako anděl, kterému ulámali křídla, příteli. Grant Earnshawové vlastní obrovské pozemky v Illinois, starý Grant Earnshaw po sobě údajně zanechal dědictví ve výši deseti milionů dolarů, kromě pozemků, které mají téměř stejnou hodnotu.“

„Chodí sem každý večer?“ polohlasně se zeptal Ray.

„Jedí tady,“ odvětil Hamish. „Ráno, v poledne, večer, bývají pořád u stejného stolu. Sedí tam jako sochy a téměř nemluví. Tou svou důstojností se skoro zalknou. Zvláštní lidé.“

Ray ho chytil za ruku a odvedl ho ven. Venku, v přítmí, se zastavil a řekl: „Chtěl bych se s tou dívkou seznámit. Můžete to zařídit? Jste přece v této společnosti doma.“

„Tato společnost má jiné zákony,“ odpověděl Hamish a pohlédl na nedopalek svého doutníku. „Mladý Grant Earnshaw…“

„Její bratr mě nezajímá,“ vyhrkl Ray Morris.

„Ale vy budete zajímat jeho, příteli.“

„Já se ho nebojím.“

„Právě! Za takových nocí už mnoho lidí skončilo v řece.“

„Co tím chcete říct, Hamishi?“

„Už jsem vám to řekl: Tento svět má jiné zákony. Až si Grant Earnshaw všimne, že na vás nemá, bude mu jen stačit podplatit dva topiče. Co myslíte, za kolik by to udělali? Za tisíc dolarů vás zabijí pohrabáčem. Shodí vás z paluby a neštěkne po vás ani pes.“ Potáhl si z doutníku a potom řekl: „Máte dost nepřátel, jak se mi zdá. Proč si chcete udělat dalšího?“

Ray Morris se opřel o zábradlí a skrze kouř doutníku pohlédl na osvětlená okna velkého saloonu, za kterými se pohybovali lidé.

„Musím to děvče poznat,“ řekl. „Klidně budu mít o jednoho nepřítele navíc, ale musím je poznat, Hamishi.“

Hamish na to nic neřekl. Hleděl na svůj doutník. Pokrčil rameny, dal si doutník do úst, strčil si ruce do kapes a pomalu, bez jediného slova odešel. Ray Morris za ním hleděl, dokud nezmizel ve tmě a jeho kroky neodezněly.

+ + + + +

Když o dvě hodiny později vyšel ze své kajuty, stál již měsíc těsně nad vodní hladinou, na které se vlnily stříbrné pruhy. Ochladilo se.

Pomalu bloudil podél kajut s rukama v kapsách. Náhle před sebou spatřil postavu, která stála u zábradlí. V nočním větru šustily sametové šaty. Měl pocit, že cítí jemný parfém. Zůstal stát a nehýbal se. Nevšimla si ho. Viděl její světlou štíhlou siluetu na tmavé pozadí řeky. Vítr, který vanul od břehu, jí povíval vlasy. Ray Morris stál v přítmí u stěny, a pozoroval ji.

Pohnul se a připadalo mu, že nezpůsobil ani ten nejmenší šramot, ale ona se náhle obrátila a pootočila k němu obličej.

„Je tu někdo?“ zeptala se.

Přišel blíž.

„Omlouvám se, jestli jsem vás vyrušil,“ poznamenal.

„Kdo jste?“

Pozvedla bradu a oči, které nemohly nic vidět, hleděly nad něj.

„Jmenuji se Morris,“ řekl polohlasně. „Ray Morris.“ Neodvažoval se hovořit příliš nahlas, protože se bál, že by zněl cize i jemu.

„Nevzpomínám si,“ začala.

„Ne, neznáte mě,“ řekl. „Ale já vás znám o to lépe. Viděl jsem vás v saloonu.“

Strnula.

„Už dlouho přemýšlím, jak bych se s vámi mohl seznámit,“ dodal.

Chvíli mlčela, pak řekla náhle a ostrým tónem: „Nechci se s nikým seznamovat. Odejděte, prosím!“

„Když chcete, půjdu,“ řekl. Neodešel však.

„Jestli nepůjdete, půjdu já,“ prohodila.

„Cítíte tu vůni, která se sem line ze břehu?“

Mlčela.

„To jsou mimózy,“ řekl. „Čím dál na jihu budeme, tím silnější bude v noci jejich vůně. Když rozkvetou, vypadá to, jako by na břehu bylo ryzí zlato, když na ně svítí slunce.“

„Vím, jak vypadají mimózy,“ řekla.

Mlčela.

Potom řekl: „Měsíc brzy zajde.“

Opět mlčela.

Náhle se otázala: „Zrcadlí se na hladině?“

„Ano.“

„Už jste někdy viděl moře.“

„Ne, ještě ne.“

„Musíte vidět, jak bude měsíc zapadat do moře.“

„Dokážu si to představit.“

„Jako dítě jsem to jednou viděla. Byla jsem jako dítě jednou v New Orleans.“

„Cestujete do Evropy?“ otázal se.

„Ano!“ Její hlas byl náhle tlumený. „Vy také?“

„Ne,“ odpověděl. „Já pluji jen po Baton Rouge, odtud pojedu na západ, do Texasu.“

„To je velká země…“ Znovu natočila tvář do větru.

„Je to hezká zem,“ řekl. „Mám tam… ranč. Velký ranč.“

„To musí být moc hezké.“

„Ano.“

„Řekněte mi, jak vypadá,“ vyzvala ho.

„Je to rovinatá země,“ řekl a snažil se vybavit si vzpomínky z dětství. „Některé části Texasu, obzvlášť na východě, jsou velmi lírodné. A od občanské války se tam dobytek množí jako králíci. Je to bohatá země, madam.“

„A kde žijete vy?“ otázala se.

„V San Antoniu.“

„San Antonio,“ řekla. „To zní španělsky…“

„Je to mexické město s mnoha kostely a studnami a bílými domy,“ řekl, přičemž to město nenáviděl, tak jako nenáviděl všechno, na co si vzpomínal z dětství.

„Musí to být moc hezké…“

„Kate!“ ozval se mužský hlas.

Ray Morris se prudce otočil a takřka podvědomě sáhl pod sako. Dveře jedné kajuty se otevřely a ve světle, jež odtud vycházelo, byla vidět silueta muže. Ray Morris zase pomalu sklonil ruku.

„Kate!“ řekl ten muž. „Je zima. Pojď dovnitř.“

Ray viděl, jak šla ke dveřím,. Zavřely se a on tam zůstal sám. V oknech se pohybovaly postavy. Vítr přinášel vůni mimóz, na olejovité hladině se chvělo měsíční světlo. Ve tmě rachotilo lopatkové kolo.

A O’Connor? Uvědomil si, že na něho úplně zapomněl.

Pomalu kráčel ke schodům. Chtěl jít do své kajuty.

Na schodišti se vynořila postava, která k němu přistoupila. Viděl špinavou košili a bavlněné kalhoty. Byl to lodník.

„Omlouvám se, pane,“ řekl hlubokým hlasem. „Mohl byste mi připálit?“

Ray si sáhl do kapsy a pak šlo všechno ráz na ráz.

Muž, který ho žádal o oheň, do něho vrazil a strhl ho k zemi.

Ray Morris se pokusil otočit, ale ten druhý na něm ležel a tlačil ho k zemi.

Chytil ho za zápěstí a zabránil mu tasit.

Ray slyšel, jak vyhrkl: „Prašti ho přece, ty hlupáku! Prašti ho a pak přes palubu s ním!“

Zmocnila se ho panika. Napjal svaly, trhl sebou a odmrštil od sebe útočníka. Pokoušel se postavit, ale v té chvíli dostal ránu zezadu, která ho patrně měla trefit do hlavy, ale zasáhla jen rameno. Cítil prudkou bolest, která ho přiměla vykřiknout. Otočil se a kopl druhého útočníka do břicha, zatímco se pokoušel vytáhnout revolver. Pravá ruka mu bezmocně visela. Úder ho musel zasáhnout do nervu. Pokoušel se tasit levou rukou, zatímco viděl, jak se muž, kterého kopl, sehnul. V následujícím okamžiku ho jeho kumpán zezadu chytil a strhl mu ruce za záda. Obrátil se, ale nedokázal ho setřást. Náhle viděl, jak se druhý útočník probral. V temnotě nemohl rozeznat jeho obličej, vypadalo to však, že to je člen posádky. Držel v rukou těžký, železný hák s dřevěným držákem a pomalu kráčel k Rayi Morrisovi.

Ray viděl, jak se hák ve svitu měsíce leskne. Kdyby ho trefil, bylo by po něm.

Ještě jednou se pokusil vymanit z ocelového sevření.

Muž před ním se rozmáchl hákem.

Ray ho kopl, ale už bylo pozdě.

Trefil ho do spánku.

Cítil, jak se mu podlomily nohy, neomdlel ale.

Přesto se skácel na palubu, když ho muž za ním pustil.

„Do řeky sním, „řekl kdosi. „Alena zádi. Ne tady! Musí se dostat pod kolo!“

„A co když někdo vyjde?“

„Tady určitě ne,“ namítl první muž. „Všichni jsou nahoře v saloonu. Dělej, pomoz mi.“

Ray cítil, jak ho chytili a zvedli. Podlamovaly se mu nohy a zhroutil by se, kdyby ho nedrželi.

Chraplavě zasténal, když se pokoušel bránit.

Kdosi mu vrazil pěst do tváře a pak se mu znovu podlomila kolena.

Měl mžitky před očima a rozbité rty.

Cítil, jak ho vlečou po palubě.

Věděl, že toto je konec. Nemohl proti nim nic udělat, nemohl se hýbat. Až ho hodí přes palubu, rozseká ho lopatkové kolo, nebo se utopí. V uších mu zněla Hamishova slova: „Až vás hodí přes palubu, neštěkne po vás ani pes.“

Hukot lopatkového kola se blížil. Slyšel, jak voda čvachtá.

„Ne!“ zasténal. „Ne!“

Táhli ho po schodech nahoru. Necítil žádnou bolest a pak tam náhle bylo kolo. Velké, pomalu se točící, mokré, vražedné. Bylo vysoké, tak vysoké jako dům. Lopatky jako by na něj sahaly.

„Ne!“ Slyšel svůj vlastní hlas, jako by byl nezávislý na jeho těle a jako by už nebyl podřízen jeho vůli. „Ne, ne, ne!“

„Dělej, teď!“ řekl hlas u jeho ucha. „Dolů s ním! Jeden, dva…“

Vtom třeskl kolt.

+ + + + +

Ležel na břiše na mokré palubě, neschopen se pohnout. Cítil pach mokrého dřeva a potom mu kdosi dal ruku pod tělo a otočil ho. Spatřil Hamishe.

Hamish řekl: „Ještě žijete, příteli, nebo dýcháte jen ze zvyku?“

„Kde jsou?“ otázal se Ray Morris.

„Oni?“ Hamish se rozhlédl. „Zmizeli.“

„Pomozte mi na nohy,“ tiše řekl Ray.

Hamish ho chytil pod pažemi, zvedl ho a opřel ho o zábradlí, těsně vedle velkého kola. Pohlédl na něj.

„Vypadáte, jako by vás kopl kůň,“ zamumlal a špičky jeho pěstěného kníru se zachvěly.

Ray viděl, že lovec lidí ještě stále drží v ruce malý derringer. Vzpomněl si, že slyšel výstřel.

„Vy jste někoho z nich dostal?“ otázal se.

Hamish pohlédl na malou dvouhlavňovou zbraň, načež pokrčil rameny a strčil derringer do kapsy vesty.

„Ne,“ odvětil. „Nechtěl jsem riskovat, že bych trefil vás. V měsíčním světle se nedá mířit. Kulka se zavrtala do kola.“

Udělal krok stranou a pohlédl na tmavé, lesknoucí se kolo, zatímco Ray se pomalu probíral. Bolela ho hlava, ale aspoň už se mohl pohybovat.

Hamish kývl na lopatkové kolo, načež řekl: „Teď byste v něm byl, příteli. To není hezká smrt, to vám řeknu.“

Ray Morris si ohmatal spánek. Měl na něni rozseknutou kůži, po tváři a po krku mu tekla krev. Přejel si dlaní po rtech a zabolelo to.

„Jak jste se sem vlastně dostal?“ zeptal se, Zatímco hovořil, cítil, jak se mu napínaly rty.

„Sledoval jsem vás, prostě jsem vás sledoval,“ odpověděl Hamish, aniž by na něho pohlédl. Stále hleděl na lopatkové kolo. „Sledoval jsem vás a celou dobu jsem měl ruku na pistoli.“

„Proč?“

„Proč?“ poznamenal Hamish. Pomalu se otočil a pohlédl na něho. „Viděl jsem, jak se za vámi plíží dva stíny,“ řekl. „Tak jsem věděl, že teď budete potřebovat někoho, kdo by vám pomohl. Kdybych bral vaši odpověď jako konečnou, nebyl byste už teď naživu.“

„Díky,“ prohodil Ray. „Mé díky se však omezí pouze na stisk ruky. Mám už v brašnách jen pár dolarů.“

Hamish ho pozoroval s podivně nakloněnou hlavou, načež řekl: „V jakých brašnách? V sedlových brašnách?“

„Řekl jsem vám přece, že v sedlových brašnách nemám nic, co by vás mohlo zajímat. Nejsem nic než…“

„Ano?“

„Poslouchejte, Hamishi,“ poznamenal Ray. „Jsem tulák, který měl trochu peněz a za ně si koupil lístek do Baton Rouge, abych se rychleji dostal tam, kam chce, do Texasu. Já…“

„Chcete navštívit nějaký velký ranč tam dole?“ zeptal se Hamish a v jeho hlasu byl zřetelný posměch.

Ray cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy. Udělal jeden rychlý, nejistý krok k Hamishovi a chytil ho za klopy jeho elegantního saka.

„Slyšel jste?“ tiše se zeptal.

Cosi mu vrazilo do břicha.

„Opatrně,“ poznamenal Hamish. „Vždycky byste měl dávat pozor na ruce svého soupeře, příteli. Pusťte mě.“

Ray Morris na něho rozzuřeně hleděl. Pak se lovec lidí prudce vytrhl a o krok ustoupil.

„Zapomněl jste, že mám navrch.“ Dal si derringer zpět do pouzdra a nechal na něj spadnout cíp saka. „Čtyři oči vidí víc než dvě, příteli.“

Ray udělal krok k němu, ale Hamish ho postrčil k zábradlí.

„Ještě nejste ve formě,“ řekl. „Kromě toho je velmi sporné, jestli byste mě dokázal udeřit. Mohl jsem vás oddělat, abych se zmocnil obsahu těch sedlových brašen. Ale já nestřílím na lidi zezadu. Takže? Co budete mít z peněz, když budete mrtvý? Navrhuji, abychom si je rozdělili a za to vám budu krýt záda.“

Ray sevřel zábradlí.

„Jaké peníze?“ otázal se tvrdě.

Hamish si vzal doutník a zapálil si jej. Na několik vteřin ho ozářilo načervenalé světlo.

„Dejte ruce od koltu,“ řekl. „Než byste tasil, byl byste třikrát mrtvý. A teď poslouchejte! Od začátku jsem věděl, že vám jsou v patách kvůli penězům. Kdybyste se dopustil vraždy, utíkal byste před marshalem. Ale ti, co jdou po vás, jsou nebezpečnější. Jsou to lidé vašeho ražení. Bandité, pistolníci a desperados. Ztratil jste cenné vteřiny, když jste ty sedlové brašny sundával z koně. Ten, kdo by v nich neměl nic cenného, by je s sebou nikdy nebral. Takže. Jsme teď společníci?“

Ray se předklonil a sípavě si oddechl. Bolela ho tvář od úderů, které musel snést, otékaly mu rty, víc a víc.

„Jděte k čertu, Hamishi!“ zavrčel. „Nechci žádného společníka a ani žádného nepotřebuju, je vám to jasné? Nepokoušejte se mi vnutit.“

Hamish mu položil ruku na rameno a stiskl jej.

„Jste hlupák, Morrisi,“ pomalu řekl a zdůraznil při tom každé slovo. „Bože, a jaký hlupák! Na palubě je marshal a já bych mu o vás mohl říct. Navrhuji vám naposledy obchod. Vaši hlavu za polovinu toho, co máte v sedlových brašnách.

„Co je to za marshala?“

„Marshal z Burlingtonu.“

„Toho neznám.“

„Samozřejmě že ne,“ řekl Hamish a usmál se. „Odkud byste ho znal? Jste přece ze St. Louis.“

+ + + + +

První, čeho si všiml, když se probral z polospánku, bylo to, že někdo je v jeho kajutě. Věděl, že je den, protože skrze zavřená víčka prosvítalo světlo.

Za ty roky, kdy spával s revolverem pod polštářem, si vyvinul instinkt pro to, zda je sám nebo ne. A teď nebyl sám. Někdo tam byl s ním.

Pomalu dal ruku pod polštář, ale revolver nenašel. Otevřel oči a spatřil muže vedle své postele. Hned věděl, že ho ještě nikdy nepotkal. Pak na jeho košili spatřil kovový záblesk. Byla to marshalská hvězda zpola zakrytá kabátem.

Probral se a posadil se.

„Pane Morrisi,“ řekl muž před jeho postelí. „Jste to přece vy, ne?“

„Ano.“ Ray Morris viděl, že drží v ruce jeho vlastní revolver.

„A vy?“ řekl. „Kdo jste?“

„Jmenuji se Harrison, Sidney Harrison. Jsem marshal města Burlington.“

„Co chcete v mé kajutě?“ otázal se Ray Morris.

Teprve teď uviděl, že tam je ještě jeden muž. Stál u stolu, na kterém ležely sedlové brašny. Šaty, které v nich byly, teď ležely rozházené na stole, některé kusy i na zemi. Skříň byla otevřená. Bylo vidět, že se v ní někdo hrabal.

„Bohužel jsme se nemohli ohlásit,“ řekl Harrison.

„Co tu chcete?“ pomalu se zeptal Ray Morris.

„Něco hledáme,“ řekl Harrison.

„Co?“

„Sto tisíc dolarů, pane Morrisi.“

„Ach.“

Harrison vytáhl náboje z revolveru a ten pak podal Rayi Morrisovi.

„Před týdnem,“ řekl, „byla přepadena banka v našem městě, čtyřčlennou bandou. Byli při tom postřeleni dva bankovní úředníci a uloupeno sto tisíc dolarů.“

Ray cítil, jak ho polil studený pot. Přemýšlel.

„A vy ty peníze hledáte u mě?“ otázal se. „Já jsem nastoupil na palubu až v St. Louis, marshale. Co bych s tím mohl mít společného? Já jsem v Burlingtonu nikdy nebyl.“

„To vám věřím,“ poznamenal marshal. „Teď vám věřím, když jsme nic nenašli. Ale stejně dobře jste mohl lhát. Dostali jsme oznámení, že jste s tou věcí mohl mít něco společného.

Předpokládáme, že ta banda chce uprchnout po Mississippi.“

„Od koho máte ten tip?“ otázal se Ray Morris a pomalu vstal. Přišel k zrcadlu, které viselo nad umývadlem, a pohlédl do něj. Teď nesměl ztratit nervy, teď musel šikovně využít jediný trumf, který mu ještě zůstal: nejistotu! Zatímco si prohlížel svou rozbitou tvář v zrcadle, spatřil Harrisona, který němu přistoupil a řekl: „Toto bylo pod dveřmi mé kajuty, pane Morrisi.“

Otočil se a vzal špinavý kousek papíru, který mu podal marshal.

Stálo na něm jen několik slov. Kdosi je napsal tiskacími písmeny.

Četl: Marshale Harrisone, chcete získat zpět peníze, které zmizely z banky ve vašem městě? Pokud ano, pak vám doporučuji zkontrolovat kajutu Raye Morrise na palubě A. Přítel.

Ray mu ten papír podal: „To si zřejmě někdo zažertoval,“ pomalu řekl.

„Zřejmě!“ Harrison přikývl, ale oči, které upíral na Morrisův obličej, říkaly něco jiného.

„A teď?“ zeptal se Ray Morris. „Když už jste všechno prohrabali, mohli byste mě nechat samotného?“

Harrison přikývl a obrátil se. Kývl na svého zástupce a oba mlčky vyšli.

Ray Morris počkal, až se dveře za nimi zavřely, pak zamkl, ale tentokrát nechal klíč v zámku a zasunul závoru. Pak šel ke skříni. Otevřel ji a pohlédl na její dno. Bylo uvolněné, hřebíky, kterými bylo prkno přibité, někdo vytahal. Pomalu, se zatajeným dechem, se sklonil a zvedl jej.

Ještě než pohlédl do podstavce skříně, věděl, co uvidí: Peníze byly pryč!

+ + + + +

Když se oblékl, vytáhl z jedné sedlové brašny těžký zbraňový opasek a potěžkal ho v ruce. Chtěl se tomu vyhnout, ale viděl, že to není možné. Byl tu na lodi obklopen nepřáteli jako na zemi. Vytahování zbraní z podpažního pouzdra by ho v rozhodujícím okamžiku stálo cenné zlomky vteřin. Zbývala mu pouze jediná možnost: Musel kolty nosit za pasem.

Pomalu si připásal opasek s náboji a zapnul velkou mexickou stříbrnou přezku, sklonil se a přivázal pouzdra ke stehnům. Potom vyklopil bubínky obou revolverů a protočil je. Přesvědčil se, že jsou nabité. Pak dal revolvery do pouzdra, aniž by ovšem přes kohoutek zapnul bezpečnostní chlopeň. Musel být nyní připraven na útok každým okamžikem. Odhrnul si cípy kabátu tak, že byly vidět tmavé, slonovinou zdobené pažby zbraní.

Byl ochoten postavit se čelem komukoli. Musel získat zpět ty peníze. Kvůli nim byl na útěku, kvůli nim riskoval život. A bez nich do Texasu nechtěl.

Vyšel ze své kajuty, zamkl ji a vydal se do velkého saloonu. Chtěl si promluvit s Hamishem.

V saloonu už se hrálo, přestože bylo teprve poledne.

Na stolech se kupily hromádky bankovek.

Ray šel k baru a objednal si whisky.

Položil na bar stříbrnou, pětidolarovou minci.

„Byl dnes pan Hamish v saloonu?“

Barman si strčil minci do kapsy.

„Byl tu před hodinou a vypil jednu whisky,“ řekl, zatímco naléval Rayovi.

„A pak?“

„Pak zase zmizel.“

„Bavil se s někým?“

„Ne, pane. Byl tu úplně sám a zase sám odešel. S nikým nemluvil.“

Ray Moris mlčky přikývl a vypil sklenici pálenky.

„Mám mu něco vyřídit, pane, jestli…“

„Ne, díky.“

Ray odešel ze saloonu a pak se procházel po palubě.

Slunce pálilo a venku bylo jen málo Udí.

Zeptal se barevného stewarda na Číslo Hamishovy kajuty a pak šel po schůdcích na dolní palubu.

Dole bylo chladněji, foukal tam vánek, který mu vál do tváře. V podpalubí rachotily stroje River Queen v jednotvárném rytmu a rozechvívaly loď do posledního prkna.

Ray pomalu kráčel dlouhou chodbou. Hamish měl malou kajutu na palubě C.

Pokud mu ty peníze vzal on, bylo by poměrně snadné si je vzít zpátky. Pokud je ale našli O’Connorovi lidé, pak…

Z myšlenek ho probral podivný zvuk. Náhle se mu něco mihlo před očima. Víc instinktivně než vědomě uskočil. Ozvala se tupá rána a pak spatřil nůž, který se chvěl zabodnutý ve stěně kousek od jeho obličeje.

Otočil se a tasil kolty. Z úzké vedlejší chodby se ozvaly chvatné kroky. Ray vyhlédl za roh a uviděl stín, který právě zmizel. Neváhal ani na vteřinu a vydal se do té chodby. Náhle se ocitl před otvorem v podlaze.

Žebřík, který vedl dolů, se otřásal, pak se zespodu ozvalo žuchnuti a znovu kroky. Ray si dal jeden kolt do pouzdra, druhý mezi zuby a vydal se po špinavém, začouzeném, rezavém žebříku dolů, do přítmí strojovny. Uprostřed žebříku se zastavil a s koltem v pravé ruce se rozhlédl. Nikoho nebylo vidět. Před obrovským černým kotlem byla hromada dřeva. Všechno bylo osvětleno bizarním, mihotavým světlem několika lamp, které se houpaly pod stropem. Kdesi bublala voda, bylo tam horko a dusno, byla tam cítit spálená smůla a zatuchlá voda.

Ray slezl dolů a stanul ve strojovně River Queen. Na podlaze byla tenká vrstva špinavé, černé vody.

Ray se rozhlédl a pomalu se vydal kolem hromady dřeva. Nikde nikdo.

Tam…

Kdesi se odvalilo několik polen.

Zrychlil.

Vedle parního kotle se zastavil.

Ručička manometru se chvěla…

Stroj pracoval, ohromný, železný setrvačník se otáčel, ojnice rotovaly.

Bylo to, jako by lodí otřásal záchvat kašle.

A někde mezi stroji, v přítmí, číhal někdo s nožem.

Opatrně šel dál. Kolt v ruce byl těžký a dodával mu pocit jistoty.

Jeho kroky čvachtaly v kalužích vody, občas se zastavil a naslouchal, ale nebylo nic slyšet, kromě rachocení strojů. Lucerny pověšené na stropě se houpaly sem a tam, na stěnách se mihotaly velké stíny.

Ray stál těsně vedle parního kotle.

Kde jsi, pomyslel si. Dělej, ukaž se! Bum – tak, bum – tak, vrčel stroj. Ray ztěžka oddechoval otevřenými ústy.

Pomalu kráčel dál, hlaveň revolveru těkala stejně jako jeho pohled.

Jeden krok, ještě jeden…

Ozval se šramot, načež se z temnoty vynořil stín.

Unikl úderu a uslyšel, jak lopata narazila do parního kotle a vyryla ve rzi stříbřitou čáru. Uklouzl na mokrých prknech, zavrávoral, upadl, ztratil kolt, převrátil se na záda a spatřil před sebou tmavou postavu, která se rozmachovala lopatou. Na chvíli se rudě zaleskla a pak, když musela udeřit, se zarazila, jako by se tam nahoře o něco zachytila.

Nejprve ucítil náhlé teplo ve tváři, horký průvan, načež se ozvalo zasyčení podobné pískání lokomotivy, které zesilovalo do šíleného, ohlušujícího tremola. Pak přišla bílá, horká vlna a zdálo se mu, že mu sežehla tvář.

Zařval, převalil se stranou, vstal, o cosi zakopl, zapřel se o kus dřeva a jako zázrakem nahmatal svůj kolt. Znovu klopýtl.

A potom, když vstal a na nejistých nohou stál ve vodě, spatřil páru, která se syčením unikala z ventilu parního kotle. V ní se nějaká postava skácela k zemi.

Proud ustal a Ray uslyšel přidušený řev, který vzápětí dozněl. Na podlaze, v černé, olejnaté vodě ležela bezvládná postava a na stropě se v drátěné smyčce, jež se používala k otevírání přetlakového ventilu, houpala lopata. Všechno bylo mokré, lopata, kotel, z něhož stoupala pára, hromada dřeva. Lucerny se houpaly a v jejich zastřeném svitle kapky vody rezavě jiskřily.

Ray Morris s hekáním přišel k žebříku a vydal se nahoru. Po obličeji se mu řinul pot a voda. Vytáhl se z otvoru a převalil se kousek od něj. Potom vstal a opřel se o stěnu.

Ztěžka oddechoval.

Strčil si kolt pod sako, utřel si rukávem obličej a šel úzkou chodbou k palubě C.

Byli mu v patách!

A potom si řekl: o jednoho méně!

Na chodbě nikdo nebyl.

Našel Hamishovu kajutu. Dveře nebyly zamknuté. Otevřel je a vešel dovnitř.

Byla prázdná…

Zavřel dveře a zadýchán se o ně opřel.

Potom šel k umývadlu a nalil si z porcelánového džbánu, který byl plný čerstvé vody, do sklenice. Vypil ji. Nalil si ještě jednu, z poloviny ji vypil a postavil ji na stůl.

Znovu unikl. Jak často ještě bude štěstí stát na jeho straně?

„Potřebujete někoho, kdo vám bude krýt záda,“ řekl Hamish.

Vypadalo to, jako by měl pravdu. Někdo mu opravdu musel krýt záda.

Jo, Hamish… Kdo to vlastně je? Jak moc mu může důvěřovat?

Nikdy nikomu nevěřil. Jenže co je s těmi penězi? Kde jsou?

Vstal, šel ke skříni a otevřel ji. Visely v ní šaty. Prohledal skříň. Nic.

Sel k posteli a prohrabal ji.

Nic!

Zarazil se.

Co, když se těch peněz nezmocnil Hamish? Kdo potom?

Hleděl z kajuty okénkem na sluncem zalitou řeku.

Peníze! Riskoval kvůli nim život jenom proto, aby mu je ukradl nějaký zlodějíček?

Ne, musí je najít.

Vtom něco zašramotilo.

Dveře se otevřely. Otočil se a tasil.

Ve dveřích stál Hamish.

+ + + + +

Několik vteřin si hleděli do očí, pak Ray ustoupil ke stěně a udělal Hamishovi místo.

„Pojďte dovnitř,“ řekl a kývl hlavní koltu.

Hamish na něho hleděl přivřenýma očima. Působil číhavě a nebezpečně.

„Divíte se, proč jsem tady?“ zeptal se Ray Morris, zatímco Hamish pomalu vešel do kajuty, zavřel za sebou dveře a pak se otočil. Měl svěšené ruce.

„Ne, nedivím se,“ pomalu řekl. „Čekal jsem to, příteli, ale ne tak rychle.“ Rychle si prohlédl Raye a řekl: „Co se vám stalo? Spadl jste přes palubu? Jste úplně mokrý.“

Ray Morris k němu pomalu přistoupil. Kolty mu volně visely v rukou.

„Kde jsou peníze, Hamishi?“ řekl. „Kam jste je ukryl? Dejte mi je!“

„Slyšel jsem, že jste měl dnes ráno návštěvu. Že u vás byl ten marshal,“ řekl Hamish.

„Ty peníze,“ zavrčel Ray. „Kde jsou, Hamishi?“

Světlovlasý muž pokrčil rameny. Jeho oči však zůstaly jasné a chladné, když odpověděl: „Buďte rád, že nebyly ve vaší kajutě, příteli. Kdyby je marshal našel, měl byste teď náramky a marshal by vás odvezl do Burlingtonu. Co by vás tam čekalo, víte.“

„Neuhýbejte,“ řekl Ray. „Máte poslední šanci mi dát ty peníze, jinak…“

Nedokončil větu a rozmáchl se koltem, jako by jím chtěl Hamishe udeřit.

Lovec Udí tiše zasyčel, prošel kolem Raye ke stolu, sáhl pod něj, cosi vytáhl a hodil to na stůl. Ray viděl, že to jsou jeho peníze. Dal jeden z koltů do pouzdra, vzal svazky peněz, spočítal je a potom pohlédl na Hamishe.

„Jeden chybí,“ řekl. „Bylo to pět svazků po padesáti tisících dolarech. Teď jsou jenom čtyři. Kde je pátý, Hamishi?“

Hamish si pomalu sáhl pod kabát.

Okamžitě cvakl kohoutek Rayova revolveru.

„Ani hnout.“

„Chci jen…“

Ray k němu přišel a vytáhl mu z kapsy vesty derringer.

„Možná byste to zkusil,“ poznamenal.

„Ne.“

„Nevěřím vám, Hamishi.“

„Smím si teď sáhnout do kapsy, příteli?“ otázal se Hamish.

„Jestli uděláte nějakou hloupost…“

„Máte špatné nervy, Morrisi. Když hrajete o svou hlavu, tak byste je měl mít lepší.“ Hamish hovořil zcela klidně. Opatrně strčil ruku do vnitřní kapsy saka.

Když ji vytáhl, držel svazek dolarů.

Ray po něm sáhl, ale Hamish ucukl.

„Víte, co je na těch penězích zvláštního?“ zeptal se s úsměvem, který nesahal níž než k napjaté kůži na lícních kostech.

„Dejte to sem,“ procedil Ray mezi zuby. „Měl bych s vámi udělat krátký proces. Jste pěkný parchant.“

„Vlastně bych měl být uražený,“ usmál se Hamish. Vtom zvážněl a úsměv mu zmizel ze rtů.

„Vy moulo!“ řekl. „Vy zatracený moulo! Odkud máte ty peníze? Kdyby je u vás Harrison našel, byl byste ztracen. Je to svazek fungl nových bankovek s posloupnými čísly, které pocházejí z bankovní loupeže v Burlingtonu. Kdyby je u vás našli, tak… Tak byste nikdy nemohl dokázat svou nevinu.“

Ray nevěřícně hleděl na peníze, kterými Hamish mával sem a tam.

Pak pomalu řekl: „Proto mi tedy jste v patách, Hamishi. Myslíte si, že mám peníze z bankovní loupeže v Burlingtonu? Proto mě tedy sledujete? Je to tak?“

Hamish mu hodil svazek k nohám a šel k oknu.

„Sakra, nebuďte tak zabedněný,“ řekl, aniž by se otáčel. Opřel se rukama o kulatý parapet okna a dodal: „Kdybych si myslel, že máte něco společného s tou bankovní loupeží v Burlingtonu, už bych vás dávno předal marshalovi a vyinkasoval za to odměnu. Nic by nebylo lehčí. Mohl jsem to udělat hned první večer.“ Otočil se a řekl: „Odkud máte ty peníze, Morrisi? Jestli mi neřeknete pravdu, postarám se o to, abyste se houpal na burlingtonské šibenici.“

Ray se sklonil, chopil se svazku peněz a strčil si je do kapsy.

„Tak dobrá!“ řekl, zatímco se narovnával. „Mám je od muže jménem Jason O’Connor! Co teď?“

Hamish se na chvíli zašklebil.

„Nevěříte mi?“ zeptal se Ray.

Hamish k němu přistoupil, zůstal stát několik kroků před ním a pohlédl mu do očí.

„Věřím vám,“ řekl. „To vysvětluje mnohé. Proč jste udělal něco takového, příteli? O’Connorova moc sahá od pramenů Big Muddy až po její ústí. Je nebezpečné šlapat vlkovi na ocas. Proto vás tedy pronásledují. O’Connor se bojí, že byste mu mohl být nepohodlný. Věděl jste, že je za přepadením burlingtonské banky?“

„Ne,“ řekl Ray. „To jsem nevěděl. Ale vím, že jeho lidé mi jsou v patách. Jeden z nich leží dole ve strojovně.“

„Mrtvý?“ To bylo to jediné, co Hamish řekl.

Ray přikývl.

„Mimochodem, měl jsem ty peníze už ten večer, kdy jste se dostal na palubu,“ řekl Hamish. „Náhodou jsem se stal svědkem rozhovoru, který se týkal toho, že by se něco mělo přihodit muži

jménem Morris. Věděl jsem, že to můžete být jen vy, protože jste nastoupil na palubu tak neobvyklým způsobem. Co chtěl marshal ve vaší kajutě?“

„Někdo mu dal tip,“ řekl Ray, stáhl kohoutek svého koltu a strčil jej do pouzdra. „Hledal peníze.“

„To je O’Connorův styl,“ přikývl Hamish. „To je mu podobné.“

Ray klesl na Hamishovu rozházenou postel, opřel se lokty o kolena a bradou o dlaně.

„Proč jste ty peníze neukázal nějakému marshalovi?“ zeptal se. „Kdyby se vám povedlo O’Connora zkompromitovat…“

„Nemíním zkompromitovat krále St. Louis,“ polohlasně a pomalu řekl Hamish. „Všechno, co bych tím získal, by byla kulka od některého z jeho lidí. Ne, chci něco jiného. Dám vám návrh: sám ty peníze do bezpečí nedostanete. Pomůžu vám. A rozdělíme se.“

„125 000 dolarů,“ podotkl Ray.

„Půlka vám bude stačit do konce života,“ řekl Hamish. „Já budu riskovat víc. Big Muddy je můj revír. Jestli se O’Connor dozví, že jsem vám pomohl, budu riskovat, že mě jednou vyloví z řeky. Víte, jaké jsou jeho metody.“

„To vždycky tak rychle opustíte své zásady?“ zeptal se Ray Morris.

„Pro peníze – ano,“ řekl Hamish a tiše se zasmál. „Pro 125 000 dolarů budu klidně bojovat i s O’Connorem. Je to víc peněz, než jsem vydělal za posledních dvacet let. Kromě toho jsem při tom vždycky riskoval svůj skalp. Takže? Jsme teď společníci?“

Ray vstal a šel ke dveřím. Tam se zastavil a nerozhodně řekl: „Rozmyslím si to.“

+ + + + +

V nových šatech šel do saloonu. Skoro hodinu hledal na celé lodi Kathrin Grant Earnshawovou, ale nikde ji nemohl nalézt. Pravděpodobně byla ve své kajutě.

V saloonu hledal Hamishe, ale ani toho nikde neviděl, takže přišel k mosazným pažením zdobenému barovému pultu a stoupl si tak, že v obrovském zrcadle se zlaceným rámem mohl vidět vchodové dveře. Objednal si whisky, opřel se o lokty a popíjel.

Cítil v sobě touhu vidět znovu Kathrin Grant Earnshawovou, věděl však, že se mu to před večerem nepovede. Ať však dělal, co dělal, pořád ji měl před očima.

„Dobrý den, pane Morrisi,“ ozval se zdvořilý hlas vedle něj.

Vytržen ze svých myšlenek vzhlédl a spatřil v zrcadle vedle sebe Harrisona. Na druhé straně se s chladným obličejem opíral o pult pomocný marshal. Zmocnila se ho panika, ale hned se zase uklidnil.

„Dobrý den, marshale,“ odpověděl a pokusil se o úsměv. „Smím vás pozvat na drink? Barmane, ještě dvě whisky.“

„To je od vás velmi velkorysé,“ řekl marshal Harrison. Neusmál se. „Domnívám se, že se vám musím omluvit. Kvůli té návštěvě dnes v poledne. Rozumějte, byla to jen má povinnost, nic osobního…“

„Naprosto rozumím,“ řekl Ray Morris. „Vyprávěl jste mi, že při té… ehm, bankovní loupeži byli postřeleni dva bankovní úředníci, že?“

„Jednoho to jen škráblo na rameni,“ řekl Harrison zvláštně melancholickým hlasem. Točil si sklenicí s whisky v dlaních a hleděl na whisky. „To není nic nebezpečného. Ale ten druhý, jistý Jonathan Smith, starší, šedesátiletý muž, malý, šedovlasý a shrbený, na tom je hůř. Kulka mu uvízla v plicích! Víte, jak je to nebezpečné pro staré lidi. Předpokládám, že už je mrtvý. Pokud to tak je, pak ten, kdo ho má na svědomí, bude viset. Pak už nejde jen o loupež sta tisíc dolarů, je to vražda a na zatykači bude-stát: Mrtvého či živého!“

Mrtvého či živého! Ozvěna zněla Rayovi v uších.

„Jedině, že by ten muž vystoupil jako korunní svědek,“ dodal Harrison. „Víte, jak to chodí. Korunní svědek bývá propuštěn, nic se mu nestane.“

Ray Morris postavil svou sklenici na pult. „Dokážu ocenit vaše dedukce, marshale,“ řekl. „Opravdu. Ale proč to vyprávíte mně?“

„Krom toho vypsalo město Burlington za dopadení či prozrazení pachatelů odměnu ve výši 2 000 dolarů.“

„Zajímavé,“ podotkl Ray a pohlédl na Harrisona. „Jistě se najde někdo, kdo si bude chtít vydělat dva tisíce dolarů.“

„To doufám.“ Harrison přikývl. „Jsou ale i lidé, kteří mlčí, protože se bojí pomsty. V tom případě může korunní svědek odjet na Západ a zmizet. Se dvěma tisíci dolarů už se někde dá začít znovu.“

„Vynikající myšlenka,“ přizvukoval Ray. „Napište na zatykač pod odměnu: lístky na dostavník zaručeny. A teď mě omluvte, pánové.“

Hodil na barový pult stříbrný dolar a obrátil se, jenže Harrison rychle natáhl ruku a chytil ho za rameno.

„Co je?“ zeptal se Ray.

„Byl bych rád, kdybyste mě navštívil,“ řekl marshal. „Mám kajutu číslo deset na palubě C.“

+ + + + +

Ray se postavil k jednomu z pokerových stolů a chvíli přihlížel. Nebyl by proti hře, ale Harrisonův pohled ho rušil. Marshal se opíral o bar a nespouštěl ho z očí. Jeho tvář byla lhostejná, ale jeho oči ho prozrazovaly. Ray cítil, že tento muž je možná nebezpečnější než zabijáci, které za ním poslal O’Connor. Ten Harrison, s tím jeho bledým obličejem s lhostejným výrazem a světlýma, chladnýma očima a rukama pistolníka…

Pomalu opustil saloon. Věděl nyní, že nebezpečí číhá i na palubě River Queen. A začal tušit, že bude potřebovat Hamishovu pomoc. Šel ven.

Řeka byla zalita sluncem. Vzduch se tetelil.

Přistoupil k zábradlí a náhle uslyšel parní sirénu. Půl míle za River Queen plul další parník.

Šel na záď a spatřil Hamishe, který hleděl na parník.

„Už jste si to rozmyslel?“ zeptal se, když se Ray postavil vedle něj. Stále se díval na loď.

„Harrison něco tuší,“ řekl Ray. „Přišel za mnou do saloonu a nespouštěl mě z očí. Je nedůvěřivý. Co teď?“

„Promeškal jste začátek závodu,“ poznamenal Hamish. „Co myslíte, jak to dopadne? Co se tak vsadit? Já sázím na River Queen. Vsadíte na King George II.?“

Ray Morris na něho nechápavě hleděl. Nevěděl, co Hamish chtěl a pak uviděl, jak se mezi lidmi, jež se shromáždili na zádi, objevil Harrison. Společně se svým pomocným marshalem zůstal stát necelých deset kroků od něj. Potom se začali bavit, nepříliš nahlas. Jen občas prohodili slovo.

„To bude zajímavý závod,“ řekl Hamish a tiše, téměř neslyšitelně dodal: „Harrison je slídič. Vydal se po vaší stopě. Budeme si na něj muset dávat pozor, Morrisi.“ Pak nahlas řekl: „Žádný kapitán si nenechá ujít příležitost k závodu.“ Tiše poznamenal: „Musíte ty peníze skrýt. – King George II je už čtvrt hodiny za námi,“ nahlas prohodil. „Teď budou házet pod kotel všechno, co mají na palubě. Příští zastávka je Cape Girardeau. Vsadíme se? Tak to na parnících chodí.“ Pak tiše, mezi zuby dodal: „Musíme Harrisona oblafnout! Nemohli bychom vystoupit už v Cape Girardeau? Opravdu chcete do Texasu?“

„Jo…“ protáhle řekl Morris. „Uzavřeme sázku.“ Harrison na něj pohlédl, přikývl a usmál se. Ten úsměv připomínal povrch bažiny, pod kterým číhá nebezpečí.

„Pojďme dolů,“ zamumlal Hamish mezi zuby.

Otočil se a zmizel na schůdcích. Ray si zapálil doutník a po několika vteřinách ho následoval. Klidně kráčel po schůdcích a na palubě B se postavil k zábradlí, yard od Hamishe.

„Myslím, že nemáme moc času,“ řekl lovec lidí. „Proč bychom nemohli vystoupit v Cape Girardeau, příteli? Harrisonovi stačí, aby požádal městského marshala o prohlídku lodi, až přistaneme. Kdyby při tom našli peníze s čísly z Burlingtonu, byli bychom nahraní. Musíme z lodi už v Girardeau. Rozumíte?“

„Tam čekají O’Connorovi lidé,“ řekl Ray, který rozrušeně mačkal doutník v rukou.

„Je snazší bojovat s O’Connorovými dravci než se zákonem, příteli,“ zamumlal lovec lidí. „To jsem už zjistil. Jsme dva. Proč bychom se měli bát banditů? Seženeme koně a potají odjedeme z města. Pojedeme přes planinu Ozark a pak přes Oklahomu do Texasu. Tak daleko O’Connorovi lidé naše stopy nebudou moct sledovat. A jestli ano, tak jim v horách nastražíme past. Skály na planině jsou pro to ideální. Znám to tam.“

„To znamená, že budeme muset zabíjet, „ řekl Ray. „Doufal jsem, že už nikdy nebudu muset sáhnout po zbrani, když budu na Mississippi. Už nechci dál bojovat. Chci si vybudovat ranč někde v Texasu, chovat dobytek a objíždět hranice mého ranče. A nechci chodit ozbrojený. Nechci znovu střílet na lidi, Hamishi. Nedokážete to pochopit? Už nikdy nechci střílet na lidi.“

„Jenže ještě k tomu nenastal čas,“ řekl Hamish. „Člověk musí riskovat, příteli. Já jsem připraven za mých 125 000 dolarů bojovat.“

Ray pomyslel na dívku a stáhlo se mu hrdlo. „Kdy dorazíme do Girardeau?“ otázal se. „Za dva, možná za tři dny.“ „Dám vám zavčas vědět, Hamishi.“ „Dobrá, ale nezapomeňte, že na O’Connorovy muže můžete střílet, kdežto na Harrisona ne. Jeho chrání hvězda. Je nebezpečný. Zůstanu ve vaší blízkosti.“

+ + + + +

Spal až do večera ve své kajutě s koltem po ruce.

Když se probudil, bylo venku načervenalé nebe.

Oblékl se, připnul si revolverový opasek a překontroloval zbraně, než otevřel dveře a šel ven.

Nalezl novou skrýš pro peníze. Než si lehl, podařilo se mu uvolnit jedno prkno a dát peníze za něj. Teď si byl jistý, že je nikdo nenajde.

Zamířil na večeři do saloonu. Posadil se k malému stolu u dveří, hodil do sebe whisky a potom čekal, až se objeví dívka.

O hodinu později přišla v doprovodu starší ženy a svého bratra. Ray se díval, jak šli mezi stoly ke svému místu a posadili se. Grant Earnshaw a žena, kteří seděli vedle Kathrin, se tiše bavili. Potom muž bezděky pohlédl na Raye a okamžitě se zachmuřil.

Ray zřetelně cítil jeho nepřátelství.

Zaplatil a šel pryč.

+ + + + +

Nalezl ji před její kajutou, když už bylo téměř po půlnoci. Ochladilo se a vypadalo to na bouřku. Byla vidět jediná hvězda, všechny ostatní zmizely za těžkými mraky, které hnal sílící vítr. Po půlhodině byly za River Queen vidět červené sloupce dýmu plné jisker, jež stoupaly z vysokých, úzkých komínů King George II. Jeho paluba byla jen slabě osvětlená a vypadala jako ostrov z fosforeskující mlhy nad vodou.

Mladá žena se opírala o zábradlí a zdálo se, jako by naslouchala. Jakmile uslyšela jeho tiché kroky, obrátila hlavu a jako vždycky pohlédla nad něj.

„Pane Morrisi?“ zeptala se.

„Podle čeho jste mě poznala?“ otázal se.

„Podle vašich kroků.“

„To je skoro nadpřirozené…“

„Ne,“ řekla. „Je to přirozené, když…“ Odmlčela se.

„Bude pršet,“ poznamenal, aby převedl řeč na něco jiného. „Dnes v noci bude pořádně pršet.“

„Vím, jak vypadá déšť,“ řekla. Její hlas zněl úplně jinak než předchozí večer. „Do deseti let jsem viděla. Proto lékaři tvrdí, že existuje šance, že budu vidět znovu, aspoň trochu.“

„Jistě budete brzy zase vidět,“ prohodil v rozpacích.

Noc, ticho, samota přispěly ke zvláštní důvěře, která mezi nimi vznikla.

„Jako dítě jsem měla ráda, když pršelo,“ řekla. „Stávala jsem za oknem, když po něm tekly kapky, a pak jsem vyběhla ven, abych se podívala na růže. Viděl jste někdy růže těsně po dešti?“

„Ne,“ řekl. „Ne.“

„Jsou nádherné,“ poznamenala. „Jsou tmavé, a když se jich dotknete, je to, jako byste se dotkl sametu. Na lístcích jsou kapky vody.“

„Představuju si to,“ podotkl. „Vyprávějte dál.“

Pohlédl na ni a sevřelo se mu hrdlo.

„Na texaských prériích nejsou růže,“ řekl hlasem, který nepoznával. „Když ale přestane pršet, je tráva mokrá a těžká a keře voní míli proti větru, země je mokrá a voní jako

v předjaří. Na východě je obloha vždycky zase modrá, ale na západě, nad štíty hor, jsou mračna, která jsou těžká a černá, když na ně svítí slunce.“

„Vidím to,“ řekla tichým hlasem.

„Další den přijde z jihu chubasco,“ poznamenal. „Žene před sebou mračna horkého, žlutého písku. Dobytek se k němu otočí zadkem a skloní hlavu. Když bouře přejde, je obloha, kam oko dohlédne, žlutá kvůli prachu, který bouřka zvíří. Někdy je žlutá celý den.“

Náhle se k němu obrátila a natáhla k němu pravou ruku. Byla úzká a jemná.

„Smím se dotknout vaší tváře?“ zeptala se.

Vzal ji za ruku, přivedl ji ke svému obličeji a ucítil, jak po něm jezdí prsty.

„Máte dobrý hlas,“ řekla. „A dobrý obličej.“

Sáhl po její ruce a pevně ji držel mezi svýma tvrdýma, silnýma rukama.

Vypadalo to, že se poněkud uzavřela.

Pozvedl její ruku, kterou zatnula, sklonil se k ní a pomalu ji políbil na klouby prstů.

„Člověk říká v životě pravdu tak zřídka,“ řekl. „Proč tak zřídka říká to, co chce říct? Otevře ústa a řekne něco jiného, než co chtěl říct. Já vás miluji, Kathrin.“

+ + + + +

„Prosím, ne!“ vyděšeně vyhrkla a ucukla rukou.

Viděl její tvář v přítmí a měl tak sevřené hrdlo, že se bál promluvit.

„Jdu dovnitř,“ poznamenala. „Prosím, přiveďte mě ke dveřím kajuty, pak už cestu najdu sama.“

Vzal ji za ruku a pevně ji držel. „Prosím, zůstaňte!“

„Ne,“ řekla. „Půjdu dovnitř.“

„Kathrin,“ prohodil. „Prosím, nechoďte pryč. Nechtěl jsem vás… urazit.“

Stála tam a pohled jejích očí těkal nad ním, jako by to jediné, co z něj existovalo, byl pro ni jeho hlas.

„Neurazil jste mě,“ poznamenala. „Ale nejsem plnohodnotný člověk, chápete? Jsem všem jen na obtíž a…“

Odmlčela se.

Držel ji tak pevně, jak jen mohl, aby ji to nebolelo.

„Kathrin,“ řekl. „Myslím to vážně. Jsem do vás zamilovaný od prvního okamžiku, kdy jsem vás viděl.“

Nic neřekl o tom, co se v něm dělo, když ji uviděl, nic o tom, že poprvé pocítil přání zapomenout na svou minulost. Neřekl jí o tom, že byl upsán svým revolverům a že teď, když ji spatřil, už nic nebylo jako dřív. O tom, že se styděl sám za sebe… A protože mlčela, dodal: „Chtěl jsem vám to říct hned, když jsem vás viděl, Kathrin. Nevím, jak vám to mám vysvětlit, ale člověk jde světem, jako by to byla hra stínů a potom spatří někoho, kdo není jen stín, a ví, že záleží jen na tomto člověku, že ho jeho obraz bude pronásledovat a že nedokáže žít bez něj.“

Cítil, jak se jí chvějí ruce, a pokoušel se potlačit přání ji obejmout.

„Vím, že bych vás musel stále hledat, kdybyste mi zmizela, Kathrin.“

A potom se ocitla v jeho objetí a tiskla se tváří k jeho rameni.

Cítil, jak se chvěje, a nepokusil se ji políbit, pouze ji pevně držel.

A pak mu tiše řekla u ucha: „Nevím, jak vypadáš, ale miluju tě a miluju tvůj hlas a tvé ruce. Tolik tě miluju!“

Zaklonil jí hlavu, sklonil se k ní a políbil ji velmi opatrně na rty, na její měkké, teplé, navlhlé rty.

Tu se ho pustila.

„Nesmí to vědět,“ vyděšeně řekla.

„Kdo?“ zeptal se.

„Brad!“

„Tvůj bratr?“ otázal se a cítil, jak přikývla a jak strnula.

„Proč nechceš, aby se to dozvěděl?“

„Myslí si, že je za mě zodpovědný,“ tiše odpověděla. „Nikdy mi to neřekl, ale… vím, že kvůli mně vyprovokoval dva souboje. Zastřelil v nich dva muže.“

„Proč?“

„Myslel si, že… že…“

„Ale to přece nebylo…“

„Ne. Podobá se svému otci. Musíš se před ním mít na pozoru, ano?“

„Ale on se to musí dozvědět,“ řekl.

„Ne, dokud nepřiplujeme do Evropy.“

„Ale ty mu to řekneš, ano?“

„Ano.“

„A kdy se vrátíš?“

„Až budu moct,“ odpověděla. „Tolik po tobě toužím, už teď.“

„Odvezu tě do Texasu,“ řekl tiše, aby mu jeho vlastní hlas nezněl příliš cize.

„Do země, kde je obloha žlutá od prachu,“ řekla a on cítil jak ho laská rty po krku. „Kde je mokrá tráva a…“

„Všechno to uvidíš,“ řekl. „Budu na tebe čekat, Katy. Každý den.“ Ještě jednou ji políbil a ona mu polibek oplatila. Cítil její mladé tělo na svém, cítil vůni jejích vlasů podobnou vůni mimóz nebo šalvěje v nekonečných pláních Jihozápadu.

„Prosím…“ špitla.

„Co?“

„Prosím, běž už. Brad nás nesmí vidět spolu. Musí přijít každou chvíli.“

„Už jdu! „řekl.

Pomalu se obrátil a šel dál.

+ + + + +

Nyní stála sama u zábradlí a pevně se ho držela. Všude kolem ní byla tma, ale poprvé za dlouhou dobu to nebyla tma bez jiskérky naděje.

Náhle ucítila, že není sama. Obrátila se a pozvedla hlavu, nic však neslyšela.

„Je tu někdo?“ otázala se, opírajíc se o zábradlí.

„Omlouvám se, slečno Grantová,“ řekl mužský hlas. „Doufám, že jsem vás nevyděsil.“ Byl to klidný, téměř smutný hlas. Pak slyšela, jak někdo přišel blíž.

„Kdo jste?“ otázala se, téměř neslyšitelně.

„Jmenuju se Harrison,“ řekl hlas v temnotě. „Prosím, nemějte strach. Jsem marshalem města Burlington. Náhodou pluji na stejné lodi jako vy. Je krásná noc, že? Tak tichá, člověk může přemýšlet.“

Cítila, jak se vedle ní opřel o zábradlí, slyšela jeho klidný dech. Vůbec jí připadal značně klidný.

„Ano,“ řekla. „Jsem tu každou noc. Mám noc raději než den, pane Harrisone.“

„Já mám noc rád též,“ řekl. „Ten klid, ticho, tma.“

Tu svými bystrými smysly vycítila, že se cosi změnilo.

A pak uslyšela Harrisonův hlas: „Hloupou náhodou jsem byl svědkem vašeho předešlého rozhovoru. Ne, nemějte strach, zapomenu na to, co jsem slyšel.“

„Co chcete?“ zeptala se. „Prosím…“

„Velmi ho milujete,“ řekl, „že ano?“

Nic na to neřekla.

„Vidíte,“ podotkl, „považoval jsem pana Morrise za inteligentního a milého muže, ale…“ Odmlčel se.

Po chvíli řekla: „Ale?“

„Chcete mu pomoct?“ otázal se.

„Pomoct? Nerozumím…“

„Náhodou se namočil do jedné záležitosti, „ řekl Harrison klidným hlasem. „Víte, jak to s některými lidmi je. Je na útěku. Jsem na této lodi náhodou a chci mu pomoct. Jenže on si nenechá pomoct. Nabídl jsem mu šanci, ale on ji nepřijal. Přitom by všechno mohlo být zase v pořádku, kdyby souhlasil.“

Hleděla přes něj do temnoty a potom řekla tichým, nejistým, vystrašeným hlasem: „Co tím chcete říct?“

„Každý se někdy dostane do konfliktu se zákonem“ řekl Harrison. „Jenže Morris má šanci, kterou nedostane každý. Kdyby ji přijal, bylo by všechno v pořádku. A… Vy přece chcete, aby všechno bylo v pořádku, ne, slečno Grantová?“

„Co udělal?“ vyhrkla chvějícím se hlasem.

„Možná by vám to měl říct sám,“ řekl Harrison. „Pomozte mi, slečno Grantová, tím pomůžete jemu.“

Pak slyšela vzdalující se tiché kroky.

+ + + + +

Ray Morris stál ve své kajutě. Svlékl si sako a nyní měl na sobě košili a vestu. Vytáhl náboje z revolverů a teď cvičil. Už mnoho dnů se k tomu nedostal.

Kdosi zvenčí zabušil na dveře.

„Kdo je tam?“ otázal se Ray. Bleskově vytáhl z opasku hrst nábojů a nabil jimi bubínek koltu, který protočil palcem druhé ruky. Potom zase bubínek zaklapl, natáhl kohoutek a šel ke dveřím.

„To jsem já,“ řekl Hamish.

Ray otevřel a lovec lidí vešel dovnitř.

Hamish pohlédl na kolt a pozvedl obočí.

„Co se děje?“ otázal se Ray, aniž by dal kolt do pouzdra.

„Harrison tu čmuchá,“ řekl Hamish. šel ke stolu, posadil se na něj, vytáhl z kapsy doutník, ukousl jeho konec a vyplivl jej na podlahu. „Jsou tu někde sirky?“

Ray mu jednu hodil

„Byl v mé kajutě,“ řekl Hamish a vyfoukl kouř.

„Co říkal?“

„Nic. Byl tam, když jsem byl pryč,“ odpověděl Hamish. „Snažil se sice všechno uklidit, ale já to poznal. Začíná být nebezpečný.“

„Mám ho vyprovokovat?“ otázal se Ray.

Hamish se usmál. „Vlk je na kojota příliš silný na to, aby přijal jeho výzvu na souboj.“

„Ale nějak mu musím ukázat, zač je toho loket,“ řekl rozzuřený Ray.

„Máte strach, že… že by se to někdo mohl dozvědět?“

„Ano.“ Ray pohlédl na revolver ve své ruce. „Hamishi, kdyby se o tom ta dívka dozvěděla, tak Harrisona sejmu.“

„To nebude jednoduché,“ zamumlal Hamish. „Nehne se bez svého pomocného marshala. Ti dva se kryjí navzájem jako dva zkušení lovečtí psi.“

„To je mi jedno,“ poznamenal Ray.

„To vám nebude jedno, až koupíte kulku do hlavy,“ namítl lovec lidí. „Harrison je původně pistolník. Znám takové, jako je on. Nejdřív jsou to bandité, potom si změní jméno, odjedou někam jinam a vezmou si hvězdu. Jsou ti nejnebezpečnější chlápci vůbec, protože žádný marshal není oddanější zákonu než oni. Jsou nemilosrdní a když najdou stopu, pak svou oběť štvou, dokud se nezhroutí. Když jsem řekl, že Harrison by vaši výzvu nepřijal, pak jenom proto, že je příliš chytrý na to, aby sám zničil jedinou stopu, kterou má. Potřebuje vás, příteli. Možná je však s koltem desetkrát rychlejší, než byste mohl být vy. Je to starý vlk a lidé jako on nikdy nedělají chyby. Myslete na to.“

Ray položil sevřené pěsti na stůl. Cukalo mu ve tváři.

„Chtěl jsem se svým dosavadním životem skončit,“ přidušeně řekl.

„Pojďte se mnou do saloonu,“ podotkl Hamish,. „Zahrajeme si. Poker vás přivede na jiné myšlenky. A zůstaňte chladnokrevný, příteli. Hrajete teď o hlavu. Jedna špatná karta a prohrál jste.“

+ + + + +

Posadili se k jednomu z pokerových stolů, které stály vedle otevřených vysokých oken, a dali se do hry.

Ray uviděl u barového pultu marshala Harrisona. Nyní věděl, že ho Harrison opravdu sleduje. Vydal se po jeho stopách a už ho nespustil z očí. Byl jako stín, neslyšitelný, ale vždy přítomný. Vzal si karty a začal hrát, ale nebyl soustředěný. V myšlenkách byl u dívky, Harrisona a O’Connora.

Po chvíli marshal odešel od pultu, zatímco jeho pomocník tam dál stál. Přišel ke stolu a zůstal šikmo za Rayem Morrisem.

Ten nevzhlédl, všiml si však napětí na Hamishově tváři. Seděl naproti němu.

„Kupuju dvě!“ řekl a položil dvě karty na stůl. obdržel krále, eso a sedmu.

Harrisonova přítomnost ho znervózňovala, ale snažil se to nedat najevo.

Pomalu zvedl karty: dvě sedmy!

„Pěkné,“ řekl za ním Harrison. „Ale někdy nejsou karty, které člověk v životě dostane, tak dobré. Přemýšlel jste, pane Morrisi.“

Ray cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Ignoroval Harrisonova slova a posunul doprostřed stolu pět desetidolarových bankovek.

„Zvyšuju o padesát,“ řekl. „Dorovná někdo?“

„Já to dorovnám,“ řekl Hamish. Dva další hráči rovněž přihodili, třetí vystoupil.

„Až si to rozmyslíte, pane Morrisi,“ ozval se Harrisonův klidný hlas,…..přijďte za mnou.“

Ray cítil, jak se potí, doslova se koupal v potu. Strnul.

„Zvyšuju o padesát,“ řekl a přihodil. „Kdo dorovná?“

Oba hráči, kteří dosud hráli, vystoupili a položili karty na stůl.

„Dorovnávám!“ prohodil Hamish. „A chci to vidět.“

„Tři sedmy,“ řekl Ray a vyložil karty. Chtěl sáhnout po penězích, ale Hamish ho chytil za ruku.

„Dobré, ale ne dost,“ poznamenal.

„Tady: tři králové!“ Ukázal na své karty.

Ray se pomalu opřel o židli a vytáhl kapesník, aby si otřel obličej.

„Vidíte!“ řekl za ním Harrison. „Někdy karty, které člověk má, nestačí. Když člověk nemá dost dobré karty, je lepší včas vystoupit.“

Ray si dal kapesník do rukávu a aniž by pohlédl na marshala, řekl: „Co vlastně ode mě chcete, Harrisone? Chcete si to se mnou rozdat? Můžeme jít na palubu a vyřídit to.“

Harrison řekl: „Ne, pane Morrisi, špatně mi rozumíte. Jenom vám nabízím šanci.“

„Nechci o tom nic slyšet,“ prohodil Morris. Přes Hamishovo rameno spatřil Bradforda Grant Earnshawa. „Nechte mě na pokoji, Harrisone, nebo se něco stane,“ přidušeně řekl. „Jestli mě nepřestanete špehovat…“

Hamish míchal karty zručně jako někdo, kdo karty hraje dlouhou dobu. Jeho dlouhé, tenké prsty se pohybovaly s takřka neuvěřitelnou rychlostí, zatímco přivřenýma očima hleděl na Harrisona. Měl rozepnuté sako a byla vidět malá, kulatá pažba jeho derringeru.

„Nevšiml jste si, že rušíte, marshale?“ řekl, zatímco rozdával karty.

Harrison na něho ani nepohlédl.

„Nemáte moc času, pane Morrisi,“ řekl. „Mezi St. Louis a Cape Girardeau je osada, ve které lodě nakládají dřevo. Jmenuje se River Falls. Mají tam i marshala.“

„Běžte někam,“ zavrčel Ray Morris. Hodil karty, které si vzal, na stůl, odstrčil židli a vstal.

Když se otočil, byl jeho obličej tak blízko marshalova, že téměř mohl cítit jeho dech. Hleděl do klidných, chladných očí toho muže a pak si uvědomil, že ho Harrison má v hrsti.

„Jestli po mně něco chcete,“ prohodil, „pak se setkáme na palubě. Nezapomeňte si s sebou vzít revolver, marshale. Víte, kde mě najdete, že? Ale přijďte sám… bez vašeho osobního strážce.“

Chtěl projít kolem něj, ale Harrison ho chytil za ruku. Chvíli se něco v jeho tváři změnilo, jako by v ní byl měkčí výraz a vůbec poprvé se v jeho ostrých očích objevila lidskost.

„Chlapče,“ řekl. „Dávám vám šanci, kterou vám nenabídnu podruhé. Mnoho mužů by se vyhnulo šibenici, kdyby jim někdo tuto šanci nabídl. Není vám víc než sedmadvacet, je to na vás vidět. Chcete už teď zemřít? Smrt na šibenici je zatraceně nepříjemná.“

Ozvalo se šramocení židle a potom Hamish řekl: „Bylo by možná pro nás všechny lepší, kdybyste ho nechal být, marshale.“

Harrison na to neodpověděl, upřeně hleděl na Raye. Ten si však všiml, jak pomocný marshal odstoupil od stolu a s lehce rozkročenýma nohama zůstal stát. Pravou ruku měl nad pažbou koltu. Lehce přivřenýma očima pozoroval Hamishe.

Ray se vymanil z Harrisonova sevření. Několik vteřin si hleděli do očí, načež se Ray otočil a vydal se k východu. Cítil Harrisonův pohled, ale neohlédl se.

A pak se to stalo…

Náhle před sebou spatřil Grant Earnshawa.

Chtěl ho obejít, ale mladík ho chytil.

„Co…?“

V té chvíli mu do tváře pleskla kožená rukavice.

Cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy. Trhl rukou k revolveru.

„Zbláznil jste se?“ řekl.

Grant Earnshaw byl zachmuřený a bledý.

„Jsem vám kdykoli k dispozici,“ stroze a chladně řekl.

„Co chcete?“ řekl Ray Morris.

„Neznám na této lodi nikoho, koho bych jmenovat svým sekundantem,“ řekl Grant Earnshaw. „Doufám, že vám to nebude překážet.“

Tu mezi ně přišel Harrison.

„Pane Grante,“ poznamenal. „Myslím, že by bylo účelné a správné, kdybyste se panu Morrisovi omluvvil.“

„Já…“

„Jednal jste v rozčilení, což vám pan Morris promine,“ skočil mu Harrison do řeči.

„Vyzval jsem ho na souboj,“ zabručel Grant Earnshaw. „Za tím si stojím.“

Odstrčil Harrisona stranou a vrhl nenávistný pohled na Raye Morrise.

„Zabiju každého, kdo se odváží dotknout mé sestry,“ řekl chvějícím se hlasem. „Není kořistí pro přivandrovalé, špinavé lumpy jen proto, že, že…“ Náhle se odmlčel, načež řekl: „Jste pro to, abychom se setkali na palubě za východu slunce, pane?“

Ray zavrtěl hlavou. „Nechci na vás střílet. A ani nebudu. Chováte se jako hloupý kluk.“

„Vy se zdráháte se mnou bojovat?“

„Ano.“

Grant Earnshaw na něho pohlédl. „To nemáte žádnou čest?“ zeptal se.

„Nemám čest, která by se dala vyprat v souboji jako špinavé prádlo,“ odvětil Ray.

Grant Earnshaw k němu pomalu přistoupil.

„Vy zbabělče! Číhat na nezkušenou dívku, jen abyste se zmocnil jejích peněz…“

„Přestaňte!“

„Vy špinavý ničemo! Vy gaunere!“

„Nechte toho!“ zabručel Morris. „Jste opilý! Běžte do své kajuty a vyspěte se.“

Náhle se výraz Grant Earnshawovy tváře změnil. Zrudl a roztřásly se mu rty.

„Na své výzvě trvám,“ řekl. Jeho hlas zněl nejistě. „Budu vás za rozednění čekat na palubě.“ Toporně šel ven.

Ray pohlédl na Harrisona a viděl v jeho očích nevyslovenou otázku.

Zavrtěl hlavou. „Nepůjdu tam! Postarejte se o to, aby neudělal žádnou hloupost, marshale.“

„O to se můžu postarat,“ přisvědčil Harrison. „Jednal jste správně, Morrisi. Byl opilý.“

„Ano…“

„Morrisi!“

„Ano?“

„Morrisi, proč nechcete…“

„Ne, marshale,“ nechci!“

„Ta možnost, kterou vám nabízím, ještě trvá.“

„Díky,“ řekl ironicky Ray. „Škoda, že se jí nemůžu chopit.“

„Nechci vás vidět viset.“

Ray se nadechl k odpovědi, ale potom se jen hořce usmál a zavrtěl hlavou. Nebylo co říct.

Jeho pohled padl na karty, které ležely na stole, vedle něhož stáli. Stůl stál přímo vedle otevřeného okna. Vtom se karty pohnuly, jako by je smetla neviditelná ruka, a spadly ze stolu. Všechno se odehrálo tiše. Ray viděl, jak spadly ze stolu, a teprve ve chvíli, kdy dopadly na palubu, se ozvala ohlušující exploze.

+ + + + +

Všechno v saloonu strnulo. Panovalo tam naprosté ticho, všichni byli ochromení.

Náhle se ozvalo volání a lidé se rozběhli k východům či k oknům. Raye kdosi chytil za ruku. Ohlédl se a uviděl Hamishe. Pak je strhl dav. Vydali se ke dveřím.

Venku třeskl další výbuch, jehož ozvěna zněla po řece jako hřmění. Okna se s cinkáním rozechvěla a potom se rozbila, kdosi něco zakřičel a pak byli venku.

+ + + + +

King George II. hořel. Ray se s Hamishem prodral na záď a přivřenýma očima pohlédl na parník.

Na obloze nebyly vidět hvězdy. Zatáhlo se a chladný vítr přihnal déšť.

Nad hořícím parníkem stoupal těžký, černý kouř, byly vidět plameny, létaly jiskry, které mizely v kouři.

Několik lodníků z River Queen se prodralo davem a začalo připravovat výsuvnou lávku, aby se přes něj mohli dostat na druhý parník.

Na palubě Kinga George II. se tísnili lidé a mávali na ně. Ray viděl, že křičí, ale hukot plamenů vše přehlušil. River Queen se pomalu blížila k hořící lodi, z jejíž paluby skákalo stále více lidí do řeky, aby unikli plamenům a dýmu, který se valil chodbami lodi. Roy Morris viděl, že někteří z nich hoří. Mnoho jich už plavalo ve vodě.

Kdosi křičel: „Rychle, rychle! Pospěšte si, než přijde další výbuch! Jinak se požár zmocní i nás. Rychle!“

Lodě k sobě se skřípěním a vrzáním přirazily, ocelové háky výsuvné lávky se zasekly do dřeva King George II. Lidé přelézali na River Queen.

Ray se otočil a chtěl něco říct, Hamish tam však už nebyl.

Rozhlédl se. Byl to hrozný obrázek.

Horko bylo nesnesitelné, nad vodou se převaloval kouř…

+ + + + +

Hamish stál ve stínu, za jedním rohem, a sledoval muže, který rychle šel ke schůdkům. Bezpochyby to byl někdo z mužstva, Hamish ho však sledoval ze zádi a viděl, že opustil ostatní a zmizel v temnotě.

Všichni lidé na lodi byli na zádi a sledovali hořící King George II. Ten muž musel mít něco za lubem a každý krok, který dělal, potvrzoval Hamishovo podezření.

Počkal, až zmizí, načež se po špičkách rozběhl ke schůdkům a slezl na palubu A. Slyšel v přítmí před sebou jeho kroky. Když na chvíli ustaly, zůstal stát u stěny kajut. Zatajil se mu dech. Strčil ruku pod sako na malou pažbu derringeru. Slyšel, že ten muž jde dál, a vydal se za ním.

Náhle uviděl, jak se muž objevil ve světle jedné lucerny. Byl to urostlý chlápek střední postavy ve špinavých, tmavých kalhotách, bez košile a s červenou vlněnou čepicí na hlavě. Nebyl bos, ale zdálo se, že má měkké boty. Na světle se zastavil a rozhlédl se, pak se vydal k jedněm dveřím, jako by si byl jistý, že ho nikdo neviděl. Otevřel dveře a zmizel v kajutě, nechal ji však otevřenou, patrně proto, aby slyšel jakýkoli zvuk venku.

Hamish se pomalu blížil ke dveřmi. Vytáhl derringer z kapsy a natáhl oba malé kohoutky.

Chvíli zůstal stát u pootevřených dveří a naslouchal.

Slyšel tlumené hlasy, pak se na chvíli rozhostilo ticho, aby se znovu ozvaly hlasy.

S derringerem v pravé ruce otevřel levou rukou dveře víc a opatrně vlezl dovnitř.

Nebyla úplná tma, dveřmi tam pronikal svit plamenů, takže tam panovalo přítmí.

Hamish neslyšně vklouzl do stínu za dveřmi. Muž, kterého sledoval, právě prohledával postel.

Roztrhl prostěradlo a všechno zpřeházel a rozházel. Hamish slyšel, jak tiše kleje.

Sám dýchal s otevřenými ústy, aby nezpůsobil žádný zvuk.

Venku se ozval malý výbuch, načež vyšlehl oheň a v kajutě bylo pár okamžiků víc vidět. Potom ale znovu bylo přítmí.

Hamish vyšel zpoza dveří a pohlédl do zrcadla na druhé straně kajuty. Bylo dva yardy vysoké a mohl v něm vidět sebe.

Opatrně si levou rukou sáhl do kapsy a vytáhl měděnou minci. Chvíli ji držel, načež ji hodil proti zrcadlu.

Viděl, jak se muž u postele otočil a pohlédl do zrcadla. Pohnul pravou rukou a Hamish spatřil záblesk. Krátce po sobě třeskly dvě rány a zařinčelo sklo.

Hamish vyšel ze stínu a namířil na toho muže.

„Tady jsem!“

Muž se otočil.

Hamish viděl, jak zvedl ruku, a všiml si malého derringeru, který držel v ruce.

Ozvalo se cvaknutí.

„Máte jen dvouhlavňový derringer, příteli,“ řekl tiše Hamish. „A už jste dvakrát vystřelil.“

Lodník pustil derringer a pomalu zvedl ruce.

„Předpokládám, že pracujete pro Jasona O’Connora,“ podotkl Hamish. „Měl by své muže naučit, že gentleman nejdřív zaklepe, než někam vejde.“

„Nic neřeknu!“ řekl ten muž. „Nic ze mě nedostanete?“

Od pasu nahoru byl nahý a jeho zpocené tělo se lesklo ve svitu, který tam pronikal okénkem a dveřmi.

„To ani nemám zapotřebí,“ řekl Hamish a stiskl spoušť.

V třesku výstřelu, v záblesku viděl, jak sebou muž trhl a oběma rukama se chytil za hruď. Pootočil se, zhroutil se na palubu a pak se svíjel.

Hamish na něho vypálil ještě jednou.

Muž zůstal ležet.

Hamish otevřel komory derringeru a vytáhl z nich obě prázdné nábojnice, nezahodil je však a strčil si je do kapsy, aby je při nejbližší příležitosti hodil do řeky. Potom malou zbraň nabil a strčil si ji do kapsy.

Ruku však nechal na pažbě.

Zvenčí se blížily rychlé kroky.

+ + + + +

Ray otevřel dveře a uskočil stranou. Naučil se, že nikdy nesmí zůstat v otevřených dveřích místnosti, ve které je tma. Teď stál těsně vedle dveří a v pravé ruce držel pětačtyřicítku.

Byl dost blízko své kajutě na to, aby slyšel třesk obou výstřelů, a poněvadž věděl, že své dveře zamkl, bylo mu jasné, kde ty tlumeně znějící výstřely padly.

„Pojďte klidně dovnitř, příteli!“ řekl hlas vevnitř. „Nechcete mi pomoct shodit do řeky pytel shnilých fazolí?“

Rozsvítila se petrolejová lampa a Ray pomalu, obezřetně vešel dovnitř.

Na palubě ležel muž ve špinavých kalhotách a s červenou vlněnou čepicí, jaké rádi nosili francouzsky mluvící Kanaďané.

Hamish pozvedl petrolejku a usmál se na Raye Morrise.

„Hledal vaše zlato, příteli,“ řekl. „Čímž nechci říct, že neměl zálusk na váš skalp.“

Dal nohu pod toho muže, otočil ho na záda a pak na něj posvítil lampou, aby mu Ray mohl pohlédnout do tváře.

„Znáte ho?“

Ray se sklonil k zastřelenému lodníkovi. Ten obličej už někdy viděl…

„Znám,“ řekl. „Už jsem ho viděl. Je to jeden z těch dvou, kteří mě toho večera, když jsem se dostal na loď, chtěli hodit přes palubu.“

,,O’Connorův člověk.“ Hamish přikývl a stáhl knot petrolejové lampy. Světlo zhaslo a v místnosti byla tma.

„Odložte kolt a pomozte mi ho hodit do vody, než se lidé vrátí ze zádi,“ řekl Hamish. „Nikdo se nebude divit, když zmizí. Lidé se budou domnívat, že nějak zahynul při záchranných pracích. Pomozte mi.“

Se zvláštním, tísnivým pocitem strčil Ray svou pětačtyřicítku do pouzdra, pak se sklonil, uchopil muže za nohy a zvedl ho. Vynesli ho ven. Mezitím začalo pršet. Ve svitu plamenů Kinga George II. byly vidět provazce vody spouštějící se seshora.

„Teď!“ řekl Hamish a pak shodili těžké tělo přes zábradlí. Chvíli panovalo ticho, načež se ozvalo plesknutí. Potom bylo znovu ticho.

Ray Morris se sklonil přes zábradlí. Po hladině plavala červená vlněná čepice. Pršelo mu do tváře.

Ustoupil a pohlédl na Hamishe.

„Asi jste mi zachránil život,“ podotkl. „Tak dobře.“ Podal mu ruku. „Padesát procent z peněz, které budu mít, až opustím parník, je vašich.“

Hamish mu sevřel pravici.

„Vadí vám, že jsem toho chlápka zastřelil?“ zeptal se se zastřeným, napjatým úsměvem. „Byl to jeden z O’Connorových lidí a neváhal by vás oddělat ve spánku. V této hře není slitování. Končí vždy smrtí jednoho z hráčů.“

„Já vím,“ odpověděl Ray. „A možná by bylo lepší, kdybych O’Connora zastřelil, když o mně řekl, že jsem malá, špinavá svině.“

„Na palubě této lodi je muž, který je nebezpečnější než O’Connor,“ řekl Hamish.

Kapesníkem si utřel ruce a zapálil si doutník. Pozoroval záď lodi, která ještě byla zalita svitem plamenů. Krátké trhnutí trupu lodi svědčilo o tom, že River Queen odplouvá od hořícího parníku. Před kajutami ještě nikdo nebyl. Hustě pršelo. Nad západním břehem se blýskalo.

Hamish si zapálil doutník. Jeho ruce byly naprosto klidné. Ray na něho pohlédl.

„Muž, který nám teď může být nebezpečný,“ dodal Hamish, „je Harrison. Na městského marshala je značně bystrý. Vsadím se, že než začal nosit hvězdu, živil se jako pistolník. Stále se bude snažit z vás něco dostat, příteli. Pravděpodobně to bude zkoušet od výhrůžek šibenicí až po nabídku naprosté beztrestnosti. Ale když vás bude mít v rukou, nebude znát slitování. Jak mu chcete dokázat, že s přepadením banky v Burlingtonu nemáte nic společného? To nemůžete! Jestli uděláte sebemenší chybu, příteli, tak máte hlavu v oprátce a buďte si jist, že Harrison tu oprátku utáhne.“

Ray Morris stál u zábradlí a vychutnával si chlad větru a déšť.

„Harrison tvrdil, že než připlujeme do Cape Girardeau, zastavíme v River Falls.“

„A…“

„Do té doby se musíme rozhodnout, co uděláme, Hamishi.“

+ + + + +

River Quen se vzdalovala od místa nehody a hořící parník King George II nechala za sebou. Loď byla celá v plamenech, komíny se naklonily. Oheň byl v temnotě vidět zdaleka.

Hamish po dlouhém mlčení řekl: „Takže vystoupíme u River Falls,“ řekl. „Koupíme koně a pojedeme z River Falls na Jihozápad. Na velké planině porazíme i Harrisona. Vy přece planinu znáte, ne?“

Ray zadumaně přikývl. „Je nějaká cesta na Jihozápad, na které nás nikdo nemůže pronásledovat?“

„Ano.“

Hamish na něho pohlédl úkosem.

„Myslíte na tu malou Grant Earnshawovou,co?“ otázal se. „Mám pravdu?“

Ray Morris na to nic neřekl.

„Teď na to není čas,“ poznamenal Hamish.

„Já vím!“

„Morrisi,“ řekl Hamish protáhle a ztěžka.

„Ano?“

„Chcete skončit na šibenici? Kvůli něčemu, co jste neudělal?“

Ray mlčky zavrtěl hlavou. Hleděl do temnoty.

„Pak se seberte,“ přidušeně řekl Hamish. „Nevěříte přece, že nebezpečí už je pryč. Cesta do Texasu je daleká. A Texas je divoká země, že ano? Přestaňte na to děvče myslet.“

Ray se k němu pootočil a pohlédl na něj.

„Dejte mi doutník!“ řekl.

Hamish mu jeden podal.

„Díky.“

„Vsadím se, že O’Connor se z River Falls dozví, co se stalo,“ poznamenal Hamish, zatímco zapaloval sirku. „Má své lidi všude. Jestli se nám podaří nepozorovaně se dostat z paluby, pak mu můžeme uniknout. Pak máme šanci.“

„Jak jste se vlastně dostal k vašemu džobu?“ otázal se Ray.

„Ech, není to lehké vydělat si peníze bez práce,“ odpověděl Hamish. „Mám se vás zeptat, jak jste se dostal k O’Connorovi?“ Ironicky se usmál.

„Jezdil jsem pro něj deset let,“ řekl Ray. „Pomohl mi, když jsem na tom byl špatně, ale neudělal to z nezištnosti.“

Hamish se usmál.

„Teď jsem se osamostatnil,“ řekl Ray. „Ale nechci začínat jako kovboj. Kdybych chtěl, tak bych O’Connorovi nevzal ty peníze. Mimochodem ani on si je nevydělal poctivě. Chtěl jsem mu vzít víc, ale má skoro všechny peníze v bance v St. Louis. Těch 250 000 dolarů bylo všechno, co měl v sejfu. Ale na nový začátek by to mělo být dost. Můžu si změnit jméno a žít tak, jak jsem vždycky chtěl: nenosit kolt a jezdit v neděli do kostela jako vážený muž. Toto chci: spát bez revolveru pod polštářem! Být někým, před kým ostatní smekají klobouk, když ho potkají. Kvůli tomu to všechno riskuju.“

Podél kajut kráčeli lidé. Byly slyšet hlasy.

„Dobrou noc, Hamishi,“ řekl Ray. Obrátil se a šel ke své kajutě.

„Dobrou noc,“ řekl Hamish. „Dobrou noc, parťáku!“

+ + + + +

Morris zavřel dveře kajuty na závoru a vytáhl peníze z úkrytu, aby se přesvědčil, že tam jsou. Na palubě byl ještě tmavý flek, tam, kde ležel muž, kterého Hamish zastřelil. Přejel jej podrážkou, ale skvrna se nedala setřít. Ray se posadil na okraj postele.

„Pane Morrisi?“ ozval se hlas zpřed dveří. Byl to ženský hlas.

Pomalu vytáhl závoru a otevřel dveře.

Stála před ním žena.

Okamžitě věděl, odkud ji zná. Doprovázela Kathrin.

Nyní ji však viděl poprvé pořádně. Byla velmi stará, ale udržovala si svou důstojnost. Nosila dlouhé, široké šaty, které měla zapnuté až po krk. Na prošedivělých vlasech měla černý klobouk s krajkovým závojem. Pohlédl do jejích šedých, pronikavých, téměř vznešených očí.

Mlčky na sebe hleděli, načež Ray ustoupil stranou.

„Prosím!“

Vešla dovnitř. Její šaty při každém pohybu šustily. Uprostřed kajuty se zastavila a zkoumavě na něho pohlédla.

Všiml si, že hledí pouze na dvě věci: na jeho tvář a na opasek s revolvery.

„Co pro vás mohu udělat, madam?“ pomalu se zeptal.

Teprve nyní viděl, jak je nervózní.

„Není to… nebylo to pro mě lehké vás navštívit, pane Morrisi,“ spustila. „Ale… musela jsem. Přišla jsem… abych… vás… prosila o život mého syna Brada.“

Ray na ni udiveně pohlédl.

„Můj syn vás vyzval na souboj,“ řekla. „Chci vás poprosit, abyste tu výzvu nepřijímal.“

„Já jsem s ním nechtěl bojovat,“ odvětil Ray. „Nestřílím na děti.“

Pohlédl do jejích šedých očí. V její vrásčité, vznešené tváři nyní byl klidný výraz.

Pomalu a důrazně řekla: „Máte pravdu, pane Morrisi, Brad je ještě dítě.“

Ray zavřel dveře a obrátil se k ní.

„Nechcete se na chvíli posadit?“ otázal se.

„Přišla jsem jen…“

„Já vím,“ skočil jí do řeči. „Nemusíte se bát, madam. Neudělám mu nic, pokud mě nepřinutí střílet v sebeobraně.“

„Nic vám neudělá, ujišťuji vás,“ řekla.

Sledovala ho, když šel k okénku a vyhlédl ven. Jeho tvář se odrážela od okna. Viděl za sebou siluetu té ženy a cítil její pohled.

„Mám ještě jednu prosbu,“ náhle řekla.

Obrátil se. „Ano?“

„Chci vás poprosit…, abyste se už nestýkal s mou dcerou, pane Morrisi.“

Pozoruhodné! Celou dobu na to čekal a teď, když to slyšel, se jen sarkasticky usmál. Pomalu se k ní přiblížil.

„Ne,“ řekl.

„Chcete tím říct, že…“

„Ano.“

„Pane Morrisi, já…“

„Je mi líto, madam!“ skočil jí do řeči. „Miluji vaši dceru a nejsem ochoten se jí vzdát.“

Chvíli na něho vyděšeně hleděla, pak se otočila a sáhla po klice.

„Počkejte,“ rychle řekl. „Ještě vám chci něco říct, madam.“

Pohlédla na dveře.

„Prosím, nechte mě odejít.“

„Chci s vámi mluvit,“ řekl. „Vyslechl jsem vás, madam, teď naslouchejte vy mně.“

V její tváři se náhle objevila únava a teď vypadala stará a vyčerpaná.

Vzhlédla a pohlédla mu do očí. Trpce řekla: „Pane Morrisi…“

„Rozumím vám, co mi chcete říct, madam,“ řekl, aby ji předešel. „Máte pravdu. Nepocházím ze smetánky společnosti, nepatřím k velkým rodinám v Illinois. Jsem z Texasu a vím, že Texasané nemají dobrou pověst, ale věřte mi – miluji Kate a chci ji vzít s sebou do Texasu. Odpusťte mi, že jsem k vám tak upřímný. Upřímnost za upřímnost.“

„Má dcera je takřka zasnoubená,“ prohodila. „Už o tom, prosím, nemluvme.“

„Je mi líto, to jsem nevěděl,“ odpověděl. „Přesto to však na mých citech ke Kate nic nemění.“

Opět pohlédla na dveře a únava a bezmoc v její tváři byly nyní ještě zřetelnější.

„Kdyby vás slyšel Brad, pane Morrisi, tak bych mu nemohla zabránit tomu, aby vás…. umlčel.“

„Nebojím se ani Bradforda Grant Earnshawa, ani nikoho jiného na světě, „řekl.

„Asi to tak je, pane Morrisi. Obdivuji vás za to, ale… nejste ten pravý muž pro mou dceru. Kate je zasnoubená a…“

„Jsem ochoten o ni bojovat!“ řekl s nechtěnou tvrdostí a ostrostí v hlasu.

„Opravdu?“ zeptala se. „Ještě jste mladý, pane Morrisi, dost se toho musíte učit. Přišla jsem s prosbou, ale to neznamená, že mi můžete klást podmínky. Ještě nikdy, pane Morrisi, se mnou nikdo takto nemluvil. Kdybych vám nebyla velmi zavázaná, tak… Vyslechněte mě a přemýšlejte o mých slovech. Existují různé společenské vrstvy a není dobře, když se míchají. Kathrin poznala hodně mužů a hodně si ji chtělo vzít, ale… já věděla, že všichni jenom chtějí majetek Earnshawů. Chci mou dceru ušetřit zklamání, že by si vzala muže, který chce jen její peníze…“

„To není pravda,“ tvrdě řekl. „Myslíte si, že všechno záleží na penězích, madam. Kdysi jsem byl stejného mínění, ale přiznávám, že jsem se mýlil. Mě majetek vaší rodiny nezajímá. Nejsem chudý, madam. To, co chci, je Kate.“

„Jste velmi paličatý.“

„Dobrá, pro mě za mě tomu říkejte paličatost, madam. Ale svým jednáním jenom ničíte život vaší dceři, aniž byste jí pomohla.“

„Jak víte, že vás miluje, pane Morrisi?“

„Vím to.“

Pustila dveře a svěsila ramena, jako by nesla nějaké těžké břemeno.

„Jsem dost stará na to, abych znala lidi,“ poznamenala. „Mluvím k vám takto proto, že vám vidím na očích, že k vám takto mluvit mohu. Máte dobrou tvář, ale Brad mi řekl, že nosíte dva revolvery. Považuje vás za pistolníka. Ale já tomu nevěřím. Kathrin nevidí a je bezmocná a nikdo se nechce zatěžovat s bezmocným člověkem. Když někdo chce takového člověka…“

Ray ji umlčel prudkým pohybem ruky.

Potom řekl chraplavým, nepřirozeně znějícím hlasem: „Vždyť bude znovu vidět, ne? Vím, že cestujete do Evropy, abyste tam navštívili jednoho lékaře…“

„Takové operace jsou drahé, pane Morrisi.“

„Ale vy přece máte peníze,“ nechápavě podotkl. „Patříte k nejbohatším rodinám v Illinois.“

„Jak to víte?“ zeptala se a chvěl se jí hlas. „Ve Státech už nic nemáme, kromě toho, co s sebou vezeme na této lodi.“

„Ale…“

„Už nemáme žádné peníze. O všechno jsme přišli, pane Morrisi. S penězi, které jsme získali prodejem našich posledních pozemků, cestujeme do Evropy.“

„Ale Kate přece…“

„Nevím, co nám přinese budoucnost, pane Morrisi.“ Chvíli mlčela, načež řekla: „Nyní znáte naše tajemství. Prosím vás, abyste si ho ponechal. Teď, doufám, i víte, proč nechci, abyste si Kate vzal. Jsme chudí. To je i důvod, proč Brad každého, kdo se dvoří Kate, vyzve na souboj. Nedokáže snést chudobu. Pokouší se vzbudit zdání, že všechno je jako kdysi, ale stará rodina Grant Earnshawů už je minulostí. Neodsuzujte proto Brada. Když je někdo chudý, je jeho jediným bohatstvím jeho hrdost, a Brad si ji chce za každou cenu bránit. Raději zemře v souboji, než by ztratil svou hrdost. Bude se však muset učit, protože chudoba a hrdost se dlouho nesnesou. Je možné být bohatý a hrdý, není možné být chudý a hrdý. Stín chudoby člověka ponižuje, že ano? Prosím vás ještě jednou, už za Kate nechoďte.“

Otevřela dveře, ale Ray je zase zavřel. Všechno se v něm vzepřelo proti tomu, že by neměl už nikdy…

Ne! Ne! Viděl před sebou její tvář a jeho rozhodnutí bylo pevné.

„Kolik potřebujete na to, aby bylo možné Kate pomoci?“ zeptal se.

„Nepotřebujeme nic!“ odsekla stará žena ve slabém, možná posledním záchvěvu hrdosti. „Pane Morrisi, Grantům se možná vede špatně, ale ještě nikdy nepřijali almužnu. Dokážu ocenit dobrý záměr, jinak bych to musela považovat za urážku. Prosím, nechte mě teď jít. Doufám, že po mě nebudete požadovat, abych se před vámi ponížila.“

Ray přišel ke své posteli, sáhl pod deku a vytáhl svazek bankovek. Přišel ke dveřím a podal je té staré ženě v podivném, prosebném gestu.

„To není almužna, madam,“ řekl. „Ožením se s Kate, i kdybych ji měl hledat na konci světa. Teď, když vím, že jste chudí, už jistě nevěříte, že si chci Kate vzít kvůli jejím penězům. Chci, aby zase viděla. Jinak bych tyto peníze nemohl lépe utratit. Toto je 50 tisíc dolarů, madam. Není to dar, dávám vám je pod jednou podmínkou: Kate.“

„A když nebudu…“ Koktala.

„Pak Kate odvezu do Evropy sám, madam. Ale vy to můžete provést lépe než já. V Texasu je spousta práce, protože chci, aby ranč, na kterém bude Kate bydlet, byl co největší! Nesmí postrádat nic z toho, co měla jako dítě. Prosím, vezměte si ty peníze!“

„Nemohu vám je vrátit.“

„Nejsou pro vás,“ řekl. „Jsou pro Kate. Prosím, vezměte si je! Tady.“

+ + + + +

Opustil svou kajutu velmi brzy ráno, posadil se před zábradlí a zapálil si tenký, černý doutník. Reka se v ranním slunci třpytila. Ze břehů tam vítr přivál vůni mimóz a cyphostem. Vzduch byl provoněný a vlhký, slunce chladné a přátelské.

Po chvíli vstal a šel se do saloonu nasnídat. Neudělal v saloonu ani tři kroky, když uviděl Harrisona, jenž se se svým pomocným marshalem opíral o pult. Oba měli před sebou sklenici piva.

Harrison na něj kývl a sáhl si na okraj klobouku.

Ray se otočil a rozzuřen se vydal k poslednímu stolu u oken, posadil se a vyhlédl ven.

Cítil, že začíná Harrisona nenávidět, pokaždé, když ho potkal, to pocítil.

Hamish měl pravdu. Harrison byl slídič, nebezpečný protivník, který se nikdy nevzdal, dokud štvanici nedotáhl ďo konce. A O’Connorovi lidé ho záměrně navedli na jeho stopu, protože pokud by se marshalovi podařilo najít peníze s určitými čísly, pak by nemohl dokázat svou nevinu. Harrison by ho bez slitování přivedl pod šibenici. Věděl, že znejistěl. Harrison ho znejistěl. Šlo mu o to, aby ho rozložil, prováděl to pomalu a důkladně…

Nechal si přinést snídani, aniž by pohlédl k pultu. Káva, opékaná slanina, chleba a whisky s vodou.

„Máte oheň?“ řekl hlas vedle něj.

Ray vzhlédl.

Vedle něj stál Harrison.

„Oheň?“ řekl. „Ne.“

„A jinak pro mě něco máte?“

Ray pustil nůž na talíř. Cinklo to.

Pohlédl na Harrisona přivřenýma očima a řekl: „Zmizte! Zmizte! Jestli si myslíte, že mě dokážete rozložit, tak se mýlíte, Harrisone. Vypadněte, nemám chuť se na vás dívat.“

Harrison lhostejně pokrčil rameny. Zavěsil si palce za kapsy své sametové vesty a marshalská hvězda se zaleskla v ranním slunci.

„Už nemáte moc času,“ poznamenal. „Rozmyslete si to, Morrisi.“

Ray odsunul židli tak prudce, že se málem převrátila. Rozhněvaně pohlédl do Harrisonových šedých očí.

„Kdybyste neměl na vestě tu vaši zatracenou hvězdu, Harrisone,“ zavrčel, „tak bych vám do ní udělal dírku kulkou. Proč mě sledujete? Proč jste mi pořád v patách? Řekněte mi to, řekněte mi to do očí, jestli můžete! Myslíte si, že si můžete dovolit všechno jen proto, že máte tu zatracenou plechovou hvězdu? Harrisone, nechte mě na pokoji, nebo se vám něco přihodí. Noci na řece bývají temné.“

Harrison si vytáhl doutník z úst. „Škoda, že nemáte oheň,“ řekl s politováním. „Proč jste vlastně tak nervózní, Morrisi?“

„Jde vám o to mě rozložit,“ řekl Ray. „Ale říkám vám to ještě jednou: Já nemám s tím bankovním přepadením v Burlingtonu nic společného. Ani jsem nevěděl, že k tomu došlo. Tou dobou, kdy se to stalo, jsem byl jižně od St. Louis. Byl jsem skoro tři sta mil od Burlingtonu.“

„Ale já vám přece věřím,“ protáhle poznamenal Harrison. „Věřím vám na slovo.“

„Proč mi pak nedáte pokoj?“

„Protože mi možná chcete říct ještě něco.“

„Nechci vám říct nic, ani slovo.“

„Jo, já vím,“ řekl Harrison. „Máte ještě čas, dokud nepřiplujeme do River Falls.“

+ + + + +

Spatřil Hamishe u pokeru.

„Posaďte se!“ zval ho lovec lidí. „Přidejte se k nám a zahrajte si.“

Ray si přitáhl židli a posadil se vedle Hamishe, který rozdával karty. Dvou dalších mužů, kteří seděli u stolu, si nevšímal.

„Co se děje?“ otázal se Hamish po chvíli, aniž by vzhlédl z karet.

„Harrison!“ odvětil Ray.

„Chce vás usmažit ve vlastní šťávě, příteli.“

„Já vím. Ještě dvacet čtyři hodin a sejmu ho přede všemi.“

„Nebo on vás. Kolik karet chcete?“

Morris přikoupil dvě.

„Ten chlápek je mi stále v patách.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Hamish. Pak dodal: „Zvyšuju o deset. Dorovná někdo? Všichni! Kruci!“

Ray viděl, že tam přišel Harrison a posadil se se svým pomocníkem k jednomu z vedlejších stolů. Prudce hodil karty na stůl.

„Pas!“ řekl a šel ven.

Po chvíli uslyšel kroky. Byl to Hamish, který se vydal za ním. Rozhlédl se, když vyšel ze saloonu.

„Jste trouba,“ řekl. „Proč před ním utíkáte? To si nedokážete udržet chladnou hlavu? Teď si je jistý, že před ním něco skrýváte.“ Postavil se k zábradlí vedle Raye a pohlédl na řeku. Pluly po ní zelené, bahnité chomáče řas. Hamish si prohrábl knír.

„Je mi to jedno, vyzvu ho na souboj,“ prohodil Ray. „Musím se ho zbavit.“

„To je nemožné,“ poznamenal Hamish. „Nenechá se vyzvat, i kdybyste mu chrstl whisky do obličeje. Nikdy netasí jako první, střílí jen v sebeobraně. Nechce vás zabít, Morrisi, to jste přece musel už dávno poznat. Chce vás živého, vás a ty peníze, o kterých si chybně myslí, že je máte. Bude vás pronásledovat, dokud vás nedostane, pokud nebudete chladnokrevnější než on. Myslete na Texas, příteli, myslete na tu dívku. Jedna chyba a všechno jste prohrál. Jen klid! Žádné hlouposti. Seberte se!“

Ray se lehce dotkl pažeb revolverů. Ano, ty mu ještě zůstaly. Když opouštěl St. Louis, přísahal si, že už z nich nikdy nebude střílet. Přísahal si, že začne nový život. Běda těm, kdo se mu postaví do cesty! Bylo mu jedno, kdo to je, kdyby ho přinutil znovu sáhnout po zbraní, tak by ho nemilosrdně vyřídil, ať už by to byl Harrison nebo O’Connor nebo Hamish nebo někdo jiný…! Člověk může žít ve strachu jen nějakou dobu, pak je vůči němu imunní. Viděl před sebou ranč, viděl poctivé jméno, poctivý, čestný život a ten, kdo by se postavil mezi něj a tuto budoucnost, za to bude muset zaplatit.

„Nevěděl jsem, že je tak těžké se vrátit do poctivého života,“ prohodil.

„Nic není těžší,“ poznamenal Hamish. „Ten, kdo jednou sejde, je ztracen. To je nelítostný zákon Západu.“

„Na kterou stranu se postavíte vy, jestli dojde k přestřelce mezi mnou a Harrisonem?“

„Na žádnou,“ chladně se usmál Harrison. „Nemůžu si dovolit postavit se na něčí stranu, příteli. To přece chápete…“ Ray na to neodpověděl. Pomalu odstoupil od zábradlí a šel dál.

+ + + + +

Na schodech vedoucích k zádi potkal Bradforda Grant Earnshawa. Hned viděl, že je opilý. Držel se zábradlí a hleděl na Raye krví podlitýma očima. Nehýbal se. Do zpoceného čela mu visel pramen vlasů. Ray na něj pohlédl teprve, když byl u něj, a pocítil cosi jako soucit.

„Co je s vámi, Grante?“ otázal se.

„Hledal jsem vás,“ řekl mladík, který ztěžka oddechoval. Táhlo z něj. Nestál na nohou příliš jistě.

„Vy jste mě hledal?“ zeptal se Ray. „Pojďte, doprovodím vás do vaší kajuty, pane Grante.“

Grant jeho ruku odstrčil a málem při tom upadl. Chytil se zábradlí.

„Nedotýkejte se mě!“ řekl přidušeným, opilým hlasem.

Ray sklonil ruce. „Nedotknu se vás, jestli nechcete,“ řekl. „Ale raději běžte do vaší kajuty, lehněte si a vyspěte se.“ Grant se držel zábradlí. V jeho opuchlém obličeji cukalo.

„Čekal jsem vás dnes ráno na palubě,“ pomalu řekl. „Proč jste nepřišel? To si tak málo ceníte výzvy gentlemana, vy špinavý honáku?“

Prudce sebou trhl a zavrávoral proti zábradlí.

„Nestřílím na děti,“ řekl Ray.

„Děti…?“

„Tak dobře: Nebudu střílet na bratra Kate.“

„Vy zbabělý hajzle…“ pomalu řekl Grant.

Ray zavrtěl hlavou. „Přestaňte se chovat jako malý kluk, Grante.“

„Co jste to říkal, vy špinavý zbabělče?“

Ray mu dal facku a mladík narazil do zábradlí.

„Už nikdy nic takového neříkejte,“ tiše poznamenal. „Vím, jak vám je, chlapče, ale jsou věci, které se nesmějí říkat.“

Grant se pustil zábradlí a přejel si dlaní rty. Byl bledý jako stěna.

„Vy jste mě uhodil?“ řekl. „Vy jste si dovolil mě praštit? Mě?“

Ray si všiml jeho potměšilého pohledu.

„Udělám to ještě jednou, jestli nepřestanete takto vyvádět,“ řekl. „Jsou chudší lidé než vy, Grante. To vám nedává právo takto běsnit.“

Grant se zapotácel a opřel se o dřevěné, vyřezávané zábradlí.

„Kdybyste nebyl tak zbabělý, tak byste tasil,“ zabručel.

Ray mu četl v očích. Teď, když z něj opilost sňala masku, byl jako otevřená kniha.

„Vy chcete padnout v souboji, že?“ pomalu řekl. „Proto tak provokujete, že? Prostě a jednoduše máte strach ze života, který vás čeká, chlapče. Nevíte, jaké to je, když člověk za sebou nemá miliony. Z toho máte strach a proto se chytáte každé příležitosti k přestřelce. Máte strach se zabít, chlapče, má to za vás udělat někdo jiný. Máte strach a chcete utéct. Jenže tu laskavost vám nikdo neudělá. Budete muset žít. Seberte se, Grante. Jestli je ve vás aspoň špetka muže, tak se seberte. Chováte se jako hlupák.“

Grant mlčel. Byl bledý jako stěna a jeho dech byl chraplavý, zatímco svíral zábradlí tak, že mu zbělaly prsty.

„Za to vás odpravím,“ řekl.

Ray viděl, jak si sáhl pod kabát. Chytil ho za zápěstí a otočil jím.

Grant tlumeně vykřikl, skrze alkoholické opojení ucítil bolest a rozevřel prsty.

Krátkohlavňový, malorážní kolt spadl na palubu.

Ray do něj kopl a kolt spadl do vody.

Potom Granta pustil a o krok ustoupil.

Opilec na něj hleděl a začalo mu trhat okolo koutků úst. Vrávoral, potom se posadil na schody a odvrátil hlavu. Ray viděl, že se mu rozechvěla ramena. Byl však tiše.

Nechal ho tam a pomalu kráčel po schodech nahoru. Měl pachuť v ústech.

+ + + + +

„Kate!“

Otevřel dveře své kajuty a strnul. Seděla u stolu, ruce položené v klíně a zdálo se, že hledí na něj.

Zavřel dveře a šel k ní.

„Co tu děláš? Jak ses sem dostala?“

„Přivedl mě sem jeden steward,“ odpověděla. Bylo to, jako by hledala jeho pohled, jako by chtěla zjistit, kde jsou jeho oči, přestože neviděla.

„Chtěla jsem ti vrátit toto.“ Sáhla pod šátek a podala mu svazek dolarů. Byl to ten, který dal paní Grant Earnshawové.

„Co to má být?“ zeptal se nepřirozeně znějícím hlasem.

„Vezmi si ty peníze!“

„Jak ses k nim dostala?“

Ve tváři se jí objevil ruměnec. „Nechci je,“ prohodila. „Prosím, vezmi si je zpátky.“

Mlčky na ni hleděl. Nevzal si ty peníze.

Natáhla levou ruku a sáhla na něj. „Tady, vezmi si je zpět.“

„Nechtěl jsem tě tím urazit, Kate,“ chraplavě řekl. „Věř mi, že…“

„Když je někdo chudý, tak ho nejde urazit,“ odvětila. Opět hledala jeho ruku.

Stáhl ji. „Co to tedy znamená?“

Zarazila se a položila peníze na stůl.

„Kdes vzal tolik peněz?“ tiše se zeptala.

Ray ji chvíli nechápavě pozoroval a potom náhle vycítil, co se stalo. Náhlý panický strach vystřídala nenávist.

„Harrison!“ vyhrkl. „Řekl ti něco, Kate? Nevěř mu. Lže!“

„Pak mi pověz, odkud máš ty peníze,“ odpověděla.

Sevřel pěsti. Zmocnil se ho strach, že by to děvče mohl ztratit. „Já ho oddělám!“ procedil mezi zuby. Otočil se, ale to musela slyšet.

„Prosím tě, zůstaň,“ vyzvala ho.

„Já se vrátím.“

„Ano, vím,“ odvětila. „Jenže pak už tady nebudu. Jestli teď odejdeš z kajuty, tak už tu nebudu a ty mě už nikdy neuvidíš.“

Sevřel pažby koltů. Lomcoval jím hněv, ale zůstal.

„Neměla bys tak mluvit, Kate,“ prohodil. „Víš, že bych za tebou šel všude.“

„Říkáš to tak snadno…“

„Kate, je to tak. Prosím, nevěř Harrisonovi ani slovo. Nevím, co ti řekl, ale dokážu si to představit. Nevěř mu ani slovo. Lže!“

Poslední slova vyhrkl. Měl sevřené pěsti. V té chvíli byl schopen Harrisona zabít, ale věděl, že nesmí kajutu opustit. Jaký by to všechno mělo smysl, kdyby ztratil to děvče? Věděl, že by se pak jeho život stal jedním velkým martýriem.

„Chceš slyšet pravdu? Dobrá, tady je. Mám ty peníze od muže, pro kterého jsem deset let dělal špinavou práci. Ten muž se jmenuje Jason O’Connor. Je to pravda, Kate, byl jsem mimo zákon. Ale teď hledám cestu zpět. Harrison mě pronásleduje, protože si myslí, že jsem byl u přepadení banky v Burlingtonu. Jenže to není pravda! Ty peníze jsem vzal v O’Connorově sejfu. Kate, O’Connor je parchant a nelituju toho, že jsem mu ty peníze vzal. Pronásleduje mě, ale já se s ním vypořádám, to ti přísahám. To on je za tou bankovní loupeží v Burlingtonu. Našel jsem svazek dolarů, které pochází odtud. Harrison hledá ty peníze. Chápeš?“

Mlčela.

„Podívej,“ řekl. „Pocházím z Texasu, z okolí San Antonia. Když skončila občanská válka, Kate, bylo mi osmnáct. Vrátil jsem se do Texasu a svlékl uniformu Konfederace. Vrátil jsem se do země, kterou jsem nenáviděl. Nečekalo mě tam hezké přivítání. Můj otec byl opilec, nenáviděl jsem ho. Brzy po skončení občanské války ho zabili drancující Jižané. Nelitoval jsem ho. Po válce bylo všechno zničené a nebyla tam práce. Odešel jsem na Sever a potkal jsem Jasona O’Connora, který mi dal práci. Bylo mi osmnáct a bylo po válce. Stal se ze mě pistolník a bojoval jsem za O’Connora, dokud jsem nepoznal, že to k ničemu nevede. Zatímco on vydělával stále víc, pro mě byla ta práce čím dál tím nebezpečnější.

Myslím, že v té chvíli se zrodilo i mé rozhodnutí vrátit se do Texasu. Ale musel jsem mít peníze, nechtěl jsem se vrátit bez dolaru do kraje, který jsem opustil chudý. Ne, chtěl jsem mít ten největší ranč u San Antonia. Víš, jak mi přezdívali? Syn opilce. Teď jim ukážu, co dokáže syn opilce. Budu mít ten největší ranč u San Antonia. A všichni ti špinaví grázlové, kteří nade mnou předtím ohrnovali nos, přede mnou budou smekat klobouk. Proto jsem ukradl O’Connorovi čtvrt milionu dolarů. Ale s tou bankovní loupeží nemám nic společného, Kate. Musíš mi věřit. Rozumíš? Musíš…!“

Ucítil tlak jejích rukou a pohlédl na ni.

„Proč marshalovi neřekneš pravdu?“ zeptala se hlasem, který byl tak tichý, že ji téměř neslyšel.

Byl vytržen ze svých vzpomínek. „Nikdy by mi nevěřil,“ poznamenal. „Kdyby našel peníze s čísly z Burlingtonu, tak by mě pověsili. Při tom přepadení byl zastřelen jeden bankovní úředník. Nevíš, jaké to je, když někoho lynčují. Žádný marshal na světě pak takový dav nezastaví.“

Sklonila se k němu a přitiskla svůj obličej k jeho. „Myslíš, že tě miluji jen proto – jen proto, že máš peníze? Cekala bych na tebe. Proč nechceš ty peníze dát Harrisonovi? Když chceš začít nový život, proč ne s penězi, které si vyděláš poctivě?“

Prudce vstal a pustil její ruce. „Ne!“ vyhrkl. „Nikdy! Nechci začínat jako malý kovboj od píky, kromě toho by to bylo nesmyslné. O’Connor nechce jen ty peníze, chce i mou hlavu. Pokořil jsem ho, jeho, největšího muže na Big Muddy. Na to nikdy nezapomene. Pronásledoval by mě, i kdyby měl ty peníze. Ne!“

Chvíli bylo v kajutě naprosté ticho.

„Co chceš dělat?“ zeptal se, aniž by se pohnul.

„Prosím tě, zavolej stewarda,“ řekla. „Chci zpátky do své kajuty.“

„Ale…“

„Prosím!“

„Kate, ty už mi nevěříš?“

Mlčela.

+ + + + +

Našel Harrisona v saloonu.

„Taste,“ řekl.

Harrison se pomalu otočil. Obě ruce měl položené na mosazném pažení barového pultu.

„Proč bych to měl dělat?“ řekl. Nehnul ani brvou.

„Taste!“ vyzval ho Ray pomalu a chraplavě. „Nebo jste příliš zbabělý, Harrisone?“

Harrison zavrtěl hlavou. „Co vás tak rozrušilo?“ zeptal se.

„Lhal jste tomu děvčeti, vy parchante. Nebo to chcete popřít? Dělejte, taste, nebo vás odkrouhnu.“

Harrison opět zavrtěl hlavou.

Ray mu vzal sklenici z ruky a chrstl mu whisky do tváře.

Viděl, jak pomocný marshal sáhl k opasku a napjal se, ale ještě rychlejší než on byl Harrison, který svému zástupci stáhl ruku. Whisky ho pálila v očích a po lících mu tekly slzy. Pouze se však usmál a ani si neutřel obličej.

„Ne, tady nikdo vytahovat revolver nebude,“ řekl. „Proč bych na vás měl střílet, Morrisi? Vaše lhůta ještě neuplynula, ještě nejsme v River Falls.“

„Co všechno musím udělat, abych vás přinutil tasit revolver?“ zeptal se Ray. „Mám vás udeřit do tváře, marshale?“

„Ani to by vám nepomohlo,“ poznamenal Harrison.

+ + + + +

Hamish seděl sám u karetního stolu a vykládal si pasiáns. Klidně vzhlédl, když Ray přistoupil k jeho stolu, a pokynul mu, aby se posadil, načež dál vykládal karty. Přestože byl klidný, zračilo se mu ve tváři a v očích cosi napjatého a číhavého.

„Problémy?“ zeptal se jen.

Ray se chopil jeho sklenice a na ex ji vypil.

„Asi budou,“ řekl lovec lidí. Zvážněl. „Co je s vámi, příteli? Odpravil jste někoho, nebo to chcete udělat?“

Ray se opřel lokty o stůl a skryl si tvář do dlaní. „Jsem unavený,“ řekl mezi prsty. „Jsem z té štvanice unavený, Hamishi.“

„UŽ to nebude trvat dlouho,“ odpověděl Hamish. „Za několik dnů jsme na planině a pak všechno necháme za sebou.“

Ray zvedl hlavu a unaveně na něj pohlédl. „Jo, necháme to za sebou.“

Hamish pomalu položil karty stranou a nalil whisky do sklenice. Potom ji prudce posunul k Rayovi. Pálenka se vylila na karty.

„Co je?“ otázal se. „Nechcete přece vystoupit ze hry, příteli?“

„A kdybych chtěl?“ zeptal se Ray, jemuž neunikl tón Hamishova hlasu.

Hamish měl náhle chladné oči, ze tváře mu zmizel úsměv. „To bych vám neradil, příteli,“ pomalu řekl. „To bych vám neradil.“

Ray na něho vrhl ostrý, zkoumavý pohled.

„Jsme přece ještě stále společníci, ne?“ poznamenal Hamish. „Zachránil jsem vám život…“

„Jo.“

„Mám právo na polovinu peněz, které máte, Morrisi. Na to, prosím, nezapomínejte.“

„A kdybych na to zapomněl?“ zeptal se Ray.

Hamish se opřel o židli a vyhrnuly se mu cípy kabátu. Přátelský výraz mu zmizel ze tváře. Teď v ní byla jen nedůvěra, smrtící nedůvěra! Zahákl se palci za rukávy své květované vesty a prsty měl jen několik coulů od pažby derringeru. Přivřel oči a sevřel rty. Působil číhavě.

„To vás to děvče úplně připravilo o rozum, příteli?“ řekl mírným tónem. „Co od vás chce?“

„Nic,“ řekl Ray. Vzal láhev a chtěl si znovu nalít, jenže Hamish ho chytil za zápěstí.

„Varuju vás, příteli!“ řekl. „Takové vtipy nemám rád.“

Ray se mu prudce vytrhl a nalil si sklenici. „Své peníze dostanete,“ řekl. „Nemusíte se o ně bát.“

Hamish se usmál, ale byl to ledový úsměv. Vzal si zbylé karty a začal je třídit. „Ať se stane cokoli, jsme společníci?“

„Ať už se stane cokoli, své peníze dostanete,“ řekl Ray.

„To je dobře,“ prohodil lovec lidí. „Nezapomeňte na svá slova, příteli. Nezachránil jsem vám život zbytečně.“

Ray se cítil znechuceně. „Já nezapomínám,“ řekl. „Já nikdy na nic nezapomínám. Ale nevyhrožujte mi, Hamishi. Nemám rád vyhrožování.“

+ + + + +

Zahloubán do svých myšlenek se vracel do kajuty. Věděl, že Kate už tam nebude. Měl nyní na vybranou mezi ní a penězi. Co by získal, kdyby se vzdal peněz a poslal Harrisona po O’Connorově stopě? Čekala by na něj Kate, dokud by neměl dost peněz na to, aby mohl začít od znovu? A… kolik času by mu trvalo, než by si vydělal nejméně sto tisíc dolarů?

Ve chvíli, kdy otevřel dveře své kajuty, třeskl výstřel. Skoro ani neměl čas tam nahlédnout, viděl tam jenom stín a v následujícím okamžiku se ozvala rána. Kulka mu proletěla kolem hlavy tak těsně, že mu to připadalo, jako by ho škrábla. Uskočil a přitiskl se ke stěně. Už však další výstřel nepadl.

Jak dlouho to bude trvat, než přijdou první lidé přilákaní výstřelem? A kdo bude první? Harrison!

Přikrčil se a vrhl se do kajuty. Ještě než dopadl na podlahu, tasil kolt. Ozvalo se cvaknutí kohoutku. Viděl nad sebou stín a pak narazil do nohou toho muže. Ten se skácel na něj a Ray na chvíli hleděl do hlavně koltu. Prudce udeřil pažbou koltu do ruky, která ho držela.

Spatřil bledý obličej a ústa otevřená k výkřiku.

„Grante!“ vyhrkl.

Odstrčil ho od sebe a vyskočil na nohy.

Grant seděl u stolu a zatímco hleděl na Raye, hmatal kolem sebe, revolver však nenalezl.

Ray Morris ho chytil za límec a zvedl ho na nohy.

Grant si kryl obličej pažemi. „Nebijte mě!“ zaječel. „Prosím…“

Ray ho posadil do křesla, zavřel dveře a otočil se.

Grant seděl v křesle a pravé zápěstí si mnul levou rukou. Jeho tvář byla zkřivená bolestí.

„Proč jste mě chtěl zastřelit?“ vyhrkl Ray. „Dělejte, odpovězte!“

„Já… já…“

Ray ho chytil za vlasy a zaklonil mu hlavu tak, že mu Grant musel hledět do očí. „Bude to?“

„Chtěl jsem… ty peníze,“ koktal Grant. „Pusťte mě! Proboha, pusťte mě!“ Zvenčí se ozvaly kroky, které se zastavily přede dveřmi, načež na ně někdo zabouchal.

Ray strčil kolt mladíka pod postel a šel ke dveřím.

„To jsem si mohl myslet,“ řekl. „Co tu chcete, Harrisone?“

Harrison mu pohlédl přes rameno. „Slyšel jsem výstřel…“ řekl a neznatelně zaváhal.

„Při čištění mi vystřelil kolt,“ odpověděl Ray. „Navštívil mě pan Grant. Ještě něco?“ Harrison ho lehkým pohybem odstrčil a vešel dovnitř.

Grant vstal a šel ke dveřím, přičemž se vyhnul marshalovi. „Musím teď jít,“ řekl.

Než ho Ray mohl zastavit, byl venku. Zavřel za sebou.

Harrison se tam rozhlédl, přistoupil k posteli, zvedl prostěradlo a vytáhl Grantův kolt.

„To vždy čistíte kolty pod postelí, Morrisi?“ zeptal se. „Není to trošku složité?“

Ray si vzal zbraň a hodil ji na stůl. „I kdybych své kolty čistil v kamnech, tak co je vám do toho?“

„To je přece Grantova zbraň, ne?“ poznamenal marshal. „Vy máte oba kolty v pouzdrech.“

„No a?“ zeptal se Ray.

„Proč na vás střílel?“

Ray si sundal stetson a hodil ho na postel. „Jestli to chcete vědět,“ řekl, „tak vám to povím. Je to kvůli jeho sestře.“

„Nebo… kvůli penězům,“ podotkl Harrison.

„Jakým penězům? Už jsem vám víc než jednou řekl, že žádné nemám. Proč mě nenecháte na pokoji, Harrisone? Krucinál!“

„Nenechám vás na pokoji,“ odpověděl Harrison a opřel se o stěnu, která byla cítit olejovou barvou, jež se ve vedru loupala. „Jste jediná stopa, kterou mám. Řekněte mi jedno jméno.“

„Jaké jméno?“

Harrison syčivě vydechl. „Možná jméno Jasona O’Connora,“ pomalu řekl, přičemž položil důraz na každé slovo.

„Kdo to je?“ řekl Ray přes rameno.

„Nechcete přestat s tím divadlem, Morrisi?“

Ray mlčky pokrčil rameny a zapálil si doutník.

Marshal se posadil na postel, opřel se o stěnu a zamyšleně pohlédl na špičky svých bot. „Big Muddy je revír jediného muže,“ poznamenal. „Jasona O’Connora. Tady se nestane nic, v čem by neměl prsty, to všichni víme. Obzvlášť vy, který jste pro něj jezdil. Ale jednou musí kosa narazit na kámen. Dosud se nám nepovedlo ho zneškodnit, protože je příliš opatrný, příliš prohnaný. Jenže tentokrát zašel příliš daleko. Udělal chybu, když mi dal tip, že možná vy…“ Odmlčel se a přidušeně dodal: „Lidé mají z O’Connora strach, protože je brutální a nelítostný. Neodváží se ho udat. Ale vy, Morrisi, nemáte takový strach jako většina. Jestli něco víte, tak mi to povězte! Mohli bychom Jasona O’Connora vyřídit jednou provždy. Samozřejmě při tom ztratíte ty peníze, ať už jsou odkudkoli. Přesto vás prosím: Pomozte mně a sobě!“

Ray se otočil a nerozhodně na něj pohlédl. Hlavou se mu honily myšlenky. Chvíli byl v pokušení dát Harrisonovi, co chtěl, ale potom si pomyslel: znovu začínat? Znovu být na mizině? Ne!

„Nemohu vám pomoci,“ řekl tvrdým hlasem.

Harrison zavrtěl hlavou. Náhle měl ve tváři unavený výraz.

„Zítra v poledne připlujeme do River Falls,“ prohodil.

„Vím. A co?“

„Až River Queen připluje, bude mít městský marshal parník ve své kompetenci.“

„A?“

„Přijde na loď, v mém doprovodu.“

„A?“ Ray přivřel oči.

„Bude něco hledat.“

„Hodně štěstí.“

Harrison šel ke dveřím a ještě jednou se zastavil.

,,O’Connor je stvůra,“ řekl, jako by mluvil ke dveřím. „Musíme mu ukázat, zač je toho loket.“ Pak se ohlédl přes rameno a dodal: „Nabízím vám šanci. I mně kdysi nabídli šanci, Morrisi. Tehdy jsem se jí chopil, protože jsem věděl, že to je má poslední šance, a nikdy jsem toho nelitoval. Každý potřebuje šanci. Přemýšlejte o tom. Máte ještě dvacet čtyři hodin.“

Ray cítil, že čeká na jeho odpověď, ale nechal ho odejít a nic neprohodil.

Hodně lidí muselo kvůli těm penězům zemřít. Jenže peníze nesmrdí.

A přesto: Stojí za to Kate?

Potěžkal oba kolty a otočil je kolem ukazováčků.

Náhle se mu zdálo, že má těžké ruce.

Kate, pomyslel si. Nechci tě ztratit, ale jak po mně můžeš chtít, abych se vzdal všeho, kvůli čemu jsem riskoval život?

+ + + + +

Byla půlnoc, když Hamish vešel do herny River Queen. Zůstal stát u dveří a pohlédl ke stolu, u kterého se hrál poker. Byl tam i Ray Morris a další tři muži, kteří si všichni svlékli saka a hráli v košilích. Kolem stolu se shromáždili lidé, kteří napjatě přihlíželi hře.

Hamish se prodral davem a postavil se tak, že Ray na něj mohl vidět. Na stole leželo mnoho bankovek a zlatých mincí, většinu z nich vyhrál Morris. Vedle sklenice a měděného popelníku, ve kterém ležel doutník, byly bankovky a mince, jež byly naskládané v malých hromádkách. Tři další muži byli nervózní a Hamish viděl, jak se jim třásly ruce, když vyložili karty.

„Kolik jste vyhrál?“ tiše se zeptal Hamish, který se sklonil k Rayovi.

„Osmdesát tisíc!“ povzdechl si Ray a dolil si sklenici.

„Tak s tím skončete,“ sykl Hamish. „Využil jste své štěstí. Přestaňte, než začnete prohrávat.“

Ray se napil whisky, načež si rukávem košile utřel obličej.

„Přestaňte!“ naléhal Hamish.

Ray Morris jenom mlčky zavrtěl hlavou.

„Zvyšuju o 200,“ řekl jeden z mužů.

Ray posunul dalších dvě sta dolarů v bankovkách doprostřed stolu. Ostatní dorovnali.

Mezi diváky to jen zašumělo. „Dalších pět set!“ Teď už dva hráči vystoupili.

„Dorovnáte?“ zeptal se muž, který zvýšil sázky, a číhavě pohlédl na Raye Morrise. Na čele se mu leskl pot. V očích měl horečnatý výraz. Sklonil se nad stůl.

Ray mlčky vzal pět stodolarových bankovek a hodil je do banku.

Muž naproti klesl na židli.

„To je přece šílené,“ řekl. „Mě nemůžete porazit. Je to jen bluf!“

Ray krátce pohlédl na karty, které ležely hřbetem nahoru před ním.

„Chcete to zvýšit?“ tiše se zeptal. „Kolik ještě máte, pane?“

Hráči cukalo ve tváři, jak byl neklidný.

Náhle se zhluboka nadechl.

„Ne!“ řekl. „Ne. Dál ne. Vystupuji!.“

Ray si vzal peníze a chvíli nedával pozor. Hráč natáhl ruku a otočil jeho karty.

Ray mu je vytrhl z ruky a hodil je na stůl.

Byly to dva kluci, jedna čtverka, jedna sedmička a jedna devítka.

Muž pomalu vzhlédl. „Blufoval jste,“ pomalu řekl a každé slovo mu dělalo problémy. „Já jsem měl tři krále a eso.“

Ray položil pravou ruku pod stůl na pažbu koltu. Napjatě pohlédl na hráče a poznamenal: „Dotkl jste se mých karet. To je tu obvyklé?“

Muž si s chvějící se rukou utřel hedvábným kapesníkem pot z čela. „Mám ještě deset tisíc,“ řekl. „Sázím je na jednu kartu.“

„Ne,“ prohodil Ray.

„Prosím…!“ Muž vytáhl svazek bankovek a postrčil je doprostřed stolu.

Ray zavrtěl hlavou. „Proč se chcete učinit nešťastným? Co budete dělat, když zase vyhraju? Vpálíte si kulku do hlavy?“

„To nechte na mě,“ zavrčel ten muž. „Dělejte! Nebo mi nechcete poskytnout revanš?“

„Ne.“

Hráč se potil. „To nepřipustím,“ řekl. „Buďto mi poskytnete revanš, nebo…“

Ray viděl zlost v jeho očích, které skoro nebyly vidět za těžkými víčky. Cítil, že to myslí vážně a že je schopen něčeho, co by za jiných okolností nikdy neudělal. Neměl s ním slitování. Nikdy neměl slitování s hráči, ale teď nechtěl přestřelku.

„Tak dobrá,“ řekl. „Hrajme novými kartami, ať nikdo není ve výhodě.“

Vzal nový balíček, roztrhl ho a podal karty jednomu z obou dalších mužů.

„Míchejte!“ řekl. „A dejte každému jednu kartu.“

„Ne, vytáhněte si je sami,“ řekl hráč. „Každý si vytáhne svou kartu sám. Nemusíme míchat.“

Ray ho sledoval, jak si chvějící se rukou vytáhl kartu.

Věděl, že ten muž je vyřízený. Pokud by teď prohrál, zbývalo by mu jen vpálit si kulku do hlavy.

Vzal si kartu, pohlédl na ni a položil ji na stůl, hřbetem nahoru.

„Nu?“ řekl. „Jakou kartu máte?“

Muž otočil svou kartu. Srdcový král!

Křečovitě se usmál. „A vy?“ zeptal se.

„Vyhrál jste,“ řekl Ray Morris. „Já mám jen sedmičku.“

Muž ještě víc zkřivil svůj obličej. „Já jsem vyhrál?“ řekl nevěřícně.

„To není pravda,“ poznamenal kdosi.

Ray vzhlédl a spatřil Hamishe. „Držte se zpátky, Hamishi,“ přidušeně řekl. „Nemíchejte se do toho.“

„To není pravda,“ řekl znovu Hamish. Bleskově natáhl ruku a otočil Rayovu kartu.

„Kárové eso!“ řekl.

Muž na druhé straně stolu prudce vstal, chopil se svého saka a šel ven.

Panovalo ticho, naprosté ticho.

Ray dopil svou whisky a vstal.

Svlékl si kabát, pak si vzal stetson a dal do něj peníze, které vyhrál. Dohromady to bylo třiadevadesát tisíc dolarů. Nevzpomínal si, že by někdy viděl tolik peněz v banku, ale byl příliš unavený na to, aby při tom cítil nějaké vzrušení. Takřka mechanicky je cpal do stetsonu a to, co zůstalo, strčil do vnitřní kapsy svého saka, načež se otočil a prošel mezi lidmi, kteří se před ním rozestoupili. Hamish se vydal za ním a venku ho dostihl.

„Jděte mi z cesty!“ řekl Ray a odstrčil ho.

Hamish ho chytil za rameno. Držel ho pevně. „Ne tak zhurta,“ poznamenal. „Hledal jsem vás, abych vám něco řekl. River Queen tentokrát připluje do River Falls o osm hodin dříve. Získali jsme spoustu času při závodu s Kingem Georgem II. Za dvě hodiny dorazíme do River Falls. Buďte připraven! Musíme zmizet hned, jak loď zakotví. A poslouchejte: nehrajte si na poctivce, když jde o peníze, ano? Víte, že jsme se domluvili, že polovina těch peněz, se kterými jste se dostal na palubu River Queen, bude moje.“

„Ty peníze nejsou pro vás,“ řekl Ray. „A teď mě pusťte, Hamishi.“

+ + + + +

Zůstal stát před dveřmi kajuty a tiše a nerozhodně zaklepal. Potom důrazněji. Musel chvíli počkat, než se za okénkem rozsvítilo. Potom se zevnitř ozvaly kroky a kdosi vytáhl závoru a otevřel. Spatřil tvář paní Grant Earnshawové. Držela v ruce petrolejovou lampu, která mu svítila do obličeje.

„Tak pozdě, pane Morrisi?“

„Chtěl jsem mluvit s Kate,“ řekl. „Smím dovnitř?“

Mlčky ustoupila a pustila ho dovnitř.

Zůstal stát za dveřmi, dokud nezavřela, načež šel ke stolu a položil na ně peníze.

Viděl, jak váhá.

„Získal jsem je poctivě,“ řekl. „Není to celých sto tisíc. Doufám, že to stačí. Jsou to poctivé peníze.“

„Kate spí,“ tiše prohodila. „Nevím, jestli…“

„Musím s ní mluvit,“ skočil jí do řeči. „Prosím, probuďte ji.“

„Spí tam,“ řekla a ukázala na dveře.

Ray nechal svůj stetson ležet na stole a šel ke dveřím. Otevřel je a šel dovnitř.

Na stěně visela lampa, která byla rozsvícená. Děvče leželo na posteli, přikrývku mělo vytaženou až po hruď a ve světle lampy vypadal její obličej jako obličej anděla. Tmavé vlasy kontrastovaly na světlém polštáři, měla pootevřená ústa.

Zůstal stát u postele a hleděl na ni. Potom se sklonil a lehce ji políbil na ústa.

Jen se neprobuď, má milá, řekl v duchu. Budu tě mít ve vzpomínkách takovou, jaká jsi teď.

Pohnula se ve spánku a cosi zamumlala.

Jenom se neprobouzej, pomyslel si. Spi! Spi!

Sevřelo se mu hrdlo a náhle měl pocit sžíravé prázdnoty.

Prudce se otočil a šel pryč. Tiše zavřel. „Spí,“ řekl chraplavým hlasem, který téměř nepoznával.

V šedivých vlasech staré ženy se odráželo světlo. Kolem ramen měla vlňák, jako by jí byla zima. „Vy jste ji neprobudil?“ tiše se otázala.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Madam, chci, abyste jí něco řekla: Poznal jsem, že měla pravdu. Prosím, vyřiďte jí to, prosím! Řekněte jí, že tyto peníze si může vzít. Jsou to poctivé peníze. Až parník připluje do River Falls, vystoupím. A vezmu si ty druhé… peníze. Učiním konec s životem, který jsem zatím vedl. A řeknete jí, prosím, i toto? Madam, miluji Kate. Budu na ni čekat, dokud se nevrátí. U San Antonia na ni čeká domov.“

„Co jí mám říct, až se probudí?“

„Řekněte jí, že na ni budu čekat. I v Texasu rostou růže.“

„Pane Morrisi…“

Byl už ale pryč.

+ + + + +

Ve tři hodiny v noci spatřili světla River Falls. Byla klidná noc, obloha byla poseta hvězdami. Světla u mola vypadala jako hvězdy, jen byla větší a silnější a jejich svit byl klidnější.

Ray stál u zábradlí a hleděl na ně. River Queen zpomalovala a potom se nechala nést řekou směrem k molu, na kterém stálo mnoho lidí. Z lodi na břeh vyhodili lana, která tam čekající chytili a přivázali. Ray hleděl na domy osady. Všude se svítilo, bylo tam rušno. Ten obrázek mu připomínal nábřeží v St. Louis, po kterém jel pronásledován O’Connorovými jezdci. Tady však všechno bylo mírumilovné. Posádka a lidé na molu žertovali.

Konečná, pomyslel si.

Z temnoty se vynořila jedna postava a přišla k němu, když byla na molo vysunuta lávka a první lidé šli na břeh.

„River Falls,“ ozval se čísi hlas. „Vaše lhůta za chvíli skončí, Morrisi.“

Ray se neobrátil.

Harrison se postavil mezi něj a zábradlí.

„Parník tu bude kotvit dvě hodiny,“ poznamenal. „Nabere dřevo a vodu. Vidíte toho malého, tělnatého muže dole na molu? To je Jefferson Bailey, městský marshal River Falls. Vždycky je na molu, když sem připluje loď. Hledá zločince mezi těmi, kdo tu chtějí vystoupit. Hráče, pistolníky a jim podobné pošle zpátky na palubu. Bailey je obávaný muž.“

Ray na to nic neřekl.

„Mohu vám dát ještě hodinu,“ řekl Harrison. „Vidíte ten saloon tam dole? Ano? Dobrá! Budu tam na vás hodinu čekat, Morrisi. Je mi to líto, ale víc času vám dát nemohu. Jestli mi budete chtít něco říct, najdete mě tam.“

Takřka neslyšně zmizel v temnotě. Hluk na molu přehlušil jeho kroky.

Ray hleděl na dav, který se pomalu začínal rozcházet.

Po chvíli spatřil Harrisona s jeho pomocným marshalem. Bavili se několik minut s Baileym, ale nic nesvědčilo o tom, že mluvili o jejich záležitosti, protože nikdo z nich nepohlédl k lodi. Bailey zřejmě řekl nějaký vtip, protože všichni tři se rozesmáli a pak šli k saloonu. Městský marshal z River Falls kráčel mezi Harrisonem a jeho zástupcem. Ray se rozhlížel po davu na molu, ale neviděl žádnou známou tvář. Znal skoro všechny muže, kteří pracovali pro 0? Connora, ale nikoho z nich tam neviděl.

Šel do své kajuty, zavřel dveře a uvolnil prkno, za kterým byly peníze. Vytáhl je, dal je na stůl, pak vzal zpod postele prázdné sedlové brašny, otevřel je a nacpal do nich peníze.

+ + + + +

Do dveří saloonu na palubě Queen River vešel Hamish. Rozhlížel se.

Jeden z barmanů se sklonil k výčepnímu pultu. „Přejete si něco?“ zeptal se.

„Hledám muže, který tu před hodinou nebo dvěma vyhrál spoustu peněz v pokeru,“ řekl Hamish ostrým hlasem.

„Ten tu není,“ odpověděl Barman. „Ale viděl jsem ho stát s marshalem Harrisonem u zábradlí, když…“

Hamish už dál neposlouchal a šel ven. Přede dveřmi chvíli stál. Syčivě se nadechl. Takže Harrison! Bezděky sáhl pod kabát na derringer.

+ + + + +

Ray potkal Granta, když šel po lávce na břeh.

Grant se snažil mu vyhnout, ale Ray se mu postavil do cesty. Sedlové brašny si hodil přes levé rameno.

„Grante,“ řekl. „Ty peníze, které jsem dal vaší matce, jsou určeny pro Kate a pro nikoho jiného. Grante, jestli z nich vezmete byť jenom cent, tak si mě nepřejte. Chci zapomenout na to, co se stalo, ale těch peněz se nedotýkejte, jinak je s vámi konec.“

Grant se opřel o stěnu a zaklonil hlavu, jak to jen šlo. Ve tváři se mu zračil strach. „Nedotknu se jich,“ řekl. „Dávám vám své slovo.“

Ray o jeden krok ustoupil a pustil ho. „Zatím jste byl jen frajírek, teď máte šanci stát se mužem,“ řekl.

Grant na to nic neřekl. Ještě pořád stál u stěny a měl obličej zkřivený strachem. Potom přikývl.

Náhle Ray uviděl, jak mu Grant Earnshaw pohlédl přes rameno.

Otočil se a pohnul rukou ke koltu.

Po schůdcích tam z horní paluby kráčel jeden muž.

„Kampak, Morrisi?“ ozval se jeho hlas.

Ray cítil na palci svůj kolt a přejel po jeho spoušti. „Jdu na břeh,“ poznamenal.

„Ale snad ne se sedlovými brašnami?“

„Se sedlovými brašnami,“ prohodil a položil důraz na každé slovo. „Vím, že jsem vám zavázán, a splatím ten dluh, jakmile budu moct a…“

Hamish trhl pravou rukou. V té tmě Ray neviděl, co s ní dělá.

„Pokud tomu dobře rozumím,“ řekl Hamish, „pokud tomu dobře rozumím, tak jsou vám ty peníze lhostejné?“

„Dám je Harrisonovi.“

„To neuděláte. Jestli ty peníze nechcete, prosím, to je vaše věc. Ale i já na ně mám nárok. Jestli je nechcete, patří mně.“

Morris pomalu zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl klidným hlasem. „A dejte ruku z koltu, Hamishi.“

Slyšel, jak se lovec lidí nadechl, načež řekl: „Nesnáším zrádce, příteli. Nezapomeňte na naši dohodu.“ A pak, ostřeji dodal: „Dejte sem ty peníze!“

„Nemůžu vám je dát,“ řekl Ray. „A ani vám je nedám.“

„Morrisi!“ sykl Hamish. „Nenuťte mě udělat něco, co udělat nechci. Jsem s koltem rychlejší než vy. Varuji vás, příteli. Dejte mi ty peníze!“

„Zachránil jste mi život,“ odpověděl Ray. „Na to nezapomenu…“

„Peníze!“ zavrčel Hamish. „Kvůli těm penězům jsem zabíjel. Ty peníze!“

„Odnesu je na břeh,“ řekl Ray. „Tak či onak. Pusťte mě, Hamishi!“

„Ne.“

„Hamishi…“

„Ne!“

Lomcoval jím hněv.

„Já vám ty peníze nemůžu dát…“

„No dobrá, tak si je vezmu.“.

„Nedělejte to,“ varoval ho Ray. „Nepokoušejte se mi postavit do cesty.“

„Pak mi ty peníze dejte!“

„Ne.“

„Potom…“

Třeskly dva výstřely.

Ray zachytil takřka nepostřehnutelný pohyb Hamishova pravého ramene.

Záblesky se spojily do jediného plamene a Ray byl na chvíli oslepen.

Hamish udělal dva vrávoravé kroky a chytil se zábradlí schodů. „Můj Bože,“ řekl.

Ray ho nespouštěl z očí. Byl stále připraven střílet, jelikož Hamish ještě držel v ruce derringer. Přikrčen stál u schodů a měl poněkud skloněnou hlavu. Vtom pustil derringer, podlomily se mu nohy, posadil se na schody a chytil se za hruď.

Ray vrátil kolt do pouzdra a pomalu přišel k němu.

Hamish se opíral o zábradlí schodů a se strhanou tváří sténal.

Ray si klekl k němu a pohlédl mu do tváře. Viděl, že to s ním jde z kopce.

„Nechtěl jsem, abyste mě k tomu přinutil, Hamishi,“ poznamenal. „Proč jste to udělal?“

Hamish se zkroutil. „Zatraceně… to… bolí! „vyhrkl. „Teď jsem… to koupil!“

Zvedl hlavu a Ray pohlédl do bolestí zkřiveného obličeje.

„Nikdo… neunikne,“ zasténal Hamish. „My všichni… příteli, kdo žijeme z koltu… na konci nás čeká kulka.“

Ray na to neodpověděl.

Čekal na to, až Hamish ještě něco řekne, ale ten už nic neřekl.

Ray se mu dotkl ramene a Hamish se svalil na schody.

Byl mrtev!

Ray vstal a chvíli hleděl na postavu na schodech, načež si rozepnul přezku zbraňového opasku, vytáhl jej a chvíli jej držel v ruce. Potom přišel k zábradlí a hodil jej i se zbraněmi do vody. Po revolverovém opasku s kolty zůstaly jen kruhy na hladině.

Ray se otočil a prodral se mezi lidmi, kteří se tam shromáždili. Nikdo z nich ho nechtěl zastavit.

Světla River Falls svítila v temnotě. Pomalu sešel po lávce na břeh. Sedlové brašny nesl přes rameno.

+ + + + +

Marshal Sidney Harrison vytáhl z kapsy vesty hodinky, otevřel je a pohlédl na ciferník.

„Myslíte, že přijde?“ napjatě se zeptal Bailey.

„Má ještě čtvrt hodiny,“ tiše řekl Harrison. Zaklapl hodinky a dal si je do kapsy.

„A když se pokusí s těmi penězi utéct?“ zeptal se Bailey. Rychle pohlédl na Harrisonova zástupce, který stál u dveří a hleděl přes jejich křídla na parník. „Musíme získat ty peníze,“ dodal takřka chraplavě. „Harrisone, proč si pro ně nejdeme?“

Harrison zavrtěl hlavou. „Ne,“ prohodil. „Ne! Slíbil jsem mu šanci a tu dostane. Budeme čekat do poslední vteřiny.“

„A… když unikne?“

Harrison znovu zavrtěl hlavou. „Neunikne,“ poznamenal. „Ztratil by něco, co je pro něj cennější než ty peníze. Ne, Bailey, musí dostat svou šanci.“

„Jste blázen, Harrisone,“ zavrčel Bailey. „Vsadím se s vámi, o co chcete, že ten chlápek zmizí. Nikdy nepřijde.“

„Marshale!“ skočil mu do řeči zástupce. „Jde sem!“

+ + + + +

Ray Morris chvíli váhal, když stál na hladkých kamenech nábřeží. Věděl, že teď už se nemůže vrátit. Učinil rozhodnutí a to bylo nezvratné. Sedlové brašny měl na rameni. Bez obvyklého zbraňového opasku se cítil jako nahý.

Pomalu kráčel po nábřeží k ulici. Když se vydal po ní, uviděl, že dveře saloonu se otevřely a ven vyšli tři muži. Zůstali na verandě a pohlédli na něj. Kráčel ztěžka.

Dával svůj život všanc a teď, když už byl s penězi téměř v bezpečí, ho něco, co bylo silnější než on, přinutilo s tím skončit.

Utekl ze St. Louis a byl rozhodnut odjet na Západ. Pak však potkal to děvče a nic nebylo jako dřív. Nevěděl, co se s ním stalo.

Pomalu šel po Main Street…

Na jedné straně ulice se rozjel vůz, který jel pomalu za ním.

Ray cítil, jak po něm svými pařáty sahá prázdnota, když viděl, jak Harrison sešel na schody verandy.

Teď už se nemohl obrátit.

Kočár za ním zrychloval…

Jakou šanci mu dá?

Harrison strnule stál na schodech. Jeho marshalská hvězda se blyštěla.

„Vyhráls, Harrisone,“ zamumlal Ray, spíš však mluvil sám k sobě.

A v té chvíli přijel kočár k němu.

Skoro neměl čas se otočit.

Dveře kočáru se náhle otevřely, zaduněly dva výstřely a kočí práskl bičem, načež se vůz s otevřenými dveřmi vydal velkou rychlostí pryč. Ječící lidé uskakovali.

Ray ležel v prachu ulice, se sedlovými brašnami pod sebou.

Harrison a jeho zástupce se prodrali davem, který se tam shromáždil.

Harrison se sklonil a obrátil Raye na záda.

Jeho obličej bylo to poslední, co Ray viděl. Zemřel téměř hned, aniž by řekl jediné slovo.

+ + + + +

O rok později dorazil na poštovní stanici v San Antoniu zapečetěný dopis. Jelikož nikdo neznal příjemce, otevřel ho městský marshal. Obsahoval list, který byl hustě popsán.

„Dopis z Evropy,“ řekl marshal a pokrčil rameny. Nebyl si jist, co má dělat.

„Co v něm je?“ otázal se pošťák, který mu hleděl přes rameno.

„Je adresován muži jménem Ray Morris,“ poznamenal marshal a dal obálku na stůl. Četl:

Londýn, 10. 9.1887

Můj milovaný Rayi!

Konečně ti mohu napsat. Lékaři mi to ještě nedávno zakazovali, abych příliš nenamáhala oči.

Opět vidím! Přála jsem si, aby to první, co uvidím, byl tvůj obličej. To první, co jsem spatřila, byla růže…