John Kirby

Colorado western 161. Prokletá země

Velký hnědý hřebec pomalu kráčel po sotva viditelných stopách. Vítr se obrátil a foukal ze západu. Hnal před sebou oblaka prachu, který se usazoval na té nekonečné stopě. Jezdec se vydal po stopách již dávno a přijel po nich až sem. Měl stetson posunutý do čela a šátek vytažený přes obličej. Kůň kráčel se skloněnou hlavou.

A právě v té chvíli jezdec v dáli spatřil přes větrem zvířený prach, který se vznášel nad prérií, černý bod.

Lee Harris se zhroutil.

Sto yardů za ním ležela jeho kůží potažená láhev, kterou odhodil, když vypil poslední kapky vody.

Ležel na břiše a prsty měl zaryty v horkém písku, nehýbal se, byl v bezvědomí a pokryt pískem.

Padl na něho stín jezdce, ale toho si nevšiml. Kůň zafrkal, ale on to neslyšel.

Jezdec položil obě ruce na hladkou kůži svého sedla McClellan s vysokou rozsochou, předklonil se a viděl, že muž ležící v písku ještě žije. Slabě se třásl.

Jezdec přehoupl nohu přes hrušku sedla a toporně a poněkud neohrabaně slezl ze sedla. Potom takřka minutu stál a hleděl na nehybného muže. Pak se sklonil a převalil ho na záda.

Pohlédl do pohublé, opálené a zarostlé tváře. Chvěla se mu víčka, rty měl vyschlé a opuchlé.

Jezdec mu strčil ruku pod košili a vytáhl malý kovový odznak, který měl na řetízku. Utrhl jej a potěžkal ho v ruce.

Lee Harris zasténal a pohnul se.

„Vodu…“ chraplavě zašeptal. „Vodu!“

Jezdec pohlédl do propadlé tváře a váhal, těkal pohledem ke kovovému odznaku a zpátky.

Pak si dal odznak do kapsy kalhot, vstal a sundal z hrušky sedla láhev s vodou.

+ + + + +

Byl večer.

Lee Harris se probudil ze zlého snu a otevřel oči. Chvíli nevěděl, kde je. Dělaly se mu mžitky před očima. Zasténal a promnul si oči, načež je znovu otevřel a přivřel je. Pomalu se mu začal rozjasňovat pohled. Nad sebou viděl večerní oblohu, po níž pluly mraky vycházející z jednoho místa za horizontem.

Už nebylo horko. Vítr, který vanul ze stejného místa jako mraky, byl svěží a ochladil vzduch.

Lee Harris se posadil.

Nalevo a napravo od něj se táhly svahy porostlé křovím. Mihotající se stíny za keři však byly způsobeny ohněm, jenž plápolal necelých deset yardů od něj na dně údolí. Linula se odsud vůně spálených kaktusů.

Kousek stranou, u opačného svahu, stál neosedlaný kůň a okusoval větve keře. Vedle ohně leželo sedlo a srolovaná deka a na kraji ohniště stála plechová konvice.

Lee Harris se posadil a sáhl si na čelo. Ucítil zaschlou ránu, která se mu táhla ze středu čela téměř až ke spánku.

Oheň zapraskal, když chytil další, ještě čerstvý kus kaktusu.

Vítr s sebou přinášel vůni kávy.

Lee Harris pootočil hlavu doprava a spatřil křoviska.

„Haló!“ řekl.

V křoví se něco pohnulo.

Lee Harris přivřel oči, ale v tom stínu nedokázal nic rozeznat.

„Haló,“ opakoval. „Kdo je tam?“

Nikdo mu neodpověděl.

„Haló,“ řekl ještě jednou a vstal.

Ve stínu hustého keře se ozval nějaký zvuk. Okamžitě strnul.

Ten zvuk znal. Byl to tvrdý, kovový zvuk, jaký vznikne, když se natáhne kohoutek pušky.

„Nestřílejte,“ řekl.

V keři se něco pohnulo; viděl, že tam někdo vstal. Zatím seděl na zemi.

Ten muž pomalu přišel blíž.

„Dobrý den,“ řekl Lee Harris a mávl rukou.

Muž na to nic neřekl.

„Vy jste mě sem přivezl?“

Mlčení.

„Nerozumíte mi?“

Žádná odpověď.

Muž přišel až na dvacet yardů a zastavil se. Náhlý poryv větru rozf oukal plameny a Lee Harris na chvilku viděl modrou látku a lesknoucí se přezku opasku uniformy. Zatajil se mu dech.

„Vy jste voják?“ zeptal se.

Muž přišel k němu. Byl téměř o hlavu vyšší než Lee Harris, široký v ramenou a sharpska, kterou držel v pravé ruce jako revolver, vypadala v jeho pracce jako hračka. Měl světlý stetson s bílou šňůrou a odznakem kavalerie. Široce se rozkročil a namířil Lee Harrisovi do tváře.

Lee Harris postupoval pohledem po lesknoucí se hlavni a zastavil se na ruce, která držela pažbu. Cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Voják udělal další krok k němu. Jeho obličej byl černý; měl široký nos a tlusté rty. Ve svitu plamenů se jeho oči bělaly. Černoch! A na rukávech měl odznak prvního seržanta.

Lee Harris se pokoušel uklidnit.

Usmál se a poznamenal: „Klidně dejte tu pušku dolů, seržante.“

Hlaveň však na něho mířila dál.

„Zachránil jste mě! Kde jste mě našel?“

Černý seržant zvedl ruku a ukázal palcem přes rameno. Stále mlčel.

Lee Harris se pokoušel číst v jeho očích. „Děkuji,“ řekl. „Jsem obchodník. Indiáni…“

Viděl, jak muž přivřel oči, a odmlčel se.

Seržant si levou rukou sáhl do kapsy a cosi vytáhl. Mávl rukou a něco blýskavého dopadlo před Lee Harrise do písku.

Lee Harris na to pohlédl a strnul. Nemusel se shýbat, aby viděl, co to je. Sáhl si na krk a zajel si pod košili. Potom opět ruku vytáhl a ve tváři se mu objevil ztrhaný úsměv. Pokrčil rameny.

„Zvedni to!“ řekl seržant a ukázal hlavní na kovový odznak. „Zvedni to, rebele!“

Lee Harris se sklonil a zvedl odznak.

„A teď to hoď sem!“

Lee Harris viděl, jak si černoch odznak vzal.

„Jsi poručík Harris, rebele! Jsi z Austinu a patříš k třetímu regimentu texaských jezdců.“

Lee Harris si náhle uvědomil, že je v civilním oblečení.

„Ano,“ řekl.

„Byl jsi při přepadení transportu, Harrisi.“

„Jakého transportu?“ řekl Harris a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně.

„To víš velmi dobře, Harrisi,“ řekl černoch. „Toho transportu, který byl přepaden deset mil odtud.“

Lee Harris na něj pohlédl přivřenýma očima. „No a co?“

Černoch nehnul ani brvou. „Kde jsi nechal uniformu, rebele?“

„Co je ti do toho?“

„Hodně,“ řekl seržant. „Zastřelili jste mnoho mých přátel.“

Lee Harris pokrčil rameny.

„Mnoho!“ opakoval seržant.

Lee Harris si olízl rty. „Proč jsi mě nenechal zhebnout?“ otázal se.

„Teď bych tě mohl zastřelit,“ řekl černoch.

„Já vím. A proč to neuděláš?“

„Kdo ti řekl, že to neudělám?“

„Kdybys mě chtěl odpravit, tak’s to už dávno udělal.“

„Možná jsem jenom chtěl, abys byl při vědomí, abys to neměl tak lehké,“ tiše odpověděl černoch. Pak, po chvíli mlčení, dodal: „Ne, nesejmu tě! Odvezu tě zpátky do Tombstone, rebele!“

„To je sedmdesát mil odtud…“

„Ano,“ tiše řekl černoch. „Právě jsem o tom přemýšlel.“

„A na co jsi přišel?“ ironickým tónem se zeptal Harris.

„Na dost věcí. Hodně jsem přemýšlel. Když jsi spal, pozoroval jsem tě a říkal jsem si, jestli by nebylo lepší tě zastřelit nebo tě nechat tady. Možná bys pak padl do rukou indiánům.“

„Každopádně by to pro tebe bylo jednodušší,“ poznamenal Lee Harris.

„Ale to neudělám.“

„Bylo by to jednodušší! Do Tombstone je to daleko.“

„My ji urazíme,“ řekl černoch.

„Do té doby se toho může stát hodně.“

„Budu se mít na pozoru, rebele.“

„A kvůli čemu?“

„Aby tě v Tombstone pověsili.“

Lee Harris cítil, jak mu osychají rty. „Ale tam mě přece nepověsíš sám,“ řekl. „Možná by ti udělalo větší zadostiučinění, kdybys mě pověsil sám.“

Černochovi se zkřivila tvář.

Potom řekl: „Ne!“ Šel k ohni, přičemž stále mířil puškou na Harrise, klekl si, otevřel sedlovou brašnu a něco vytáhl. Potom seržant opět vstal a přišel k němu. „Dělej, natáhni ruce, rebele! A žádné blbosti, jinak tě oddělám!“

Lee Harris viděl, že to myslí vážně.

Pomalu natáhl ruce. Seržant mu na ně dal želízka. Studila. Pak černoch ustoupil a sklonil pušku.

„Dobrá,“ řekl svým hlubokým hlasem. „Musíš vědět, rebele, že jsem tě pronásledoval deset mil. Když začal foukat vítr, myslel jsem si, že tě ztratím. Našel jsem tvou stopu tam, kde jste přepadli dostavník, a jel jsem po ní. Kdybys jel o míli dál, už bych tě nenašel, protože vítr tvé stopy mezitím zahladil.“

Lee Harris pozoroval želízka na svých rukou a svěsil paže.

„Radši bych zhebnul,“ prohodil. „To už u Yankeeů nejsou muži? To už za mnou musí poslat negra?“

Opět viděl, jak se v černochově tváři objevil nenávistný výraz a jak se mu utvořily vrásky okolo očí.

„Dal jsem ti najíst a napít, rebele,“ řekl seržant chraplavým hlasem prozrazujícím hněv. „Ale žiješ jenom proto, abys mohl viset. Odvezu tě z divočiny, ale jenom proto, aby se ti okolo krku stáhla smyčka. Budu o tebe pečovat, pokud to bude nutné, nechám tě jet a sám půjdu pěšky. Budu tě živit a rozdělím se s tebou o poslední kapku vody, jen abys byl naživu, až tě budou věšet jako záškodníka.“

Číhavě na sebe pohlédli a Lee Harris viděl, že se mu jiskří v očích.

„Tak se chceš se mnou trmácet?“ zeptal se. „No dobře, tak mi dej napít.“

Seržant mávl hlavní pušky. „Dělej,“ řekl. „Běž k ohni.“

Lee Harris toporně a nejistě přešel k ohni a posadil se na zem. Písek byl ještě prohřátý. Oheň syčel, káva voněla.

Seržant se posadil na turka, vytáhl konvici z plamenů, pofoukal si prsty, chytil konvici přes šátek a nalil kávu do dvou hrnků. Potom otevřel sedlovou brašnu, vytáhl dvě velké tortilly a váček se sušeným masem a rozdělil je na stejné díly.

Lee Harris, kterému začalo být zima, chytil hrnek do dlaní a napil se černé, kouřící tekutiny. Pozoroval seržanta přes okraj hrnku a přes oheň.

„Ty,“ řekl, „poslouchej! Proč jsi nebyl zastřelen při boji o dostavník? Pokud jsem viděl, tak všichni kavaleristé Unie…“

Seržant zvedl hlavu. V očích se mu jiskřilo.

„Přetrhl se mi podbřišník,“ řekl přidušeným hlasem. „Dvě míle východně odtud.“

„A proto jsi zůstal tu?“ zeptal se Lee Harris. Pohlédl na sedlo, jež leželo vedle ohně. Neviděl, že by bylo roztržené.

„Ano,“ přitakal seržant, který si všiml jeho pohledu, ale předstíral, že to nevidí.

„A když jsi uslyšel výstřely, jel jsi za dostavníkem?“

„Ano.“ Seržant na něj nepohlédl.

„A když jsi tam přijel, byli už naši lidé pryč.“

„Ano,“ opět řekl kavalerista a ani nyní na něho nepohlédl.

„Měl jsi velké štěstí.“

Seržant se napil kávy a pohlédl do ohně.

„A pak jsi jel po mých stopách?“ zeptal se Lee Harris.

Neobdržel odpověď. Seržant vylil zbytek kávy z hrnku do ohně a plameny se syčením zhasly. Rázem tam byla tma. Z popela stoupala vůně kávy.

Na východě vycházel měsíc.

Na planině plné hlubokých, černých stínů vyl kojot.

Seržant kráčel za šedým, v měsíčním svitu stříbřitě se třpytícím kouřem.

„Proč jste přepadli ten dostavník?“ zeptal se. Když nedostal odpověď, dodal: „Neslyšel jsi, na co jsem se tě zeptal?“

„Ano,“ řekl Lee Harris. „Mluvíš dost nahlas.“

„Sundal jsem muži v dostavníku, kterého jste zastřelili, želízka,“ poznamenal seržant. „Jsou to ta, která teď máš ty.“ Když viděl, jak Lee Harris pohlédl na náramky, řekl: „Nevím, kdo to byl. Nikdo z nás to nevěděl, možná kromě kapitána. Ten muž taky nepadl v boji.“

Lee Harris vzhlédl z želízek na černocha. Na několik vteřin si pohrával s myšlenkou skočit na něho a pokusit se ho zneškodnit, ale zavrhl ji. Černoch vypadal, že je silný, kromě toho byl ozbrojený a on sám měl na rukou želízka.

„Proč myslíš?“ zeptal se. Ještě stále držel v rukou hrnek.

„Bylo to vidět podle toho, jak ležel, a podle střelné rány,“ řekl seržant. „Když jsem tam přijel, ležel hlavou k dostavníku. Klečel, když ho zastřelili. Klečel a musel se hlavou opírat o náboj kola, protože v něm vězela kulka. Někdo ho zezadu střelil do zátylku. To možná udělal někdo z vás, že?“

Lee Harris si utrhl kousek kukuřičné tortilly a se skloněnou hlavou naslouchal kojotům.

„To nevím,“ odpověděl. „Kulka mě srazila ze sedla, a když jsem se probral, bylo po všem. Ležel jsem tam sám. Co se stalo, když jsem byl v bezvědomí, nemůžu říct.“

„Ale měli jste rozkaz toho muže najít a zastřelit, nebo snad ne?“

Lee Harris pojídal tortillu. „Proč tě to zajímá?“ otázal se. „Jak se vlastně jmenuješ? Pověz mi své jméno.“

„Skydmore,“ řekl černoch. „Baxton Skydmore, seržant XIV. regimentu kavalerie.“

„Dej mi ještě kávu!“ řekl Lee.

„Už žádná není,“ poznamenal seržant a jeho hlas zněl náhle stroze.

„Máš vodu, Skydmore?“ Lee Harris spolkl sousto.

„Už skoro žádnou.“

„Slíbil jsi mi, že mě přivezeš živého. Na sedmdesát mil potřebuješ spoustu vody.“

„Na patnáct mil mnohem méně.“

„Do Tombstone je to sedmdesát mil.“

„A do Adobe Springs patnáct.“

„Co je to Adobe Springs?“

„Telegrafní stanice,“ poznamenal černoch.

Lee Harris sklonil tortillu. „Tak daleko v pustině?“ otázal se.

„Proč ne? Kromě toho je v Adobe Springs misie a vesnice krotkých Zuniů.“

„A tam mě chceš přivést?“ zeptal se Harris, který zapomněl na jídlo.

„Ano,“ řekl seržant a vstal. „Najez se a lehni si, Harrisi. Budu hlídat. Nepokoušej se utéct. Trefil bych tě i na dvě stě yardů.“ Položil pravou ruku na hladkou pažbu sharpsky.

Lee Harris utrhl kousek tortilly. „Kdy chceš vyjet?“ zeptal se se soustem v ústech.

„Vyjedeme za hodinu,“ řekl seržant. „Když nebudeme příliš pomalí, můžeme do Adobe Springs přijet před svítáním.“

Mlčky vstal, vzal pušku a šel ke křoviskům. Jako černý stín zmizel ve tmě, ale Lee Harris věděl, že ho sleduje a že pokus o útěk by v tomto okamžiku neměl naději. Neměl zbraň. Ještě že ostatní provedli tu akci, pomyslel si. Ještě že zastřelili Buchanana. Kéž by yankeeům nic neprozradil. Ale asi ne, jinak by ho neposlali s eskortou do Tucsonu. Zřejmě jim nic nepověděl. Lidé jako Buchanan si vždycky nechají jedno eso v rukávu. Ten parchant, ten zrádný grázl. Vždycky se najde někdo takový.

Pomalu se obrátil na bok a pohlédl zpod klobouku k houští.

Svítil měsíc.

Květy kaktusu cereus se otevřely. Ve svitu měsíce vypadaly jako přízračné bílé hvězdy.

Lee Harris nespal. Slyšel, jak černý seržant chodí okolo.

Ráno, pomyslel si. Ať už se stane cokoli, ráno bude žít jen jeden z nás.

„Hej, vstávej!“

Lee Harris ucítil botu v boku a zvedl se. „Spal jsem?“

„Ano,“ řekl seržant nad ním.

„Dlouho?“

„Hodinu. Vstaň, Harrisi.“

Černý seržant měl v ruce revolver. Natáhl kohoutek a udělal dva kroky zpět.

Lee Harris vstal. Bylo chladno a tma. Pohlédl na oblohu a viděl, že je zataženo. Měsíc byl nejasně vidět za mraky. Vítr sílil a hnal sebou prach.

„Proč jedeme v noci a nepočkáme do rozednění?“ otázal se Lee Harris, zatímco si utíral ruce o hnědé manšestrové kalhoty.

„Kvůli indiánům,“ řekl Skydmore a poslal ho koltem stranou. „Nechci narazit na indiány za světla, ani kdyby to bylo jenom sto yardů od Adobe Springs. Dělej, pojď.“

Vydali se dolů ze svahu a Lee Harris viděl, že černoch, zatímco onspal, tiše smotal přikrývky a osedlal koně. Zvíře stálo se skloněnou hlavou a čekalo. Bylo otočené zadkem k větru, který povíval jeho hřívou a ocasem.

„Tady jsou indiáni?“ zeptal se Lee Harris a nasadil si tmavý stetson.

„Všude tu jsou Apači,“ odpověděl Skydmore, který ho nespouštěl z očí.

„Zahlédli jsme stopy neokovaných koní,“ řekl Lee Harris a přitáhl si šňůrku pod bradou. „Indiány jsme ale nikde neviděli.“

Skydmore teď stál vedle svého koně a zatímco držel Lee Harrise v šachu koltem, ještě jednou sáhl po podbřišníku, aby se ubezpečil, že je utáhnutý.

„Kde to bylo?“ otázal se.

„Východně odtud.“

„Pak vás bylo nejméně dvacet, když na vás indiáni nezaútočili,“ poznamenal Skydmore. Obešel koně a rychle nasedl.

Lee Harris zvedl ruce. „A co bude se mnou?“ zeptal se.

„Půjdeš po svých“ řekl seržant a pohlédl na něj ze sedla.

Lee Harris na něho hleděl přivřenýma očima. „U nás doma je zvykem, že běloši jezdí a negři jdou pěšky,“ procedil mezi zuby.

Chvíli panovalo ticho. Listí keřů šelestilo ve větru.

Potom Skydmore řekl chraplavým hlasem: „Tady nejsi doma, Harrisi. Tady pojedu já a ty půjdeš. Do toho!“

„K čertu s tebou,“ odsekl Lee Harris. „Nemíním jít patnáct mil pěšky.“

Lee Harris nemohl seržantovi vidět do tváře, ale slyšel jeho sípavý dech. Skydmore ještě stále držel v ruce kolt. Lee Harris viděl, jak natáhl kohoutek a odjel stranou, takže stál čelem k němu. Z hrušky sedla vzal srolované laso.

„Nechceš jít, Harrisi?“ řekl. „Nechceš? No dobrá.“

Uvolnil smyčku, zatočil lasem nad hlavou a Lee Harris uskočil. Laso však přiletělo k němu a smyčka dopadla přímo na něj. Stáhla se a přitáhla mu ruce k tělu. Bezmocně tam stál.

„Pusť mě!“ řekl. „Pusť mě, hajzle!“

Seržant bez dalšího otočil koně a pobídl ho.

Laso trhlo a Harris spadl na kolena.

Rychle vstal. „Pusť mě!“ křičel.

Skydmore ho ignoroval.

Kůň šel krokem…

+ + + + +

Krajina byla rovinatá a částečně zarostlá kaktusy. Zatáhlo se ještě víc a vítr hnal mračna prachu.

Lee Harris víc vrávoral než šel za seržantem, který seděl přikrčen v sedle s kloboukem staženým do tváře. Lee Harris téměř necítil nohy. Když vyjel do Arizony, vyměnil kavaleristické holínky za vysoké kovbojské boty, jež mu při každém kroku způsobovaly bolesti. I on, když vytáhl ruce ze smyčky, si přivázal přes obličej šátek, aby mohl aspoň dýchat. Cítil, jak se do něho opírá vítr, kráčel shrbeně, klopýtal.

Nevěděl, jak dlouho se takto trmácel bouří, když náhle laso povolilo.

Vzhlédl a přivřenýma očima viděl, že Skydmore zastavil. Chvíli stál i on, aby se nadechl a vzpamatoval, pak šel ke koni a když vzhlédl, viděl, že seržant sesedl a chrání si dlaněmi obličej před prachem. Bylo slyšet jenom skučení větru. Když ucítil, že je někdo vedle něho, se ohlédl a Lee Harris spatřil jeho tvář pod okrajem klobouku.

Lee si odkašlal a přidušeným hlasem řekl: „Co je?“

„Stopy!“ nejistě odpověděl Skydmore.

„Co?“

„Stopy!“ řekl Skydmore víc hlasitěji. Znělo to neklidně.

Lee Harris pohlédl na zem a uviděl, že stojí uprostřed stop. Byly téměř zaváté pískem. Na tomto místě však půda nebyla písčitá, takže tam zůstaly. Nalevo a napravo od nich se táhly stopy jako široký proud v písku.

Skydmore udělal několik kroků a Lee si chvíli pohrával s myšlenkou vyskočit do sedla a jet pryč. Skydmoreovo podivné chování ho však přimělo ho pozorovat. Skydmore se sklonil, vzal hrst písku a nechal ho protéct mezi prsty. Potom zvedl hlavu, vyhlédl do noci, vstal a těžkými kroky se vrátil zpět. Lee Harris viděl jeho tvář pouze jako stín.

„Co je?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Skydmore zůstal stát těsně před ním a Lee Harris měl pocit, že v jeho hlasu je strach, když řekl: „Jsou to stopy neokovaných koní. Na těch jezdí indiáni! Jeli tudy před nějakými šesti hodinami. Musí jich být třicet nebo čtyřicet.“

Lee Harris si stáhl šátek z obličeje, aby mohl lépe mluvit. „Stopy vedou z východu,“ poznamenal. „Je to náhoda, že jsme na ně narazili. Nebo to jsou stejní jezdci, jejichž stopy jsme viděli před několika dny na východě.“

„Patrně ano,“ přisvědčil černoch. „Přestože to nic neznamená. Potuluje se tu mnoho houfů Apačů. Může to být jeden z nich. To mi starosti nedělá. V takových nocích je cesta bezpečná, protože není nic vidět. Ne, je to něco jiného. Vepředu se stopy stáčejí. Vedou ze severozápadu, tedy ze směru, kam jedeme. Od Adobe Springs.“

Lee Harris si opět natáhl šátek na ústa a nos. Nic neřekl. Neměl co říct.

Skydmore ho tam nechal stát a vydal se po stopách. Lee Harris se rozhlédl.

Těsně před ním ležel v písku ohlazený bílý kámen ve tvaru pěstního klínu. Pohlédl na Skydmoreova záda, vzal kámen a strčil si ho pod kabát mezi košili a opasek, kam na něj mohl dosáhnout pravou rukou.

Skydmore se vrátil. „Byli to Apači,“ řekl a vyplivl písek, který se mu dostal do úst. „Velká tlupa.“

„Co budeme dělat?“

„Pokračovat v cestě.“

+ + + + +

Rovina se začala zužovat do úzkého údolí a mnohdy, když oblaky zvířeného prachu přeletěly, byla nalevo a napravo vidět planina porostlá saguáry. Pak další poryv větru opět zvířil prach.

Lee Harris kráčel proti větru. Když šel příliš rychle, což se stávalo málokdy, připomněl mu to tlak lasa na bocích. Dusot Skydmoreova koně byl ve větru slyšet jen tlumeně.

Lee Harris zůstal stát u první skupiny mohutných kaktusů, kde bylo trochu závětří, a strhl si šátek z obličeje. Ztěžka dýchal.

Viděl, jak Skydmore přijel blíž a namotával laso. Zastavil těsně vedle něj. Lee Harris se opřel o hruď koně a položil zpocené čelo na chundelatou, ryšavou srst zvířete, z níž se linul pronikavý, ale ne nepříjemný pach. Rychle oddechoval a pomalu se uklidňoval.

„Kde je to zatracené Adobe Springs?“ řekl. „Jak dlouho se ještě budeme plahočit tím prachem?“ Před obličejem pod Skydmoreovou pravou nohou mu trčela pažba pušky. Skydmore však na něho hleděl a on nemohl nic dělat.

„Před námi.“

Černý seržant ukázal do noci.

„Nevidím nic,“ poznamenal Lee Harris a odplivl si.

„Nevidím žádné světlo.“

„Možná ho zakryl prach.“

„Tak blízko ještě nejsme.“

Skydmore nervózně bubnoval prsty do zbraňového pouzdra.

„A kdy budeme blízko, k čertu?“

„Brzy.“ Neznělo to příliš jistě.

„Jak velké je Adobe Springs?“

„Žije tam několik tuctů lidí.“ Skydmore otevřel revolverové pouzdro, vytáhl z něj kolt a kývl hlavní. „Nechci, aby tě na posledních několika stech yardech napadla nějaká hloupost, Harrisi.“

Lee Harris vzhlédl na něj. Ještě stále měl obě ruce položené na slabinách koně.

„Proč mě rovnou nezastřelíš?“ otázal se. „Když mě tam přivedeš, zastřelí mě nebo pověsí. Radši mě odprav rovnou! Odprav mě!“

Skydmore zavrtěl hlavou.

„To dělám, jen když není žádná jiná možnost,“ řekl. „Ale ty nejsi hloupý, Harrisi, že? Ty chceš, tak jako každý, žít co nejdéle.“

Lee Harris se kousl do spodního rtu. „Chceš tím říct, že jsem zbabělec…“ poznamenal, „… ale můj podbřišník se nikdy nepřetrhl kvůli tomu, že bych měl strach.“

Ozvalo se cvaknutí kohoutku peacemakeru.

„Běž, Harrisi!“ řekl Skydmore nebezpečně tichým hlasem.

Lee Harris se nepohnul.

Náhle se Skydmore rozesmál a zase kohoutek stáhl. „Co se od tebe dá čekat?“ prohodil. „Od rebela! Byl jsi u Jižanů, pro které je člověk jen ten, kdo má bílou barvu pleti. Jsi jeden z těch, kvůli kterým jsme museli do války. Co se od tebe dá čekat? Pro takové je každý, kdo není bílý, zvíře. Ale nemysli si, že mě těmi urážkami vyprovokuješ k tomu, že tě zastřelím. Ještě budeš mít čas k přemýšlení. Nejlepší na tom je, že má člověk čas. Neměj strach, Harrisi, nic ti neudělám.“

Lee Harris mlčky odstoupil od koně a šel dál. Po chvíli za sebou uslyšel dusot, ale neotáčel se. Kráčel dál pískem a potom měl pevnou půdu pod nohama.

Vítr skučel mezi kaktusy, prach štípal v očích. A ještě stále nebyla vidět žádná světla.

Lee Harris měl náhle nezřetelný pocit, že něco není tak, jak má být. Ten pocit ho nutil ohlédnout se na Skydmorea. Nejasně viděl, jak za ním jede jezdec, který seděl na velkém koni, a když vítr přehlušil dusot, podobal se přízraku pohybujícímu se nocí.

Lee Harris se obrátil a pak znovu hleděl před sebe – právě v té chvíli se zvedl vítr a rozehnal prach. Zpoza mraků vysvitl měsíc.

Lee Harris se zastavil.

To bylo Adobe Springs!

Bylo…

Ještě tu malou stanici nikdy neviděl, protože nikdy nejel tak daleko, ale nyní, když ji viděl, mu bylo jasné, co se tam odehrálo, a vzpomněl si na podobnou událost na severu, v Panhandle.

Skydmore vedle něj zastavil.

Strnule seděl v sedle a Lee Harris slyšel jen jeho dech.

„To je…?“ zeptal se.

Odpověď nedostal.

Pomalu urazili posledních padesát yardů.

Za jejich zády utichl vítr.

Ve svitu měsíce viděli několik budov.

Pomalu šli blíž.

Byly to dvě budovy. Zdi se zdály být nepoškozené, až na saze nad okny. Střechy však byly propadnuté.

Byla tam ohrada, stržená a prázdná. Pokud v ní někdy byli koně, tak teď už ne. Kousek odtud ležel zlomený stožár, na němž visely cáry vlajky.

Třicet yardů odtud se černaly zbytky příbytků Zuniů z dřeva a kůží. Když odtud vanul vítr, byl cítit studený popel a ještě jiný, nasládlý, odporný pach.

Lee Harris si stáhl smyčku přes hlavu, aniž proti tomu Skydmore něco dělat.

Mlčky šli kolem zunijských příbytků k větší budově. Vypadala jako kostel. Byla postavena ve španělském stylu a měla otevřenou zvonici. Dveře byly otevřené. Za kostelem stála další budova, napůl stržená.

Skydmore šel k ní, hnán strachem – a potom se rozběhl.

Přešel prostranství a zmizel ve dveřích.

Lee Harris stál uprostřed prostranství. Vládlo tam hrobové ticho.

Pak se ozval nějaký zvuk. Vzhlédl a spatřil Skydmorea, který vyšel ze zničeného domu a teď stál před ním nehybně jako socha.

Lee Harris se pomalu vydal k němu.

„Skydmore!“ řekl. „Skydmore!“

Seržant jako by ho neslyšel.

Lee Harris stál dvacet yardů od něj.

„Skydmore!“ zvolal ostře a nahlas.

Slyšel, jak kavalerista nepravidelně a chraplavě dýchá.

„Co se stalo?“ zeptal se Harris. „Co jsi našel?“

Skydmoreův dech přešel v křečovité naříkání. „Ti parchanti!“ řekl. „Ti zatracení parchanti!“ Otočil se a přitiskl tvář ke stěně. Sevřenými pěstmi bušil do stěny a celý se třásl. „Och Bože!“ zasténal. „Bože můj!“

Lee Harris stál v rozpacích vedle něj. Už nebyl napjatý. Pomalu zvedl ruce a položil je černochovi na ramena. „Co je…“

Skydmore se otočil a odstrčil ho. „Nedotýkej se mě!“ řekl pomalu a tiše. „Nedotýkej se mě, nebo tě zabiju! Proč ještě žiješ?“

Lee Harris viděl, jak jde přes prostranství ke svému koni. Vítr utichl a už jen tiše skučel mezi troskami příbytků. Zatáhlo se.

Trvalo to skoro deset minut, než se Skydmore znovu objevil ve dveřích. Tentokrát držel v rukou něco, co bylo zabalené v dece. Přes to krátce pohlédl na Leea Harrise, načež se k němu obrátil zády a šel stranou, kde tu věc, kterou nesl, opatrně položil na zem. Třásla se mu ramena.

Pak se otočil a ještě jednou zmizel v domě. O několik okamžiků později se vrátil s rýčem. Pomalu šel k místu, kam položil ten chmurný náklad, a začal kopat. Ve svitu měsíce, který opět vyhlédl, se zdál být obrovský a naprosto černý. Lee Harris cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

Nemohl dělat nic jiného než tam stát a dívat se.

Skydmoreův kůň přišel k polorozpadlému domu z nepálených cihel a očichal stěnu. Vypadalo to, že ten dům zná.

Kdesi před stanicí zavyl vlk.

Mezi spálenými příbytky se mihl stín.

Lee Harris se nehýbal. Slyšel ostrý dech toho muže.

Skydmore se vrátil k místu, kde kopal a cosi tam dělal. Měsíc se skryl za mrakem, takže nemohl rozpoznat, co tam dělá. Potom viděl, jak k němu Skydmore jde.

„Co se stalo?“ otázal se.

Černoch na to nic neřekl. Podal Harrisovi rýč.

„Co se stalo?“ opakoval Lee Harris.

Skydmoreovu tvář nebylo potmě vidět.

„Kopej!“ řekl.

Lee Harris si rýč nevzal. „Pověz mi, konečně, co se stalo!“ vyzval ho.

„Nevidíš?“

„Vidím jenom toto.“

„Tak se na to dívej. A teď vezmi rýč a kopej! Dělej!“

Lee Harris sevřel rty. „Nevím, co se stalo,“ řekl. „Ale nebudu kopat. Měli bychom odtud zmizet, než se rozední.“

Skydmore přišel k němu. Harris ho dloubl koncem násady do břicha. Lee cítil jeho dech, když se k němu černoch sklonil. Potom Skydmore řekl: „Kopej. Pohřbi aspoň misionáře.“

Lee Harris cítil, jak se mu udělalo špatně, když hleděl Skydmoreovi přes rameno na cosi, co leželo na zemi.

„Ksakru!“ řekl. „Měli bychom odtud pryč. Už se na to nemůžu dívat.“

„Jsi voják, nebo ne?“ poznamenal černoch.

Lee Harris cítil, jak se v něm mísí vzrůstající hněv s odporem. „Sakra,“ chraplavě řekl. „Podívej, co s nimi udělali. Podívej!“

Skydmore mu znovu dloubl koncem rýče do břicha.

„Upálili je!“ řekl Lee Harris. „Slyšíš, upálili je. Podívej se a nebudeš věřit, že to někdy byl člověk. Jestli se na to chceš dívat, tak ho zakopej ty. Já nemůžu.“

Skydmore se narovnal a nenávistným hlasem řekl: „To je práce pro špinavého negra, jako jsem já, že? Aby si bílý pán nezašpinil ruce, že? S tím nechce mít nic společného, že?“ křičel.

Lee Harris vycítil nebezpečí. „Přestaň! „ řekl. „To jsem neřekl. Řekl jsem jenom, že to nemůžu udělat.“

„Ano, velký pane,“ řekl černý seržant. „Ano, velký bílý pane, uděláš to. Pohřbíš je, i kdybych tě předtím musel zmlátit.“

V jeho hlasu bylo zoufalství a Lee Harris instinktivně věděl, že černoch je schopen všeho. Nevěděl, co se mu přihodilo, ale muselo to být něco velmi zlého.

„Co je s tebou?“ ostře se zeptal. „Zešílel jsi?“

„Ano,“ odpověděl Skydmore. „Šílený negr, to je, co?“

„Přestaň!“ řekl Lee. Pomyslel si: je na nejlepší cestě k šílenství. A když to připustí, opravdu zešílí. A má revolver.

„Vypadni,“ řekl. Snažil se seržanta vyprovokovat.

Udělal krok k němu. Věděl, co dělá.

Skydmore couvl. Jeho dech byl sípavý a rychlý.

„Asi nevíš, jak se máš chovat k bělochovi.“

Lee Harris udělal ještě jeden krok.

Skydmore znovu couvl. Sevřel oběma rukama, černýma jako noc, násadu rýče.

„Nesahej na mě, Harrisi,“ prohodil nejistým hlasem, ve kterém byly pocity, jež jím lomcovaly. „Nesahej na mě, nebo ti rozbiju hlavu.“ Hrana rýče se zaleskla ve svitu měsíce.

„Ty šílený negře, odlož to!“

„Zůstaň stát!“

„Okamžitě polož ten rýč, ty špi…“

Rozhostilo se ticho.

„Řekni to|“ chraplavě prohodil Skydmore. „Řekni to: ty špinavý negře! Jsem na to zvyklý. Řekni: ty černý dobytku!“

„Polož ten rýč!“

„A já ti říkám: stůj!“

„Polož ho!“

Skydmore vykřikl. Byl to neartikulovaný, chraplavý výkřik, v němž byl veškerý jeho hněv, veškeré zoufalství a hořkost.

Rozmáchl se rýčem. Lee Harris mu neviděl do tváře, ale věděl, jak nyní vypadá. Vrhl se k němu, takže se vyhnul děsivé ráně rýčem, jež by ho zabila. Přesto nezabránil tomu, že ho trefil koncem násady do ramene a tak ho srazil k zemi. Padl na kolena a slyšel, jak se Skydmore znovu rozmachuje.

Vrhl se proti němu a narazil hlavou a rameny Skydmoreovi do nohou.

Kavalerista zavrávoral, pustil rýč a pokusil se udržet rovnováhu. Pak se mu podlomily nohy. Skácel se do písku, zatímco Lee Harris odkopl rýč a vrhl se na něj. Rukama ho mlátil do obličeje.

Měl pocit, jako by bušil do zdi. Cítil, jak ho Skydmore chytil kolem krku, jak se převalil na stranu, když se mohutný seržant otočil a tak se ocitl nad ním. Skydmore ho škrtil. Cítil na sobě jeho váhu, ve svitu měsíce viděl bělma jeho očí. Pak přitáhl nohy a kopl kolenem Skydmorea do břicha.

Náhle škrcení ustalo. Skydmore se zhroutil do písku. Lee se pokoušel vstát, ale svalil se.

Skydmore se znovu posbíral ze země. Ve svitu měsíce Lee viděl jeho obličej. Vypadal děsivě. Z nosu mu po tmavé kůži tekla krev. Skydmore se utřel hřbetem ruky a přišel k Harrisovi.

Ten ho kopl do brady. Seržant ucukl hlavou, ale nedokázal zabránit, aby mu velké ostruhy neroztrhly košili od ramene až po opasek. S chraplavým výkřikem se vrhl na Harrise, který se nestihl dostatečně rychle převalit, a tak se ocitl pod Skydmorem. Ten ho chytil za krk a začal ho škrtit.

Tentokrát se nedal zastavit.

Lee Harris se pod ním takřka nemohl hýbat. Bušil mu pěstmi do břicha, ale Skydmore ho nepustil. Harrisovi hučelo v uších, měl mžitky před očima. Temnotou poletovaly jiskry.

Lee zalapal po dechu, ale děsivé ruce mu nedovolily se nadechnout.

Sípal.

A náhle sevření povolilo. Ležel v písku, trhl rukama ke krku a rozepnul si košili. Srdce mu divoce bušilo.

A zatímco ležel na zádech a lapal po dechu, slyšel se zavřenýma očima Skydmoreův hlas: „Nemůžu! Nemůžu! To nejde!“ Neustále to opakoval.

Lee Harris se převalil na bok a pootevřel oči. Viděl, že Skydmore, který stál nad ním vrávoravě a se svěšenými rameny, šel pryč, tam, kde předtím kopal. Klekl si, opřel se rukama o zem a neustále bědoval: „Tereso! Tereso!“

Lee se pomalu narovnal. Viděl, že Skydmore je k němu otočený zády. Vrávoravě, ale neslyšně vstal. Několik vteřin lapal po dechu a teprve potom byl schopen jít.

Pomalu a tak tiše, jak jen mohl, opatrně dýchajíc a po špičkách šel k Skydmoreovu koni, který ještě pořád stál u domu a s frkáním ustupoval. Lee ho však chytil za uzdu a pevně ho držel. Přes sedlo viděl, že Skydmore ještě stále klečí. Vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku, tiše otevřel komoru a přesvědčil se, že je nabitá. Zavřel ji a vydal se k seržantovi, který k němu byl obrácen zády.

Cítil se vyčerpaně, ale nemohl dělat nic jiného. Ztěžka dýchaje stál pět kroků za Skydmorem. Natáhl kohoutek.

„Nehýbej se!“

Skydmore se pomalu ohlédl.

„Ty?“ tiše prohodil. „Proč ještě žiješ, když ona je mrtvá?“

„Dej mi klíče od náramků!“

„Proč mě nezastřelíš?“

„Chci klíč! A pak si odepni opasek!“

Skydmore si nepřítomně odepnul revolverový opasek se zbraní a klíčkem, který visel na přezce.

„Proč jsem to nedokázal?“ řekl. „Bylo by to tak jednoduché.“

Lee Harris si vzal opasek. S puškou u boku si odemkl náramky. Levou rukou si promasíroval pravé zápěstí, načež botou ukázal na náramky ležící v písku.

„Nasaď si je,“ řekl.

Viděl, jak Skydmore pomalu zvedl želízka a zacvakl si je kolem zápěstí. Sám si dal kolem boků opasek. Vytáhl peacemaker z pouzdra, vyklopil bubínek, uviděl, že je v něm šest nábojů, a zase ho strčil do pouzdra.

Skydmore tam stál a měl svěšené ruce.

„Kdo to je?“ otázal se Lee Harris a hlavní ukázal na hrob. Stál tak blízko, že viděl, že to, co předtím Skydmore udělal, byl jednoduchý kříž z loukotí.

„Tvoje žena?“

„Ne.“

„Tvé děvče?“

Skydmore neřekl nic.

Musí to být jeho dívka, pomyslel si Lee Harris. Musel ji mít moc rád.

„Poslouchej,“ řekl. „Tady byl jenom jeden misionář?“

„Dva,“ řekl Skydmore, aniž by na něj pohlédl.

„Kde je ten druhý?“

„Na věži.“

„Cože?“ Lee Harris se obrátil.

„Podívej se na zvonici.“

Lee Harris to udělal a hned se obrátil.

„Ti gauneři,“ prohodil. „Proč to udělali?“

„Zeptej se jich,“ odvětil Skydmore přidušeným hlasem. „Běž a zeptej se jich. Harrisi, zastřel mě, slyšíš?“

Lee na něj pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Zastřel mě,“ řekl Skydmore. „Zastřel mě tady.“ Když Lee zavrtěl hlavou, poznamenal: „Uděláš nám oběma laskavost. Nebudeš se se mnou trmácet, jestli chceš odjet. A když mě pustíš, zabiju já tebe. Když mě vezmeš s sebou, zabiju tě. Už si nějakou příležitost najdu.“

Lee Harris se kousl do rtů a hleděl jinam. „Půjdeme dovnitř,“ řekl.

„Bude lepší, když budeme vevnitř, než vyjde slunce.“

Skydmore mu pohlédl do očí a nahlas řekl: „Ty bílý hajzle! Ty synu krysy, ty sketo!“

„Přestaň!“ řekl Lee a rozmáchl se rukou, jako by ho chtěl udeřit, ale hned ji zase spustil. „Jestli mě chceš vyprovokovat, abych tě zastřelil, tak ti říkám rovnou, že to je zbytečné. Musím mít někoho, kdo se tu vyzná. Kromě toho by výstřel byl slyšet na míle daleko a nechci mít na krku ani tvé přátele, ani indiány.“

Rozhlédl se a pak pohlédl na polorozbořený dům, do kterého šel předtím Skydmore.

Natáhl ruku s puškou a ukázal na dveře té budovy.

„Půjdeme tam. Zdá se, že jsi tam jako doma.“

Vykročil, ale ještě rychlejší byl Skydmore, který se mu postavil do cesty. V obranném, úpěnlivém gestu zvedl ruce.

„Ne tam,“ vyhrkl. „Prosím tě, tam ne, Harrisi.“

„Kam teda?“

„Do kostela.“

„Dobrá.“

Šli přes prostranství ke kostelu, jehož zdi byly ve svitu měsíce bílé. Lee Harris se vyhnul pohledu na věž, kde kdysi visel zvon. Nechal Skydmorea jít napřed a puškou ho držel v šachu.

Vevnitř byla spoušť, nábytek byl rozbitý a zčásti spálený, vzduch páchl kouřem. Úzkými, vysokými okny tam pronikal měsíční svit, jenž vytvářel protáhlé obdélníky na protější zdi.

„Sebranka,“ řekl Lee.

Skydmore se posadil u dveří na podlahu a opřel se zády o stěnu.

„Navrhuji, abychom tu strávili den,“ poznamenal Lee. „A až se zešeří, můžeme vyjet východním směrem. Povedeš mě.“

Ubalil si cigaretu, ale než si ji dal do úst, pohlédl na Skydmorea, šel k němu a dal mu cigaretu mezi jeho tlusté rty. Z kapsy kalhot vytáhl váček s tabákem a ubalil si další cigaretu.

„Ne!“ řekl černoch. Hleděl do tmy.

„Co?“

„Odtud už se nedostaneme, Harrisi. Mnoho lidí to poznalo. Nemáme tu téměř žádné jednotky a to Apače pobídlo, aby odjeli z hor a vydali se na planinu. Apači povstali. Mescalerové, Coyoterové, Mimbreňové, Chiricahuové, White Mountains, Warm Springs a všechny další kmeny táhnou z hor na planinu. Vypukla válka. Tato země bude v plamenech. Odtud se nedostaneme – a já už ani nechci…“

Lee Harris cítil, jak se mu sevřelo srdce. Škrtl sirkou a podal ji seržantovi.

„Ty jsi jeden z těch zbabělých negrů…“

Skydmoreovy oči strnuly v náhlém návalu nenávisti, ale pak byly znovu unavené.

Natáhl nohy a řekl: „Ani ty mě nevyprovokuješ. Jsem unavený. Hrozně unavený. Člověk se rychle unaví, když má černou kůži.“

„Copak to tady není jiné než na Jihu?“ podotkl Lee nezřetelně, protože si zapaloval cigaretu.

Sirka zhasla a znovu tam byla tma.

„Jiné?“ hořce se otázal Skydmore. „Jiné? Och, prezident Lincoln to měl jednoduché, když říkal, že všichni jsme si rovní, že všichni jsme bratři! Hezká slova! Ale nic víc.“

„Tady se vám nedaří líp?“

„Možná! Nevím to. Člověk o tom ztratí přehled. Teresa a já jsme do této země vkládali velké naděje. Toto je země budoucnosti, mysleli jsme si. Chtěl jsem za tuto budoucnost bojovat. Teď si myslím, že jsem byl idiot, když jsem bojoval za bílé proti bílým. Ty, Harrisi, jsi z Texasu…“

„Narodil jsem se v Mississippi,“ skočil mu Lee do řeči. „Do Houstonu jsem přijel teprve před dvěma roky.“

Potmě mezi nimi vznikla zvláštní důvěra. Byli nepatrní a mohli snadno vyhasnout jako jejich cigarety. Obklopovala je noc a smrt a samota a nebezpečí jim daly v těchto chvílích zapomenout na rozdíly mezi nimi.

„Z Mississippi?“ otázal se Skydmore. Žhavý konec jeho cigarety se pohnul. „Já jsem taky odtud. Z okolí Natchezu, tam jsme já, moji rodiče a moji tři bratři pracovali na bavlníkové plantáži. Děly se tam tak hrozné věci, že se ani nedá věřit, čeho je člověk schopný. Všechno to se dá vysvětlit jen tím, že v nás lidé na Jihu viděli dobytek. Tuhle uniformu jsem si oblékl proto, abych proti tomu bojoval. Po jedné bitvě u řeky Tennessee jsem byl povýšen na seržanta. Tenkrát jsem ještě měl iluze o světě svobody, ve kterém si všichni budeme rovni. Tehdy jsem poprvé zabil rebely za to, co nám dělali, dělal jsem to za všechny bezprávné a utlačované – a když jsem pak pohlédl do tváří těch mrtvých, cítil jsem se prázdný, bylo mi špatně a necítil jsem žádné zadostiučinění. A teď věřím, že jsem po celou dobu byl idiot, protože bílí jen požadovali, ale nic nedali. Brali jako samozřejmost, že jsme za ně bojovali a umírali – ale nedokázali ochránit Teresu. Měli ji aspoň zastřelit, než ji Apači…“ Zmlkl a rozhostilo se ticho.

Vítr hvízdal v oknech. Svit měsíce bledl.

Lee Harris si vytáhl z úst cigaretu.

„Kde jsi žil v Mississippi?“ zeptal se. „Jak se jmenovala ta plantáž?“ Měl sevřené hrdlo.

„Leží na sever od Natchezu,“ odpověděl Skydmore. „Myslím, že se jmenuje King Charles I.“

Opět zavládlo ticho. Mlčení bylo jako tlustá přikrývka, která utlumila všechny zvuky.

„Ty tu plantáž znáš?“ zeptal se Skydmore.

„Já… jsem žil… nedaleko.“

„V Natchezu?“

„Ano, v Natchezu!“

„Možná jsme se tam viděli. Byl jsem v Natchezu často. Jezdili jsme tam pro pytle s banány a rýží.“

Lee počkal, až si byl jistý, že jeho hlas zní normálně, a zeptal se: „Co budeš teď dělat?“

Vypadalo to, že seržant ho neslyšel. Teprve po chvíli řekl, jako by odpověděl na tu otázku: „Málem jsem tě předtím oddělal. Je mi to líto.“

„To nic.“

„Zastřelíš mě, jestli se nám povede odtud dostat?“ otázal se Skydmore vážným hlasem.

„Ne.“

„Řekl jsem ti, ať to uděláš.“

„Přestaň s tím. Chci jen, abys mě odtud dostal. U nějakého města ti sundám náramky a pojedu na tvém koni pryč.“

„Máš mě za zbabělce?“ náhle se zeptal Skydmore.

„Proč?“

„Ty to víš, Harrisi! Pověděl jsem ti o tom, jak se mi přetrhl podbřišník.“

„Považuju tě za rozumného, že jsi odjel. Ale nalíčili jsme dobrou léčku a nikdo neměl uniknout.“

Skydmore se pohnul. Lee Harris viděl jeho stín.

„Já jsem u té jednotky nebyl,“ řekl. „Než došlo k přepadení, udělali jsme si zastávku a odpočívali jsme. Byl jsem s Teresou. Jeli jsme od Adobe Springs, a když jsem se ráno probudil, bylo už světlo a jednotka byla i s dostavníkem pryč. Nechal jsem Teresu tady a vyrazil za nimi. Jenže po půlhodině jsem uslyšel střelbu. Věděl jsem, že transport byl přepaden, a rozjel jsem se k nim. Když jsem tam přijel, bylo už po všem. A pak jsem našel tvou stopu. Jel jsem po ní, protože jsem věděl, že můžeš být jenom rebel. Kdyby to byl někdo z nás, vrátil by se do Adobe Springs.“

Odmlčel se, ale Lee měl pocit, že chtěl ještě něco říct.

„Co je…“

„Tiše!“

Lee Harris splynul se stínem u dveří. Přitiskl se ke studené, začouzené stěně. Bylo to tak náhlé, že ruce, které měl položené na pušce, měl zpocené. Obezřetně si vzal pušku a vyhlédl ven. Prostranství zelo prázdnotou.

„Co to bylo?“ zeptal se tichým hlasem.

Skydmore byl těsně vedle něj. „Bylo to tam.“

Lee zvedl hlaveň pušky. „Kde jsi to slyšel?“ otázal se.

„Muselo to být naproti.“

„U domu?“

„Ano, právě tam.“

Lee se opatrně sklonil.

A pak mu seržant vytrhl sharpsku z rukou. Otočil se a chtěl ji chytit, ale už bylo pozdě. V měsíčním světle viděl, jak Skydmore ustoupil a posadil se. Držel v rukou sharpsku. Natáhl její kohoutek. Lee hleděl do ústí hlavně. Cítil, jak se mu stáhl žaludek. Ztěžka polkl.

„Stůj, Harrisi!“ řekl Skydmore. „A hlavně zapomeň na kolt. Na tuto vzdálenost bych tě neminul. Vidím bělma tvých očí.“

Lee rychle oddechoval. Nemohl nic dělat.

„Dej mi klíč!“ vyzval ho Skydmore. „Rychle!“

Lee opatrně, aby nevzbudil Skydmoreovo podezření, sáhl po klíči, který měl pověšený na opasku. Sundal jej, ale hned ho nedal Skydmoreovi, který rozhněvaně a varovně zasyčel. Pažba sharpsky kopírovala všechny jeho pohyby.

„Převezl jsi mě,“ poznamenal Lee a hodil klíč Skydmoreovi. S cinknutím dopadl na zem. „Negrovi se nedá věřit.“

Skydmore se zazubil. „Máš odvahu, Harrisi.“

Lee pomalu sunul ruku ke koltu.

„Stůj!“

Lee zvedl ruce.

„Co je?“

„Nech tam ten revolver, Harrisi. Víš, že tě chci přivézt do Tombstone živého.“

Lee chtěl něco odpovědět, ale nic neřekl.

„Slyšíš?“ prohodil.

Skydmore si odemkl náramky. „Stejným trikem mě nepřelstíš.“

Lee hleděl ze dveří za něj. Měl přivřené oči. „Poslouchej!“ řekl jen. „Teď, znovu.“

Skydmore zpozorněl. „Asi nějaký kojot,“ prohodil.

„Kojoti, kteří jezdí na koních?“ Lee ještě stále hleděl do temnoty. Měsíc už zašel. „Neslyšíš dusot?“

Skydmore si tiše lehl. Leželi vedle sebe a naslouchali.

Hvízdal vítr…

+ + + + +

Dva jezdci jeli do osady z jihozápadu a Lee Harris, který ležel na zaprášené, studené podlaze kostela a cítil na spánku hlaveň sharpsky, nejprve neslyšel víc než tlumený, nepravidelný dusot. Pak se ze tmy vynořili jezdci a on okamžitě věděl, že to nejsou běloši.

Zastavili na kraji zpustošené osady a vítr povíval hřívami a ocasy pomalovaných koní i vlasy jezdců, kteří na neosedlaných koních seděli a měli přes jejich hřbety položené pušky. V tom, aby jeli do stanice, jim bránila částečně pověrčivost, částečně opatrnost.

„Apači,“ zašeptal Lee mezi zuby. Slyšel, jak Skydmore dýchá stále hlasitěji.

Hlaveň pušky se začala chvět…

Lee pozoroval oba rudochy, kteří pobídli své poníky. Jeli krokem mezi spálenými příbytky. Jeden si opřel winchestrovku o stehno, druhý ji měl položenou na klíně.

Pomalu klusali k cihlovým budovám, kde do tmy trčel stožár. Rozhlédli se a seskočili z poníků.

Jeden z nich vešel do nejbližšího domu, druhý nerozhodně stál vedle svého koně, načež šel kousek stranou a hrabal botou v popelu. Pušku držel v levé ruce, jako by si vůbec nebyl vědom nebezpečí.

Lee cítil, jak se Skydmore posunul dopředu. Seržant se celý chvěl. Bylo to, jako by jím něco cloumalo. Bylo to jako nějaký vnitřní boj.

„Nehýbej se!“ zašeptal Lee. „Nehýbej se a zase odjedou.“

Skydmore neodpověděl, jeho dech však přešel v chraplavé sténání.

Lee pootočil hlavu, takže hlaveň sharpsky se mu už nedotýkala krku. Položil Skydmoreovi ruku na rameno.

„Nedělej to,“ řekl. „Vím, co chceš provést, ale nedělej to. Nevíme, jestli jsou sami.“

Skydmore skřípal zuby. Chvěl se jako při zimnici.

Lee ho chytil za košili. „Klid!“ zašeptal.

Cítil, co se stane, a chtěl ho zadržet, ale už bylo pozdě.

Skydmore vstal a vyrazil ze dveří dřív, než ho mohl Lee zastavit. Hnán nenávistí běžel přes prostranství k Apačovi. Lee, který se zvedl na kolena, viděl, jak se rudoch, když uslyšel kroky, otočil a zvedl pušku.

Lee slyšel cvaknutí pákového nabíjení winchestrovky. Vzápětí byl Skydmore u Apače, rozmáchl se a vyrazil mu sharpskou pušku z rukou.

Apač uhnul. Lee viděl, jak se přikrčil a jak se zableskla čepel nože.

Skydmore se blížil k Apačovi. Pušku držel v rukou jako kyj.

Tu Apač vyrazil proti němu. Pohnul se rychle jako had. Nůž se zaleskl. Ozvalo se zařinčení a nůž letěl do písku.

Lee užasl, když viděl, jak Skydmore zahodil sharpsku a šel k ustupujícímu Apači s holými pěstmi.

Skydmore kráčel za ním ke zdi domu. Byl skoro o hlavu větší než indián, který narazil zády do stěny. Skydmore se blížil k němu. Nyní se dotkl Apače. Ten sebou trhl doleva, byl to však jen trik. Skočil doprava.

Skydmore se vrhl k zemi a chytil ho za nohy. Apač se svalil.

Lee vyšel ze dveří kostela a viděl, jak seržant oběma rukama drží indiána pod krkem. Bil mu hlavou o zem.

Lee spatřil druhého Apače v tmavém vchodu domu. Nesl několik předmětů. Náhle je pustil na zem a vytáhl zpoza opasku nůž. Se zvednutou rukou se plížil ke Skydmoreovi.

Lee na něho namířil kolt a vystřelil, když se ocitl za Skydmorem. V záblesku viděl tmavý, zkřivený obličej s bílým pruhem nad nosem.

Nocí třeskl výstřel. Lee natáhl levou malíkovou hranou kohoutek a vystřelil od boku podruhé. Apač se zkroutil, zavrávoral a posadil se.

Lee zvedl ruku a vystřelil potřetí. Viděl, jak Apač spadl na záda a zůstal ležet. Od stěn kostela se odrazila ozvěna.

Lee Harris běžel přes prostranství a viděl, jak Skydmore ještě pořád bije hlavou druhého Apače o zem.

„Nech toho!“ zvolal na něj. „Nech toho! Nemá to smysl, nemůžeš ho zabít podruhé!“

Apač už měl skelné oči.

Skydmore se zarazil.

Pohlédl na Lee Harrise, který stál s koltem vedle něj. Jeho pohled byl nechápavý. Pak se podíval na Apače a pomalu ho pustil.

Pod košilí se mu zvedala hruď.

Na chvíli tam seděl jako mohutná žába, pak se mu zajiskřilo v očích a vrhl se do písku, k sharpsce. Lee Harris udělal krok a šlápl na ni, než na ni Skydmore mohl dosáhnout. Černý seržant pomalu vzhlédl a pak pohlédl na kolt. Ještě stále byl zadýchaný.

„Už toho bylo dost,“ řekl Lee. „Přestaň s tím zabíjením! Já nejsem Apač. Slyšíš?“

Skydmore ztěžka dýchal.

„Vstávej!“ Lee na něho mávl koltem.

Seržant vstal.

Lee vytáhl zpoza opasku náramky a hodil mu je k nohám.

„Tady!“ víc neřekl.

Skydmore pohlédl na zastřeleného Apače.

„Ty…“ řekl nejistým hlasem, „zachránil jsi mi život.“

„Ještě tě budu potřebovat,“ poznamenal Lee. „A teď si nasaď želízka.“

Skydmore se sklonil, vzal náramky a nasadil si je na zápěstí. „Udělal jsi to jenom kvůli tomu?“ zeptal se.

Lee Harris na to jen mlčky přikývl.

„To ti věřím,“ poznamenal černoch.

Lee Harris dal peacemaker do pouzdra a vzal sharpsku. „Věř si, čemu chceš,“ prohodil. „Já věřím, že nejlepší bude, když teď odtud zmizíme.“ Viděl, jak Skydmore pohlédl na kříž, a dodal: „Pomstil jsi ji. Třeba to byl ten, kdo ji… No pojď, neměli bychom tu zůstávat.“

„Vím, že ji znovu uvidím v soudný den,“ řekl Skydmore. „Půjdu s tebou, ale ještě chvíli počkej, Harrisi.“

Šel ke kříži a padl na kolena. Lee se otočil. Ten pohled jím pohnul, jako by byl přistižen při něčem, co neměl vidět. Je to zvláštní chlapík, pomyslel si.

Rozhlížel se po koních, ale žádného už tam neviděl. Výstřely je musely zaplašit. Prošel mezi spálenými indiánskými příbytky a hleděl do noci, ale koně neviděl. I Skydmoreův armádní kůň zmizel. Nebylo po něm ani vidu ani slechu. Lee si pomyslel: vypadá to, že budeme muset jít pěšky. Budeme muset najít pár láhví a naplnit je vodou ze studny. Jinak nemáme naději.

Když se otočil, uviděl, že Skydmore jde k němu. Seržant si utřel obličej a klidně znějícím hlasem řekl: „Co je?“

A Lee odvětil: „Jdu najít nějaké láhve. Vytáhni ze studny vědro vody.“

Nechal tam Skydmorea stát a vydal se do domu. Nemusel hledat dlouho. Jedna láhev ležela u věcí, které ukradl Apač, další našel v troskách rozbité staré komody.

Chtěl dál hledat v sousední místnosti, ale nasládlý pach, který ho praštil do nosu už ve dveřích, mu to nedovolil. Neměl chuť vidět, co tam Apači zanechali. S láhví v jedné a s sharpskou v druhé ruce se vrátil ke studni.

Skydmore se opíral o zídku. „Podívej!“ řekl.

Lee pohlédl do vědra. „To je voda?“ poznamenal. „Vezmi si tuto láhev, já vezmu tamtu.“

Skydmore pokrčil svými mohutnými rameny. „To je zbytečné Harrisi.“

„Cože?“

„Dej do toho vědra ruku.“

„Co?“ Lee na něho hleděl. „Strč do toho vědra ruku!“ řekl Skydmore.

Lee to udělal a zase ji vytáhl. Měl červenou ruku.

„Kruci, co to je?“ vyhrkl a mávl jí.

„Krev!“ řekl Skydmore. Znělo to lakonicky. „Hodili tam nějakého člověka nebo zvíře, aby tu vodu otrávili. Už jsem to jednou zažil. Apači tu znají všechny prameny, ale armáda je odkázaná jen na studny zakreslené v mapách, a proto je Apači takto zaneřáďují.“

Lee pohlédl na svou zakrvácenou ruku. Klekl si a utřel ji o písek. Potom zase vzhlédl.

„Co teď budeme dělat?“ otázal se. „Bez vody?“

„Nedaleko je pramen. Sedm mil odtud.“

„Kde? V horách?“

„Ano. Je tam staré, pusté pueblo Hopiů. Tam je dobrá voda.“

„Žije tam ještě někdo?“

„Jeden starý šílený Hopi. Prý býval šamanem. Ale Apači se mu vyhýbají, protože se vyhýbají všem šílencům. Tam Apače nepotkáš. Mají strach z duchů, které vyvolal.“

„Ale?“

„Leží to na cestě do Tombstone.“

Lee cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. „Chceš mě dovést do Tombstone,“ řekl. „Proč? Pověz mi to!“ Skydmore na něj chladně hleděl. „Pro tebe,“ řekl, „by bylo lepší, kdybys toho Apače zastřelil až po tom, co by zabil mě.“

Lee si hrál se závěrem pušky. „Chceš mě vidět v Tombstone na šibenici,“ řekl. „Proč? Přece ne kvůli tomu přepadení. Jsme ve válce. I já jsem ztratil mnoho kamarádů, ale taková už je válka. Proč mě tak nenávidíš?“

Skydmore pohlédl na své ruce, načež vzal láhev, kterou Harris postavil na zídku studny, a zahodil ji.

„Pojď!“ řekl. „Raději zmizme hned, Harrisi. Musíme využít tmy. Vítr, který se ráno zvedne, zavane naše stopy.“

Vyšli ze stanice. V jejích ruinách hvízdal vítr.

Ze stínu kostela vyjel jeden jezdec. Neokovaná kopyta v písku nezpůsobovala téměř žádný hluk. Jezdec nehybně stál tam, kde leželi oba mrtví Apači, a vítr mu povíval s vlasy. Měl obličej pomalovaný bílou barvou. Jeho divoké oči několik vteřin hleděly na bojovníky. Pak otočil koně a vydal se směrem, odkud přijel…

+ + + + +

Rozednívalo se. Polopoušť porostlá šalvěji, kaktusy a vysokou, tvrdou travou se táhla až k úpatí Chiricahua Mountains, jež se v dáli tyčily k nebi.

Vítr mu vanul do zad a opíral se o jeho stetson. Těsně před sebou viděl seržantova záda. Skydmore šel pomalu před ním. Držel pušku pod paží a bezděky kráčel ve stejném rytmu jako Skydmore. Ještě nešli ani hodinu a už ho bolela vyschlá ústa.

„Jak dlouho to bude ještě trvat?“ chraplavě se zeptal.

Skydmore pokrčil rameny. „Možná hodinu.“

„Který je to kopec?“

„Odtud není vidět.“

„A když tam není voda?“

„Je tam voda. Vždycky tam byla.“

„Chci vodu teď,“ řekl Lee.

„Tady je jen poušť,“ řekl Skydmore. „Asi je lehčí mít žízeň, když člověk vodu nevidí. V Mississippi, na plantaži, na které jsem pracoval, jsem viděl, jak lidi svazovali u řeky, kde viděli vodu. Samozřejmě to byli černoši jako já. Nechali je tam stát na slunci, protože zbili jednoho dozorce.“

„Takoví nebyli všichni,“ řekl Harris. „To jsou výjimky. Většinou s vámi zacházeli dobře.“

Nad horami se obloha pomalu zbarvila do růžova.

„Nic nevíš, nežil jsi na velké plantáži,“ poznamenal Skydmore.

„Teď přece máš možnost proti tomu bojovat.“

„A dělám to, dělám to z celého srdce.“

„To je hezké.“

„Ty jsi nikdy nezmlátil černocha, Harrisi?“

„Ne,“ řekl Lee. Sevřelo se mu hrdlo.

„Pak jsi to promeškal.“

„Nemluv tak.“

„Je to pravda, Harrisi. Když to člověk jednou vidí, tak už se toho nezbaví.“

„Teď mi dělá větší starosti něco jiného.“

„Co?“

„Vyjde slunce. Nedostaneme se do hor včas.“

„Ne.“

„A indiáni?“

„Ti už naše stopy nenajdou. Zakryje je písek.“

Lee se rozhlédl. Kam až oko dohlédlo, nebylo nic než pustina porostlá kaktusy. Těch ubývalo s tím, jak se blížili k horám.

„Děsivá země!“ vyhrkl a pomyslel na lesy a řeky na Východě.

„Apači jí říkají Země, kde umírá vítr,“ poznamenal Skydmore. „Chtěli tím říct, že to je země, kde jsou doma přízraky.“

Přijeli ke skupince obrovitých saguárů a Skydmore náhle zastavil. Lee, který sužován žízní kráčel za ním, viděl, jak se výraz v seržantově tváři změnil, jak přivřel oči. Chřípí se mu chvělo jako větřícímu vlkovi. Pak náhle trhl rukama.

„K zemi!“ tiše řekl. „Rychle!“

Schovali se za široké, prachem pokryté kaktusy.

Lee vedle kaktusu opřel pušku, ale nic neviděl. A pak, když Skydmore varovně sykl, spatřil čtyři jezdce, kteří vyjeli za sebou ze sníženiny, které si předtím vůbec nevšiml. Jeli v odstupech za sebou.

Byli to Apači, všichni ozbrojení novými winchestrovkami. Lee zřetelně viděl prvního z nich, který jel padesát yardů od něho.

Apač měl na sobě starou, špinavou košili a náhrdelník z širokých stříbrných plátků. Od pravého ramene až po levý bok se mu táhl nábojový opasek. Stříbrem zdobený pás mu držel košili a bederní roušku.

Pomalu projeli okolo nich a netušili, že na ně míří puška. Kopyta jejich poníků zviřovala prach. Všichni čtyři mlčky zmizeli. Lee se opřel o pažbu a syčivě vydechl.

„To bylo těsné,“ prohodil. „Asi bych se s nimi srazil.“

„Musíš je vycítit,“ řekl Skydmore, který hleděl za jezdci. „Člověk je většinou uvidí, teprve když už je pozdě. Když tu žiješ víc než dva roky, tak je vycítíš.“

„Čekal jsi, že tu na ně narazíme?“

Skydmore zavrtěl hlavou.

„Co to znamená?“

„Vypadá to, jako by byli všude.“

„I u toho pramene?“

„Nevím.“

„To je zlé.“

„Ano. Můžeme jen doufat, že nás najde nějaká patrola.“

„V to už nedoufám ani ve snu,“ řekl Harris. „Jestli jsou u pramene, co pak?“

„Vodu potřebujeme,“ odpověděl Skydmore.

Lee vstal a oklepal si prach z šatů. Svítalo.

„Poslouchej, Skydmore! Jak je to s patrolami v této oblasti?“ Lee viděl, jak seržant přemýšlí, a rychle poznamenal: „Můžeš mi říct pravdu. Stejně se všem patrolám vyhneme.“

Skydmore si prohrábl krátké černé vlasy.

„Mnoho patrol tudy nejezdí,“ odpověděl. „Ale ty, které tudy projíždějí, jsou velmi silné. Dvacet mužů a více. Vyjíždějí z Fort Apach a Fort Garnett a z Tombstone – někdy.“

Lee váhavě pohlédl na hory, jejichž vrcholy byly nyní červené.

Nebyl si jistý. Od chvíle, kdy uviděl ty čtyři jezdce, si byl vědom toho, že bude složité se vyhnout Apačům.

Jenže bylo tu ještě něco, čeho se bál víc než indiánů, a to armádní patroly, protože věděl, že zajetí by pro něj znamenalo oprátku. Nacházel se za nepřátelskou linií jako záškodník, uprostřed nepřátelské oblasti – a měl u sebe Skydmorea.

Nepochyboval ani na okamžik o tom, že Skydmore využije nejbližší vhodné příležitosti a pokusí se ho přemoci. Někdy, když pohlédl do jeho velkých očí, měl pocit, že tento muž ví hodně a že jenom čeká na příležitost. Zmocnil se ho neurčitý strach. Byl k sobě dost upřímný na to, aby si to přiznal.

Skydmore tam stál a tázavě a mlčky na něj hleděl, aniž by se pohnul.

„Půjdeme dál,“ řekl Lee a hřbetem ruky si utřel čelo. „Každá chvíle, kterou tu zůstaneme, pro nás může být nebezpečná. Co je s tím indiánem v pueblu? Znáš ho? Dovedeš s ním mluvit?“

Skydmore přikývl a pohlédl na něj. „Jednou jsem mu dal váček tabáku,“ řekl. „Vezme nás k sobě. Myslím, že po setmění chceš pokračovat v cestě.“

Lee řekl jen: „Ano.“

Obloha byla stále světlejší.

Šli za sebou. Vítr, který začal vanout, byl suchý a zesiloval pocit žízně. Hory byly daleko.

Ale byla tam voda. Tam v horách.

Písek jim tiše křupal pod nohama. Saguár začal brzy vrhat stín. Svítilo slunce.

„Rychleji!“ naléhal Lee.

„Ty to vydržíš?“ zeptal se Skydmore.

„Jenom jdi. Jsem pořád za tebou.“

„Kryješ mi záda,“ ironicky prohodil černý seržant.

Lee na to nic neřekl.

Viděl hory, které se zvětšovaly, jak k nim kráčeli.

Voda, pomyslel si, voda!

Skydmore si odkašlal. Vypadalo to, že má stejné myšlenky, protože řekl: „Je to už jenom hodina cesty. Vidíš tam tu převislou stěnu? Pod ní je pueblo. Leží ve stínu a je ho vidět, jen když člověk stojí u něho.“ Pak, po chvíli, když hleděl k obloze, dodal: „Bude pršet.“

Na obzoru se objevily mraky. Lee hleděl na ně.

„Kéž by,“ řekl.

„Bude pršet,“ řekl Skydmore. „To je dobře. Déšť vyžene Apače. Nemají ho rádi.“

+ + + + +

Apači, malá tlupa, stáli na vrcholu kopce a hleděli na rozbitý dostavník a mrtvé lidi a koně, jež začal vítr přikrývat pískem. Potom jeden z jezdců zvedl ruku s puškou a mávl na západ. Apači otočili své koně a vydali se po svahu na západ.

+ + + + +

„To je to pueblo!“

Skydmore zvedl ruce a ukázal před sebe. Zastavil se přitom.

Lee sklonil hlaveň pušky. Viděl staré zdi z nepálených cihel s okny a vchody. Budovy byly postaveny pod mohutnou, převislou skalou.

Pueblo působilo tak, jako by tam už dlouho nikdo nežil. Vegetace tam byla poněkud hustší, rostla tam šalvěj, ocotilla a další keře. Město vzniklo velmi dávno.

„Nikoho nevidím,“ poznamenal Lee.

„Budou vevnitř.“

„Kdo?“

„Nikdo, koho by ses měl bát,“ prohodil Skydmore.

Lee natáhl kohoutek sharpsky. „Mluvil jsi jenom o jednom,“ pomalu řekl.

Skydmore mu hleděl přes rameno.

„Nepokoušej se mě nalákat do pasti,“ řekl Lee. „Stále na tebe budu mířit. Jestli uvidím něco podezřelého, vystřelím nejdřív na tebe.“

„Nic jiného jsem nečekal,“ prohodil Skydmore. V obličeji měl tvrdé rysy. „Jdeme dál?“

„Klidně. Ale nezapomeň, že ti mířím na záda.“

„Nezapomenu,“ prohodil Skydmore se zvláštním podtónem. „Určitě na to nezapomenu, Harrisi.“

„Kde je ten starý Hopi?“ zeptal se Lee, když pomalu kráčeli k ruinám puebla. Byl tam svěžejší vzduch a on si poprvé uvědomil, že má žízeň.

„Bude někde vevnitř,“ řekl Skydmore. „Je teplo, takže bude někde ve stínu.“

„Nepokoušej se mě obelstít.“

„Ne.“

„Tak dobře. Počkáme.“

Přišli ke keřům a vydali se po úzké, dobře viditelné stezce mezi křovisky ke vchodu, který zel v polorozpadlé hradbě před nimi. Za zdí se nic nehýbalo. Tu Lee uslyšel nějaký zvuk, a když pohlédl stranou, spatřil dvě nebo tři strakaté kozy, které vyšly z keřů, s nakloněnými hlavami je chvíli pozorovaly a pak se vrátily a zmizely. Mečení utichlo.

Skydmore pohlédl na přední stěnu puebla a řekl přes rameno, aniž se ohlédl: „Máš tabák?“

„Trocha tam je.“

„Dej mi ho!“

„Proč?“

„To uvidíš.“

S puškou v pravé ruce si Lee sáhl levou do kapsy kalhot a vytáhl váček, který podal Skydmoreovi.

V té chvíli náhle uviděl starého Hopiho, který se objevil ve vchodu.

Seržant řekl španělsky: „Hola, viejo!“

Hopi odpověděl lámanou španělštinou: „Que tal?“

Lee Harris hleděl Skydmoreovi přes rameno. Indián byl střední postavy a vypadalo to, že je velmi starý, protože byl shrbený a měl svěšená ramena. Hlava mu seděla na ramenou, jako by neměl krk. Bílé vlasy okolo propadlého, vrásčitého obličeje měl svázané čelenkou. Měl přivřené oči a v nich zvědavý pohled.

Skydmore mu hodil váček s tabákem a stále s ním hovořil. Lee, který neuměl španělsky, nedůvěřivě naslouchal.

„Co říká?“ zeptal se.

Skydmore, který se neotočil, řekl: „Tvrdí, že dnes v noci tu můžeme přespat, ale zítra musíme dál. Potuluje se tu mnoho Apačů a on nechce, aby nás tu našli. Jinak by Apači odpravili jeho i jeho vnučku.“

Lee pomalu sklonil pušku. „Pak pojďme dovnitř.“

„Jen žádný spěch,“ odvětil Skydmore. „Tady nás keře chrání před zvědavými zraky.“

Hopi mu něco pověděl a Skydmore se obrátil k Harrisovi. „Chce vědět, proč jsi mi dal želízka.“

„Pověz mu to,“ prohodil Lee. „Nebo mu řekni, že běloši tak zdobí své nejlepší přátele. Řekni mu, že jsi můj nejlepší přítel, že to je čest nosit takové náramky.“

„Bylo by lepší, kdybys mi je sundal, když budeme tady.“

„Ne.“

Skydmore opět hovořil s indiánem a ten hleděl na Leea přivřenýma, tmavýma a věkem neoslabenýma očima. Leeovi se zdálo, že v nich vidí nějaké varování. Pak se Hopi otočil ke Skydmoreovi a řekl několik slov.

„Co říká?“

„Ptá se mě, jestli mi má pomoct tě oddělat,“ řekl Skydmore.

„Pověz mu, ať nedělá žádné hlouposti.“

„Už se stalo.“

„A zeptej se ho, jestli tu někde je voda.“

Skydmore opět promluvil k indiánovi, který si dal váček od Leea za opasek a zvolal několik slov ke vchodu. Potom mávl rukou.

„Pojď,“ řekl Skydmore. „Půjdeme dovnitř. Přinese vodu a něco k snědku.“

Pomalu vešli do velké místnosti se stěnami z nepálených cihel. Po vedru venku tam bylo příjemně. Bylo tam přítmí.

Lee několik vteřin stál vedle vchodu, aby si jeho oči zvykly na jiné světelné podmínky. Teprve potom šel za Skydmorem, který se posadil do rohu, natáhl nohy a dal ruce do klína.

Místnost byla stroze vybavená. Uprostřed bylo ohniště obložené kameny, vedle leželo několik starých dek a misek a velký džbán. Ležel tam i nůž a kus měkkého vápence, ve kterém bylo něco vyrytého.

Byl tam cítit pot a dým, na stropě visela deka, uprostřed níž byl otvor, kudy táhl kouř.

Hopi vešel dovnitř, přistoupil k ohništi a vzal keramický talíř s kukuřičnými tortillami a ještě jeden talíř s něčím, co vypadalo jako kozí sýr. Přitom cosi tiše řekl ke Skydmoreovi, ale ten jenom pokrčil rameny. Vzal jednu tortillu a dvěma prsty na ni nabral zelenobílý kozí sýr, pak ji smotal a zvedl k ústům. Pak spatřil Leeův pohled a zarazil se.

„Jez!“ řekl. „Nebo nemáš hlad?“

Lee, který si sedl kousek od něj, cítil, jak ho přemáhá únava.

„Chci se napít,“ poznamenal. „Ty nemáš žízeň?“

„Brzy přinese vodu,“ řekl černoch a kousl do tortilly. S plnými ústy pozoroval Leea.

„Proč nejíš?“ otázal se.

Lee se opřel o stěnu.

Nesmím usnout, pomyslel si. Sakra, proč jsem sem chodil. Ale neměl jsem na vybranou. Musel jsem sem jít kvůli vodě.

Pohlédl na starého Hopiho, který lhostejně seděl vedle ohniště a vyřezával krátkým nožem v kameni.

Lee pomalu natáhl ruku pro tortillu.

„Jak je to s tím Tombstone?“ zeptal se.

Pozoroval při tom Skydmorea a viděl, že seržant jako by duchem nepřítomen pohlédl na něj. Už nežvýkal.

„Proč se na to ptáš, Harrisi?“

„Nikdy jsi mi neodpověděl na tu otázku. Proč mě chceš přivést do Tombstone?“

Skydmore pohlédl na tortillu. Znovu žvýkal.

„Pověděl jsem ti, že mě máš sejmout,“ řekl. „Jinak odkrouhnu já tebe.“

„To není odpověď.“

„Pak ti řeknu něco jiného: nenávidím tě!“

„To skoro všichni z vás.“

„Ale ne tak jako já.“

„Toho jsem si všiml,“ prohodil Lee. „Nenávidíš nás, já vím. To je opravdu všechno?“

„Je toho hodně. Toto nestačí?“

„Ne.“

„Takže!“ Skydmore si utřel ústa hřbetem ruky, na kterém mu vystoupily šlachy. „Můžu ti říct ještě něco. Tady můžeme mluvit bez okolků, ten indián nám nerozumí.“ Lee bezděky pohlédl na Hopiho, který přestal vyřezávat a hleděl na ně přivřenýma očima. Je na Skydmoreově straně, řekl si Lee.

Skydmore poznamenal: „Víš, proč tě tak nenávidím? Proč vás všechny tak nenávidím? Vzpomínáš si na to, co jsem ti řekl po cestě? O černoších, které přivázali ke stromu, až málem zemřeli žízní? Dobrá! Řeknu ti něco, co jsem ještě nikomu neřekl. Ti tři muži byli moji bratři. Rozumíš, Harrisi? Můj nejmladší bratr po tomto mučení zešílel a skočil do řeky. Předtím se musel dívat, co jeden bílý dozorce udělal děvčeti, které miloval. Byl ve věku, kdy něco takového může člověka zabít. To on zbil toho dozorce. Moji bratři s tím neměli nic společného. Chtěli ho jen odvést, když zmlátil toho dozorce. Mohli se však zapřísahat, jak chtěli, nikdo jim nevěřil. Už chápeš, proč vás nenávidím?“

Odmlčel se a pohlédl na Leea přivřenýma očima. V ruce držel tortillu.

„Já tě oddělám,“ řekl. „Až k tomu bude příležitost. Ty mě oddělat nemůžeš, protože potřebuješ někoho, kdo tě vyvede. Sám to nikdy nezvládneš. Nikdy se odtud nedostaneš.“

Od vchodu na podlahu dopadl stín a Lee zvedl hlavu. Uviděl děvčátko, které tam stálo s velkým džbánem. Mohlo mu být tak deset let, bylo drobné a na rameni neslo velký červený džbán.

I indián vzhlédl, něco řekl a znovu se věnoval své práci.

„Vodu?“ řekl Lee a zvedl misku, která stála před ním.

Dívenka se od vchodu vydala k nim. Měla dětsky velké, černé, zkoumavé oči.

Lee jí podal misku, ale dívka tam stála a pouze na něj hleděla. Připadalo mu, jako by hleděla skrze něj.

„Tak dělej!“ vyhrkl náhle.

Ucukla.

Skydmore odložil a zavrtěl hlavou. „Tebe bych jako dítě potkat nechtěl,“ poznamenal a vzal svou misku.

Usmál se na děvčátko a prohodil: „Da me agua, por favor!“

Stydlivě pohlédla na Leea, šla k němu a nalila mu do misky vodu. Skydmore ji pozoroval a Lee vůbec poprvé spatřil v jeho pohledu neurčitý zármutek. Zvedl svou mohutnou ruku a poněkud neohrabaně, ale jemně dívenku pohladil po jejích modročerných vlasech spletených do dvou copů. Potom jí vzal z ruky džbán a posunul ho k Harrisovi.

„Musíš si nalít sám,“ řekl. „Proč na ni tak křičíš? To nevíš, jak se má jednat s dětmi?“

Lee viděl, že děvče na něho ještě pořád hledí. Choulilo se ke Skydmoreovi, jako by se u něho cítilo bezpečně.

Lee uhnul jejímu pohledu a nalil si do misky. Zatímco pil, hleděl na ni přes okraj misky. Za války toho viděl hodně, ale tyto černé, pronikavé oči ho dokázaly znejistět. Znovu odvrátil pohled.

Skydmore si rozvázal šátek a uvázal ho dívence na hlavu. Teď se vůbec poprvé usmála.

„Que guapa!“ řekl Skydmore.

Lee vypil vodu a pak ještě jednu misku.

„Kdy zítra vyjedeme?“ zeptal se.

Starý indián na dívku zvolal, aby nechodila ven.

„Musíš od ní nějak dostat zpátky svůj šátek,“ poznamenal Lee.

Skydmore pokrčil širokými rameny a pohlédl na Hopiho, který rovněž vstal a šel ven.

„Vadí ti to?“ zeptal se, když byli sami. „Bude lepší, když ho bude mít ona než nějaký Apač.“

Lee Harris se opřel o stěnu. Byl unavený a vysílený. „Ty nevěříš, že se nám to povede?“

Skydmore zkřížil ruce na hrudi a sklonil hlavu. „To ví jenom jeden, a ten ti to určitě neřekne,“ odvětil. „Teď chci spát. Dávej na mě pozor, Harrisi, a bacha, ať neusneš. Jestli usneš, tak se už neprobudíš.“

Lee Harris pohlédl do jeho velkých očí. Věděl, že to není vtip.

+ + + + +

„Haaa!“

Malá válečná horda zastavila ve stínu šalvěji porostlého kopce a na jeho vrcholu vyjel zpoza saguárů jezdec, který vedl svého poníka tlakem stehen po svahu dolů.

Bojovníci se chvíli bavili a hleděli na východ. Po několika minutách objeli v dlouhé řadě kopec a v rozestupech se vydali na východ.

Jeli po neviditelné stopě.

+ + + + +

V pueblu bylo chladno a ticho. Vchodem a dvěma okénky tam pronikalo sluneční světlo a vytvářelo světlé kruhy na zaprášené udusané podlaze.

Baxton Skydmore seděl zády opřen o zeď, světlý stetson stažený do obličeje, a zpod jeho okraje pozoroval Leea Harrise, který měl bradu opřenou o hruď. Ruce měl položené na pažbě sharpsky a pravidelně oddechoval.

Skydmore na něho upřeně hleděl. Viděl, jak Lee Harris ve spánku zasténal, jak mu spadla hlava a pak zase ležel klidně. Panovalo ticho. Ve vedru jako by umlkly všechny zvuky. Ve vchodu se mihl stín nějakého ptáka.

Skydmore tiše vstal jak kočka, chvíli tam přikrčen stál, potom přišel k ohništi, aniž by způsobil sebemenší hluk, sklonil se a zvedl jeden z balvanů, jimiž bylo ohniště obloženo. S ním šel k Harrisovi, jemuž sklouzl stetson z hlavy. Na spánek mu svítilo slunce.

Skydmore hleděl na to místo. Měl sevřené rty. Pomalu zvedl balvan tak, že byl ostrou hranou dolů. Polkl a poskočil mu ohryzek. Minuty se vlekly a on tam nehybně stál s kamenem nad hlavou.

Náhle uslyšel šramot a otočil se.

Ve vchodu, jež vedl dozadu, stál starý Hopi.

V jeho černých očích za dlouhými řasami se jiskřilo. Řekl španělsky: „Maté le! Sejmi ho!“

Skydmore náhle ucítil slabost a únavu. Zavrtěl hlavou.

„Maté le,“ naléhal indián. „Quando ha mortado eres libre.“

„Ne,“ odpověděl Skydmore a sklonil ruce. „Pro ně člověk nic neznamená, když nemá stejnou barvu kůže, jako mají oni. Ale proti tomu my bojujeme. Neuděláme stejnou chybu, viejo.“

Šouravými kroky se vrátil k ohništi a položil kámen na své místo.

Hopi na něj pohlédl a položil ruku na pažbu nože, ale Skydmore jen zavrtěl hlavou.

„Ne když spí,“ řekl. „Nemůžu to udělat, když spí. To by bylo špinavé!“

Hovořil anglicky a indián, který mu nerozuměl, řekl: „He?“

Skydmore na něj pohlédl, kývl na Leea Harrise a zavrtěl hlavou. „No es nada. Nech ho. Já už se s ním vypořádám.“

Starý indián pohlédl na Leea Harrise a odplivl si. Pak odešel.

V té chvíli sebou Lee trhl a rozhlédl se. „Co je?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděl Skydmore.

„Spal jsem?“ otázal se Harris.

Skydmore pokrčil rameny. „Já nevím,“ poznamenal. „Zrovna jsem se probudil.“

Lee vstal a šel do vchodu. Sluneční svit pozlatil keře a poušť. Vedle hradby viděl modrou studánku a strakaté kozy, které spásaly ocotilla.

„Nic,“ řekl. „Myslel jsem, že něco slyším, když jsem se probudil, ale všude je klid.“ Rozhlédl se. „Kde je ten Hopi?“

„Asi šel spát,“ poznamenal Skydmore a sáhl po džbánu.

+ + + + +

Patrola stála v dlouhé řadě, prachem pokrytí jezdci v modrých uniformách a s lesknoucími se pochvami šavlí. Jejich pohledy, pohledy tvrdých očí v propadlých, neholených tvářích, byly upřeny na zničený kočár a těla jejich zastřelených kamarádů, které již zčásti zavál písek.

„Jatka,“ poznamenal mladý poručík.

„Ale nebyli to indiáni,“ podotkl seržant, který rovněž sesedl a stál vedle svého nadřízeného. „Byli to banditi.“

„To nebyli banditi,“ opáčil důstojník. „Proč by banditi zastavovali dostavník? Jenom proto, aby zastřelili Buchanana?“

„Ti grázlové,“ řekl seržant a poškrábal se na bradě. „Mnoho z nich jsem znal, pane. Kdo myslíte, že to mohl být?“

Poručík, který se postavil tak, že na něj nefoukal vítr, na něho pohlédl. „Podívejte se na toho muže, seržante,“ prohodil a ukázal na nafouklé tělo v civilních šatech. „Běžte k němu a rozepněte mu košili.“ Poručík pohlédl na své muže a potom, když si všiml, že seržant váhá, procedil mezi zuby: „Tak dělejte. Nebo to mám za vás udělat já, seržante?“

„Ne, pane,“ řekl seržant. Natáhl si přes ústa a nos šátek jako ochranu před otřesným zápachem, a znechucen šel k tělu. Sklonil se a špičkami prstů rozepnul uniformu, zatímco ho poručík sledoval. Pak se rychle vrátil, téměř modrý, a strhl si šátek.

„Toto jsem našel, pane,“ řekl. „Měl to na krku.“ Špičkami prstů držel co nejdále od sebe kovový odznak na tenkém řetízku.

Poručík si ho prohlédl, aniž se ho dotkl. „To jsem si myslel,“ řekl roztrpčeně. „To jsem si myslel!“

Seržant na něj udiveně hleděl. „Co, pane?“

„Rebelové, konfederanti,“ prohodil důstojník. „Hned jsem si to myslel, když jsem viděl, že zastřelili Buchanana.“ Seržant pustil kovový odznak a rozhlédl se, načež se poškrábal za ušima. „Víte, pane, co mě napadlo?“ řekl. „Eskorta, která jela s dostavníkem, měla dvacet mužů. Vidíte, kolik jich je teď?“

Poručík tiše počítal s nataženou rukou.

„Ano. Kde je dvacátý?“ prohodil seržant a zahákl si palce za opasek.

Poručík si odsunul klobouk z čela a utřel si pot. Hleděl po bojišti a nato pohlédl na seržanta.

„Ano,“ řekl. „Ano! Kde je dvacátý muž? Je tu nějaký pramen?“

„Nejbližší je v Adobe Springs,“ poznamenal seržant. „To je ale nejmíň dvanáct až patnáct mil odsud.“ Poručík se vrátil ke svému koni a vyšvihl se do sedla.

„Jedeme do Adobe Springs,“ řekl.

+ + + + +

Ruka Apače, kterého Lee zastřelil, byla zarytá do písku.

Jezdci stáli okolo něho, občas některý z koní zafrkal nebo netrpělivě hrábl kopytem. Z širokých tváří se nedalo vyčíst, na co Apači myslí. Vítr jim povíval s vlasy.

Tak stáli uprostřed zpustošené stanice Adobe Springs. Potom obrátili koně.

Neviditelná stopa vedla k horám…

+ + + + +

Vchodem do místnosti pronikalo ranní šero. Bylo chladno. Vše působilo strnule a nepřátelsky.

Lee, který se probudil, se rozhlédl. Několik vteřin – nebo to byly hodiny – se mu zdálo o přepadení dostavníku, slyšel střelbu a výkřiky, řehtání koní a dusot kopyt, až se náhle zablesklo a svalil se na hrušku sedla.

Rozhlížel se.

Viděl Skydmorea, který stál ve vchodu a hleděl ven. Pak se seržant ohlédl a vrátil se do místnosti.

Lee Harris, který se opíral o stěnu a měl pušku položenou na kolenou, viděl, jak šel k protější stěně, kde v přikrývkách spalo děvčátko. Klekl si a pozoroval je. Starý Hopi tam již nebyl. Na jeho lůžku leželo jen několik zpřeházených dek. Zřejmě šel ven.

Skydmore tam seděl s rukama na kolenou, s nakloněnou hlavou pozoroval spící dítě a v jeho černém obličeji byl nedefinovatelný výraz.

„Skydmore!“ tiše zvolal Lee.

Seržant na něho pohlédl, vstal, přešel k němu a posadil se.

„Nech ji spát,“ poznamenal Lee a kývl puškou na dívku.

Skydmore se opřel lokty o kolena, sepjal ruce a položil na ně bradu.

„Jen jsem se na ni díval,“ řekl. „Neprobudila se.“

„Na co myslíš?“

„Na děti, které jsme chtěli mít s Teresou.“

Lee se narovnal. „Ty jsi chtěl mít děti ve světě, který nenávidíš?“

Skydmore zachmuřeně hleděl před sebe. „To nesmíme mít děti?“ řekl a znělo to, jako by mluvil k sobě. „Kdo bude pokračovat v našem boji, až jednou nebudeme? Kdo bude vychutnávat plody našeho boje, když ne noví černí lidé? Kdo bude jednou hrdý na svou černou kůži, když nebude nikdo, kdo by ji měl?“

Potom náhle vzhlédl, jeho pohled se setkal s Leeovým a v jeho obličeji byl náhle zastřený, poněkud nepřátelský výraz.

„Tomu ty nerozumíš,“ poznamenal.

„Možná ano,“ řekl Lee. „Možná lépe, než si myslíš. Kvůli lidem, jako jsi ty, jsem opustil svou vlast, a nemůžeš mi mít za zlé, že jsem za naši zem bojoval stejně, jako ty za tvou.“

Skydmore vstal a protáhl si ruce. Cítil pulzování v rukou od ramen až po zápěstí, na kterých měl želízka.

„Je zima,“ řekl. „Jdu se podívat po tom šamanovi. Měl by rozdělat oheň.“

V té chvíli starý Hopi vešel. Krátce na ně pohlédl, přistoupil s náručí dřeva a kaktusů k ohništi a složil ji vedle na zem. Začal rozdělávat oheň. Lee si sáhl do kapsy, vytáhl sirky a hodil mu je. Hopi je mlčky vzal, jednou škrtl a rozdělal oheň. Pak hodil krabičku zpátky a pořád ještě mlčel.

Nenávidí mě, pomyslel si Lee. Nenávidí mě kvůli Skydmoreovi. No dobře, budu se mít na pozoru.

„Ten Buchanan, kterého jste eskortovali,“ řekl Skydmoreovi, „byl zrádce, proto jsme ho zastřelili. Vidíš, dělám všechno jen proto, abychom zvítězili ve válce. Proti tobě nemám nic, to že jsme se potkali, byla náhoda. Věděli jsme, že Buchanan odjel na Západ, aby tam prodal vojenská tajemství Unii. Museli jsme ho oddělat. A pokud jsme se k němu měli dostat, museli jsme postřílet tvé kamarády. Kdyby to nebylo nutné, tak bychom to neudělali, ale ty víš dobře, že to bylo nutné. Na našem místě bys nejednal jinak. Bylo to velmi důležité!“

Když hovořil, myslel si: Proč se snažím omlouvat, sakra!

„Ano, rozumím,“ přidušeně řekl Skydmore, zatímco pozoroval starého Hopiho, jenž seděl u ohně. „Ano, rozumím, ale… byli to moji kamarádi, Harrisi. Byli to moji kamarádi, rozumíš? Byli to jediní běloši, kteří ve mně neviděli negra, ale člověka. Někteří proto, že měli strach, protože jsem byl jejich seržant, protože jsem jim za války zachránil život, ale jiní proto, že věděli, že jsem člověk.“

Lee vstal, nevěděl, co říct. S puškou v ruce vyšel ven. Do tváře mu vanul vítr, což bylo příjemné. Kozy se pásly mezi ocotilly a hleděly na něj svýma velkýma očima.

„Zmizte,“ vyhrkl a kopl do jedné z nich. S mečením odběhly.

„Harrisi!“ zvolal zevnitř Skydmore.

„Co je?“

„Pojď dovnitř, jestli se chceš napít něčeho teplého.“

Lee se vrátil do puebla.

Starý Hopi seděl u ohně a něco vařil ve starém, otlučeném kotlíku. Linula se z něj ostrá vůně.

Lee se posadil k ohni, opřel si pušku o rameno a podržel dlaně nad plameny, aby se zahřál.

„Co to je?“ otázal se a nedůvěřivě zavětřil. „Čaj,“ řekl Skydmore. „Jeden druh čaje. Tiswin, voda a máta, která tu roste.“

Hopi nalil dvě misky. Tu, která byla určena pro Leea, postavil na zem před něho. Skydmoreovi ji podal do ruky.

Lee si vzal svou misku a pohlédl úkosem na černocha. Viděl, jak upřeně hledí do ohně. Jiskřilo mu v očích. Chvíli tam seděl, potom zvedl misku k ústům a se zavřenýma očima se napil.

Lee náhle cítil nutkání něco říct. „Je mi to líto, to s Teresou, Skydmore,“ poznamenal.

Seržant se nehýbal. Pořád hleděl do plamenů.

„Celou dobu jsem ti to chtěl říct,“ dodal Lee.

„Už o tom nemluvme,“ přidušeně řekl Skydmore.

„Jak chceš.“

„Ano, jak chci. Stalo se – takže už o tom nemluvme, už o tom, proboha, nemluvme.“ Zavřel oči.

Hopi náhle vstal, chvíli stál vedle ohně a Lee viděl, jak hledí na Skydmorea. Zavrtěl hlavou a šel ven.

Děvčátko se pohnulo v dekách, převalilo se a pohlédlo svýma velkýma, ospalýma očima na muže u ohně. Potom vylezlo z dek, chvíli tam váhavě stálo a pak běželo ven. Tleskání jejích bosých nohou ustalo, když vyběhla do písku.

„Dá se odtud pozorovat okolí?“ zeptal se Lee.

„Z horního patra,“ odpověděl Skydmore, aniž by otevřel oči. „Pueblo má tři patra.“

Lee vypil svou misku. Čaj už mu nechutnal. To, co bylo dobré pro starého, šíleného Hopiho z pouště, neříkalo nic bělochovi z Východu.

„Jdeš nahoru?“ otázal se Skydmore.

„Ano.“

„Nemáš strach, že mezitím uteču?“

„Viděl bych to shora. A ta puška má dostřel víc než jednu míli.“

„To bych od bělocha čekal,“ trpce řekl Skydmore.

„Kromě toho bys byl v poušti ztracený – bez vody.“

„Jen jdi, já ti neuteču.“

„Já…“ začal Lee, ale v následujícím okamžiku uslyšel chvatné kroky, šustění keřů, praskání větví a pak se ve vchodě objevil Hopi. V jeho vrásčité tváři bylo rozčilení, měl zatnuté pěsti.

Lee a Skydmore na něho pohlédli.

„Que pasa?“ otázal se černý seržant.

Hopi přišel k nim a něco řekl Skydmoreovi.

Lee tam stál a naslouchal. Seržant náhle vyskočil a poznamenal: „No es posible, no es posible.“

Hopi přikývl, udeřil pěstmi o sebe jako rozrušené dítě a řekl: „Si, por cierto!“

„O co k čertu jde?“ vykřikl Lee.

Skydmore se k němu otočil a prohodil: „Jede sem kavalerie!“

Lee cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy. Srdce mu divoce bušilo. „Kudy se jde na střechu?“ zeptal se.

Nečekal na odpověď, vběhl do sousední místnosti, uviděl ve stropu díru, ke které byla opřena kláda s vysekanými stupni, a začal lézt nahoru.

Z prvního patra vedl do druhého podobný provizorní žebřík na rovnou střechu puebla. Lee na ni vylezl tak rychle, až se zadýchal.

Mezi střechou puebla a převislou skalní stěnou byl volný prostor, takže mohl skloněn přejít k okraji střechy, kde si lehl a připlazil se k hraně.

A potom uviděl pramen a keře. Dvě míle odtud jela řada černých bodů.

Jeli ve dvojstupu, pomalu. Indián se tedy nemýlil. Toto nebyli indiáni, to byla silná kavaleristická patrola, která jela na západ. Určitě ne k pueblu, ale souběžně s ním. Očividně si ho nevšimli. Lee viděl prach, který se vznášel za patrolou.

Se zatajeným dechem pozoroval jezdce a naslouchal bušení svého srdce.

Jeďte dál, myslel si. Jeďte dál, och…

A oni jeli dál.

Viděl, že se pohybují souběžně k pueblu. Nepřibližovali se, naopak se vzdalovali.

Náhle se narovnal. Jeho instinkt ho varoval.

Něco zavětřil. Nějaký pach. Pak kolem něj proletěl obláček kouře.

Odplazil se zpět, přeběhl k otvoru ve střeše a slezl do přízemí. Přiběhl ke vchodu místnosti, v níž přebývali, a viděl, že je plná hustého dýmu, který ho štípal v nose a v očích.

Na zlomek vteřiny tam strnule stál. Zmocňovala se jej zlost. Potom v kouři spatřil Skydmoreovu vysokou, tmavou postavu, zařval a vrazil do něj. Jako posedlý dupal po plamenech a rozkopal oheň, pak popadl soudek s tiswinem a vylil jej na doutnající větve ocotill, z nichž stoupal ten hrozný kouř. Ten začal brzy táhnout pryč. Přesto tam stále byl cítit.

Lee Harris se otočil a viděl, že Skydmore jde k němu. Seržant, který odvrávoral ke vchodu, když do něho vrazil, měl zkřivenou tvář, změněnou k nepoznání. Měl skloněnou hlavu a ruce natažené před sebou.

Lee natáhl kohoutek pušky a namířil na Skydmorea.

„Ty bastarde!“ zvolal. „Opravdu jsem měl počkat, až tě ten Apač sejme! To jsem ti pomohl jen proto, abys teď na mě poštval své přátele, kteří vůbec nejsou tvými přáteli?“

„Proč nestřílíš?“ hlesl Skydmore. „Dělej, střílej přece! Oddělej mě a dole uslyší výstřel.“

Lee pomalu ustoupil.

„Teď ti něco řeknu,“ rozrušeně prohodil Skydmore. „Řekl jsem ti, slíbil jsem ti, že tě zabiju. Teď ti povím, proč. Když tenkrát vytáhli mého bratra z Mississippi, přísahal jsem, že se pomstím. Vím, jak se jmenoval ten bílý pán, co mu patřila ta plantáž. Vím, že se jmenoval Harris – a vím, že měl syna. Jo, Lee Harrisi, synu velkého bílého pána, poznal jsem tě, když jsem tě našel v poušti, když jsem si prohlédl tvůj odznak. Takže, velký bílý pane, proto jsem neudělal to, co jsem radši měl udělat, totiž odpravit tě. Proto jsem tě vzal s sebou, protože tě chci vidět viset kvůli mému bratrovi. Tvůj otec, velký bílý pane, pro nás nehnul ani prstem. Tak dělej, zastřel mě, ale svému osudu neunikneš. Co na tom? Teď nebo později? Když vystřelíš, tak tě oddělají oni. Když nevystřelíš – zabiju tě já.“

Sklonil se, vzal hořící poleno a pomalu s ním kráčel k Leemu, který ustupoval ke zdi.

Ještě stále držel pušku u boku.

Skydmore se tím hořícím polenem rozmáchl.

Ztěžka oddechoval. „Takže, velký bílý pane…“

Prudce máchl polenem směrem k Leeovu obličeji. Lee uhnul hlavou a louč narazila do stěny, kde zanechala černou skvrnu.

Lee uskočil stranou.

„Přestaň!“ zvolal.

Skydmore měl ve tváři děs nahánějící úsměv. Jeho zuby se blýskaly.

Opět udeřil a Lee uhnul. Okolo něj proletěly jiskry.

Náhle se Skydmore vrhl proti němu a pochodeň držel před sebou jako nůž.

Lee uhnul, nastavil mu nohu, a když Skydmore pustil poleno a mával kolem sebe rukama, udeřil ho pažbou sharpsky do krku. Seržant klesl na kolena, přidušeně vykřikl, zavrtěl hlavou a chtěl vstát.

Lee se však znovu rozmáchl puškou a uhodil ho pažbou do krku. Cítil, jak se Skydmore zachvěl. Svalil se na zem. Tam ležel a nehýbal se. Ruce měl pod tělem, hlavu otočenou na bok, z nosu mu tekla krev.

Lee ho překročil, vyšel ven a přes keře se dostal na volné prostranství. Po kavalerii již nebylo ani památky.

Utřel si obličej šátkem a pomalu se vrátil do puebla.

Tam našel Hopiho, jak se sklání k černochovi. Když uviděl Leea, narovnal se a šel ven.

Lee si klekl ke Skydmoreovi a pohlédl do jeho tváře.

„Ty blbče!“ řekl a zavrtěl hlavou. „Ty blbče!“

+ + + + +

Apač položil pomalovanému poníkovi ruku na nozdry, aby nefrkal, když kavaleristé projeli sto yardů od kaktusů, za kterými se skrýval.

Nenávistně sledoval pohledem bílé jezdce a pak pohlédl na staré, polorozpadlé pueblo, které se nacházelo dvě míle odtud pod převislou skalou.

Apač ještě nebyl rozhodnutý…

+ + + + +

Kavaleristická patrola zastavila na kraji zničené stanice Adobe Springs a poručík se oběma pěstmi opřel o hrušku sedla, zavrtěl hlavou a pohlédl na seržanta, který měl sevřené rty a zatínal pěsti.

Pak poručík unaveným, apaticky znějícím hlasem řekl: „Kolik jich mohlo být?“

„Parchanti,“ prohodil seržant.

„Ptal jsem se vás, kolik jich mohlo být?“ Poručíkův hlas zněl ještě unaveněji.

„To nevím,“ odpověděl seržant a sesedl, když viděl, že poručík toporně slézá z koně.

Pomalu procházeli zpustošenou stanicí. U zlomeného stožáru malé pevnůstky zůstali stát a poručík smekl klobouk. Prohrábl si vlasy a rozhlédl se. Náhle zbledl a seržant, který sledoval jeho pohled, pohlédl na věž malého, z nepálených cihel postaveného kostela.

Polkl a zašeptal: „Hlavou dolů. Pane Bože.“

„Už nikdy nechci jet s žádnou patrolou,“ řekl seržant a pohlédl jinam.

Seržant, starý, kníratý voják s nárameníky prvního seržanta, se zahleděl do země.

„Tím je vinna ta zatracená válka,“ řekl a jeho hlas zněl zhnuseně. „Apači vědí, že na tomto teritoriu je málo vojáků.“ Otočil se a zvolal: „Všichni sesedat! Vezměte si rýče a pohřběte mrtvé.“ Opět se obrátil ke strnulému poručíkovi a řekl: „S vaším dovolením.“

„Je mi z toho špatně,“ řekl důstojník. „Je to tím, že jsem tu tak krátce?“ Mluvil tiše, jako by hovořil jen k sobě. Ale seržant, který stál vedle něho, ho slyšel.

„Ne, pane,“ řekl. „Je toho trochu příliš. Jestli to můžu, pane, říct, tak se chováte normálně.“

Důstojník byl pořád bledý, nedokázal se usmát. Jenom tam stál a točil si stetsonem mezi prsty.

V té chvíli přišel jeden jezdec s rýčem. Jako všichni i on měl přes ústa a nos šátek. Nyní si jej stáhl a zasalutoval.

Poručík se ovíval stetsonem. „Co je?“ zeptal se.

Voják mu podal rýč. „Toto jsme našli, pane,“ řekl.

Poručík pohlédl na seržanta. „No a?“ poznamenal seržant.

„Tam naproti, seržante,“ řekl jezdec a ukázal palcem přes rameno. „Zvláštní na tom je, že tam je čerstvý hrob s dřevěným křížem a vedle něho leží dva mrtví Apači. Jeden je zastřelený a druhému někdo rozbil hlavu. Říkal jsem si, pane,“ obrátil se k poručíkovi, „že bych to měl ohlásit, že se na to možná budete chtít podívat.“

Přešli velké prostranství, prošli mezi spálenými a zhroucenými příbytky Zuniů a přiblížili se k domu z nepálených cihel. Tam zůstali stát před křížem a oběma mrtvými Apači, z nichž jeden držel v ruce nůž. Seržant řekl k jezdci: „Přineste toho chudáka z věže a řádně ho pohřběte.“

„Ano, seržante,“ prohodil jezdec a odešel.

Seržant se obrátil k poručíkovi. „Pane,“ řekl. „Myslím, že po tom, co se to stalo, tu ještě někdo musel být. Ti dva chlápci tam leží nanejvýš dvacet čtyři hodin. A při přepadení by jistě ten kříž vytrhli, jak znám rudochy.“ Sklonil se k zastřelenému Apači, rozepnul mu košili a poznamenal: „Mohl být zastřelen armádním revolverem, pane.“

„Pravděpodobně byl zastřelen při přepadení.“

Seržant se narovnal a zavrtěl hlavou. „To mi připadá silně nepravděpodobné, pane. Jenom škoda, že vítr dnes v noci zavál všechny stopy. Jestli se nemýlím, tak jsme tu našli stopy kavaleristických holínek… i když se samozřejmě můžu mýlit.“

Poručík dumal. „Je tu v okolí ještě nějaký pramen?“

Seržant pokrčil rameny. „Apači jistě nějaké znají, ale na mapě žádné zakreslené nejsou. Zeptám se mužů, možná někdo z nich o nějaké studánce poblíž ví. Je zlé, že vítr zavál všechny stopy. Nu, raději byste měl jít ke koním.“

„Zůstanu.“

„Dobrá,“ zamumlal seržant a šel pryč.

+ + + + +

Už bylo teplo, slunce stálo vysoko na obloze a vítr se utišil, když horda, která neúnavně táhla pouští, narazila na stopy neokovaného koně, které vedly mezi kaktusy a trnitými keři.

„Ouha!“ řekl první jezdec a vyklonil se z koně. Stopa byla ještě poměrně čerstvá, musela pocházet z doby, když nevál vítr.

V Apačových černých očích se zajiskřilo…

+ + + + +

Lee si povzdechl a vstal.

Klečel vedle Skydmorea, který se ještě neprobral. Seržant tiše zasténal a převalil hlavu na bok, ale měl stále zavřené oči. Lee stál před ním a vrtěl hlavou. Měl Skydmorea rád, ale nevěděl, jak se vůči němu bude chovat, až se probere.

Zatímco tam stál a čekal, přemýšlel: Takže mě poznal. Já jsem ho nepoznal, ale to by asi bylo příliš, na plantáži pracovalo tolik otroků. Musel nás hrozně nenávidět, když se ještě teď pokoušel mě oddělat.

Chtěl vědět, jestli se Skydmore i teď bude pokoušet ho zabít. V každém případě musel být opatrný.

Dovnitř přišla dívka a nedůvěřivě na něj pohlédla svýma velkýma černýma očima.

Stojí při něm, pomyslel si Lee. Ta dívka i ten starý Hopi. Budu muset být velmi opatrný. Ten Hopi je schopný mě odrovnat. Raději ho nebudu spouštět z očí.

Vzal si pušku pod paži a uchopil džbán, že půjde pro vodu. Musel se pokusit Skydmorea probudit a na to byla nejlepší studená voda. Rychle pohlédl na dívku a vyšel.

Venku bylo vedro a nad kozími bobky bzučely mouchy. Kozy odpočívaly ve stínu keře.

Všude byl klid. Lee se vydal ke studánce, klekl si, odložil pušku stranou a nabral do džbánu vodu. Potom ho postavil na zem vedle sebe a vzal sharpsku. V té chvíli uslyšel zafrkání.

Zvedl pušku a pohlédl ke keři.

Nepochybně tam zafrkal kůň.

Pomalu vstal a přikrčen šel ke křoví. Byla to ocotilla. Pomalu je obešel, se zatajeným dechem, s ukazováčkem na spoušti a palcem na kohoutku. Opatrně kladl nohu před nohu – a pak se ocitl mezi keři.

Mezi listím se vynořila koňská hlava.

Lee zůstal stát vedle jednoho keře a hleděl na ohlávku bez stíhla, na pestré malování na krku koně.

Kdesi praskla suchá větev.

Lee se otočil a dýchal otevřenými ústy.

Opět to zapraskalo, nyní o něco dál. Slyšel tiché šelestění a pak se rozhostilo ticho.

Obezřetně kráčel mezi keři, potom se zastavil, sundal stetson a tiše ho položil na zem. Přikrčil se, proklouzl mezi dvěma keři a se zatajeným dechem naslouchal. Kabát se mu zachytil o keř. Prasklo to, když ho vytrhl, a jako odpověď se ozvalo další prasknutí, jako když někdo šlápne na suchou větev.

Narovnal se, proběhl keři a dorazil k okraji houští.

Apač se otočil. Stál těsně vedle studánky, a když uslyšel šelestění v keři, obrátil se, zvedl winchestrovku a okamžitě vypálil.

Lee cítil, jak mu něco proletělo okolo tváře, a vypálil z sharpsky. Kulka indiánovi pročísla vlasy a odrazila se od zdi puebla.

Apač se otočil – vrhl se do vchodu jako kočka a zmizel.

Lee vevnitř uslyšel další výstřel a výkřik dítěte, který se smísil s hlubokým mužským hlasem. Potom se ozvaly rychlé kroky.

Chvějícími se prsty otevřel pouzdro, odhodil sharpsku a tasil kolt. Přiskočil ke vchodu a uviděl, že černý seržant leží zkroucený na podlaze. Jen koutkem oka zachytil, že mu z hlavy teče krev. Viděl, že dívka zmizela a starý Hopi sedí na podlaze se zoufalým výrazem ve tváři a drží si hlavu v dlaních.

„Kde je?“ vyhrkl.

„Santa madre de dios,“ hlesl starý muž.

„Kde je?“

„No puedo comprender!“

„Kruci!“ zvolal Lee.

Vběhl do zadní místnosti, kde panovalo přítmí. Pouze vchodem tam pronikal sluneční svit.

Seshora padaly kaménky a prach, slyšel šramot.

Takže je nahoře, pomyslel si.

S koltem v pravé ruce se pustil po žebříku nahoru. Opatrně vyhlédl do prvního patra.

Nic.

Vytáhl se a v prachu na podlaze uviděl stopy, jež vedly k druhému kmeni.

Pomalu vylezl nahoru a nezpůsobil při tom sebemenší hluk. Rychle vyhlédl přes okraj a zase stáhl hlavu.

To mu zachránilo život.

Třeskl výstřel a kulka se zavrtala do zdi. Ze škvíry nad jeho hlavou vyletělo hejno netopýrů a zmizelo v okně.

Lee se vyšvihl přes okraj a převalil se za zídku, ale další výstřel se už neozval. Slyšel pouze měkké kroky apačských mokasín.

Chvíli mu to připadalo, že slyší nářek dítěte. Náhle dostal o to děvče strach. Dokázal si představit strach v jejich očích, v těch velkých, černých, pronikavých očích.

S peacemakerem v ruce se plazil po břiše, pak vstal a nahlédl do sousední místnosti.

Viděl prolomenou zeď, před níž ležela hromádka červenožluté suti.

Opatrně se vrátil k žebříku, vzal revolver mezi zuby a vylezl po kmeni nahoru. Zalehl na střeše. Panoval tam klid. Bradou se opíral o střechu a naslouchal. Instinktem lovce cítil, že Apač je někde poblíž.

Dokázal si představit, že se ho indián pokusí nalákat do pasti. Tiše se plazil dál a potom se dostal k místu, kde byla střecha zřícená. Okraj toho otvoru byl zubatý. Lee opatrně vysunul hlavu a pohlédl do místnosti ležící o patro níž. Uviděl Apače a dítě.

Indián seděl u zdi, držel dítě za ústa a v druhé ruce měl winchestrovku, kterou mířil na vchod.

Lee neváhal ani na okamžik. Nemohl střílet, protože nechtěl ohrozit dítě.

Rychle pohlédl dolů, odhadl vzdálenost k Apači a skočil do místnosti.

Kopl Apače do ruky a pak se na něho vrhl. Cítil, že je děvče pod ním. Ztratil peacemaker a cítil, jak se ho Apač snaží chytit pod krkem. Uhnul hlavou.

Apač ho poškrábal na tváři – ucítil ostrou bolest. Potom ze sebe indiána setřásl, Apač se převalil až ke vchodu a hned byl znovu na nohou.

Lee odkopl winchestrovku stranou a odsunul dívku za sebe.

Apač okamžitě jednal. S rychlostí a divokostí šelmy se vrhl na Leea, který viděl lesknoucí se čepel nože. Pak spatřil snědou tvář pomalovanou válečnými barvami a uhodil do ní.

Nůž ho škrábl na nadloktí, cítil, jak mu pod rukávem teče krev.

Apač zavrávoral dozadu. S otevřenými ústy tam stál jako zvíře, které je zahnáno do úzkých, a měl přivřené oči.

Lee věděl, že noži podruhé neunikne. Když indián přišel k němu, švihl nohou a kopl ho do ruky.

Rudoch se s výkřikem bolesti zkroutil a nůž spadl na zem. Svěsil ruku, kterou ho držel. Lee ho udeřil do obličeje, dvakrát.

Apač se zapotácel – a pak, jen zlomek vteřiny, stál na okraji stěny a mával rukama, jak se pokoušel najít rovnováhu.

Pak zaječel, žuchlo to. A pak se rozhostilo ticho.

Lee ucouvl, chvíli tam stál a pak šel zpátky k okraji otvoru.

Apač ležel deset yardů pod ním s rozpřáhnutýma rukama a tváří otočenou k nebi. Oči měl otevřené. Pravou nohu měl zkroucenou, jako by byla zlomená.

Lee tam stál a oběma rukama se opíral o hranu stěny. Cítil, jak mu do tváře fouká vítr. Pak se od toho obrazu odtrhl.

Náhle se za ním ozval vyděšený nářek děvčátka. Otočil se a uviděl, jak sedí u stěny a oběma rukama si utírá slzy..

Lee si klekl k ní a pohladil ji po vlasech. Pohlédla na něj a on ji zvedl, vzal ji do náruče a opřel ji tváří o své rameno. Celá se třásla.

Náhle se ozval nějaký šramot.

Obrátil se.

Ve vchodu stál Skydmore. A držel v ruce Apačovu winchestrovku.

+ + + + +

„Mohou být půl dne staré, pane,“ řekl seržant a ukázal na stopu. „Jsou to neokovaná kopyta, takže to budou Apači.“

Opřel se předloktím o hrušku sedla a prohlédl si stopy vedoucí z východu na západ. Potáhl si za konce kníru a dodal: „Pět nebo šest jezdců, pane.“

„Kam jeli?“ tiše se zeptal poručík. Otevřel sedlovou brašnu, vytáhl blyštící se mosazný tubus dalekohledu, roztáhl ho a přiložil si ho k očím. Pomalu se rozhlédl po poušti.

Pak řekl: „Nic.“

„Samozřejmě, pane.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím tím, že jezdci, kteří tu zanechali své stopy, už jsou na míle daleko. Apači nikdy dlouho nevydrží na jednom místě, když se necítí bezpečně. A bezpečně se cítí jen ve svých horách, v nedobytných Chiricahua Mountains.“

Poručík si opět dal dalekohled do sedlové kapsy. „Stopa přece vede směrem, odkud jsme přijeli…“

„Hm…, asi,“ řekl seržant. Ukousl kousek žvýkacího tabák a zbytek schoval. „Je to hra na schovávanou. Apači mají něco za lubem. Kdyby jich nebylo jen půl tuctu, tak bych řekl, že bychom odtud měli zmizet, ale…“

„Já vím, pane, dá se to nazvat i jako zbabělost před nepřítelem. Ale já tomu říkám selský rozum. Viděl jste, co udělali v Adobe Springs.“

Poručík, který v Arizoně nebyl dlouho a ještě nikdy nebojoval s indiány, pomyslel na Adobe Springs. Pak otočil svého koně a dal znamení k odjezdu.

„Co chcete dělat, pane?“ zeptal se seržant, který jel vedle něj.

Poručík neurčitě ukázal dopředu. „Jet po této stopě.“

+ + + + +

V pueblu, skrze jehož rozbitou střechu byl vidět kousek převislé skály, panovalo ticho.

Jako první promluvil Skydmore.

„Sejmul jsi ho?“ zeptal se.

„Ano.“

Lee k sobě tiskl dívku. „Myslím, že nevěděl, že tu jsme. Jel se sem jenom napít a já jsem ho uviděl. Kdybych ho nechal běžet, možná bychom byli v bezpečí. Ale měl jsem strach, že by někdo mohl vyjít z puebla a zastřelit ho.“

Seržant pohlédl na winchestrovku, kterou držel v rukou. „Jednal jsi správně, Harrisi,“ poznamenal. „Byl to Chiricahua. Pěkně mě zřídil.“ Přejel si rukou po čele. Měl ji od krve. „Zato nám přinesl toto!“ Mávl krátkohlavňovou winchestrovkou, pak náhle vzhlédl a kývl na dívku.

„To, co jsi udělal, udělals kvůli ní, že?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nevím, Skydmore. Měl jsem strach, že by se jí mohlo něco stát.“

„Mohl jsi při tom přijít o život.“

„No a? Pak by si vzal ten Apač do parády tebe.“

„Tak to nemyslím. Jsi velký bílý pán a přece jsi riskoval kvůli špinavé indiánce.“

Lee se usmál nad černými vlasy dívky. „Nejen kvůli tomu,“ poznamenal. „Nesměl uniknout, když nás tu viděl.“

„Ano!“ Skydmore přikývl a řekl: „Máš pořezanou ruku. Pojďme dolů a podíváme se na to. Pojď!“

„Podíval ses, jestli v okolí nejsou další Apači?“ zeptal se ho Lee.

„Byl sám,“ odpověděl Skydmore.

Lee se sklonil pro peacemaker a strčil si ho do pouzdra. Když chtěl sáhnout po sharpsce, Skydmore na ni šlápl.

„Tu nech být,“ řekl. „Už do ní nemáme náboje. Poslední jsi vystřílel. Ale teď máme toto a winchestrovka je lepší. Viděl jsi někdy takovou pušku? Je to opakovačka ráže 44. Armáda takové zbraně nemá, ale Apači je kupují u obchodníků za zlato, které najdou v horách. S takovou puškou se nemáme čeho bát. Je to vynikající zbraň a ten chlápek, který leží dole, má opasek plný nábojů. Teď jsme vyzbrojení jako armáda, Harrisi. Ta puška a ten revolver…“

Odmlčel se, když Lee tasil kolt a natáhl kohoutek.

„Co je?“ zeptal se Skydmore.

„Dej mi tu pušku.“

„Máš strach?“

„Ne, ale tak to bude lepší. Dej ji sem!“

„Vrátíš mi ji, jestli přijedou Apači?“

„Ty myslíš, že přijedou?“

„Možná,“ odvětil Skydmore chraplavým hlasem. „Možná byl ten chlápek jen špeh.“

Lee si ho prohlížel.

„Vrátíš mi ji?“ naléhavě se zeptal seržant.

„Ano, ale teď mi ji dej. Budu se cítit bezpečněji, když ji nebudeš mít.“

Skydmore mu ji podal a Lee si ji vzal pod paži. „A teď běž přede mnou!“ prohodil a kývl koltem.

Skydmore se vydal dolů po žebříku. Lee mu podal dívku a šel za ním. Tak slezli až do přízemí, kde jim Hopi šel naproti. Ztratil svou indiánskou důstojnost a zdrženlivost. Vzal od Skydmorea děvčátko, přitiskl je k sobě, pohladil a posadil na deky. O nic jiného se nestaral.

Lee cítil, že ho ta situace uvedla do rozpaků. Nebyl na něco takového zvyklý. Šel se Skydmorem ven, kde stály kozy a nedůvěřivě na ně hleděly.

Lee se sklonil, rozepnul nábojový opasek, který měl Chiricahua okolo pasu, a vytáhl ho zpod něj.

Skydmore tam stál se svěšenýma rukama a pozoroval ho. „Pěkně jsi ho oddělal,“ řekl bez úsměvu.

Lee vzhlédl a viděl, že to neměl být vtip. „Jako ty toho v Adobe Springs,“ řekl.

„Ty víš, proč jsem to udělal.“

„Kvůli Terese.“

„Ano.“

Lee si hodil nábojový opasek přes rameno. „Mám ti něco říct?“ zeptal se. „Tehdy jsem se bál, že jsi zešílel.“

Skydmore na něho upřeně hleděl. „Moc nechybělo,“ řekl. „Miloval jsem ji. Miloval, tolik jsem ji miloval. Harrisi, věříš, že černý člověk je schopný takových citů?“

Lee mu položil ruku na rameno a řekl: „Všichni jsme přece lidé, ne?“

Seržant měl náhle vlhké oči.

„Bože,“ řekl, „když si bílý muž bere bílou ženu, pak kněz říká, že se musejí milovat až do smrti. Já nejsem bílý, Harrisi, a nikdy jsem s ní nebyl ženatý, ale moc jsem ji miloval.“

Obrátil se.

Lee měl ještě pořád ruku na jeho rameni. „Pojď!“ řekl. „Půjdeme dovnitř a ošetříme se.“

Skydmore mlčky přikývl.

Lee se náhle cítil ztracený. Sundal ruku ze Skydmoreova ramene a poznamenal: „Kdyby ten Apač vystřelil o něco rychleji, měl bys teď díru v hlavě. Ale i tak ti dal co proto. Pojď, musíme to ovázat.“

„Není to tak zlé,“ řekl Skydmore. Obrátil se a rychle vešel dovnitř.

+ + + + +

Apači zastavili pod temenem jednoho kopce, sesedli a běželi do mírného svahu. Vrchol byl holý, samý písek a pár žulových skalisek.

Teď leželi v písku a pálilo na ně slunce. Využili každé příležitosti ke krytí a věděli, že nemohou být viděni. Tak tam leželi a mlčky pozorovali pomalu táhnoucí jezdce.

Seržant právě ukázal na vrchy, jež se tyčily kousek od dvojstupu jezdců, a řekl: „Tam jsme před rokem v zimě našli vodu. Teď je všechno suché.“

Poručík pohlédl na kopce a potom řekl: „Připadá mi to, jako by nás někdo pozoroval.“

„To je možné,“ řekl seržant, když plivl žvýkací tabák na ještěrku, která tam běžela. „Asi se tu někde potuluje pár indiánů. Je možné, že leží za tím křovím nebo v kopcích a pozorují nás.“

Poručík bezděky sáhl na kolt. Pak, jako by měl strach, že seržant něco viděl, zase rukou rychle ucukl.

Kníratý seržant si odplivl a lhostejným hlasem řekl: „Jestli se nemýlím, tak pocházíte z Východu, pane.“

„Jsem z Washingtonu,“ poznamenal mladý poručík a pomyslel si: To přece ví, tak proč se ptá.

Nebylo jednoduché velet zkušeným mužům, kterým nemohl nic namítnout. Někdy, jako v této chvíli, svého seržanta nenáviděl, ale nedal to znát.

„Pak jistě znáte několik tlustých generálů?“

„Ano, den předtím, než jsem odjel z Washingtonu, jsem jedl s barevným plukovníkem a jeho ženou,“ odpověděl poručík.

„Jistě,“ zamumlal seržant, který náhle zchladl. Změřil si důstojníka pohledem a poručík jeho pohled opětoval.

Seržant hleděl před sebe. Zase jeden přítelíček negrů, pomyslel si. Ti se v naší armádě nějak roztahují. S tím by se mělo skoncovat.

Seržant takto uvažoval proto, že měl špatné zkušenosti. Před více než deseti lety jeden černý voják znásilnil ve Fort Apache jeho dceru. Pověsili ho, ale seržanta, který měl tenkrát ještě tmavý a ne šedý knír, to neuspokojilo. Proto se užíral nenávistí. Nikdy se nenamáhal pochopit černé vojáky. Jejich osamělost považoval za potměšilost a jejich hrdost za nestydatost.

Poručík to všechno věděl, a zatímco jeli vedle sebe, mlčky se usmíval. To, jediné, co nenáviděl on, byli Jižané…

+ + + + +

Vzduch na planině se tetelil, panovalo bezvětří. Listí keřů schlíple viselo a písek byl rozpálený.

Lee seděl ve stínu keře, nohy měl natažené a winchestrovku položenou přes kolena. Tak hleděl na Skydmorea, který hrabal v písku. Jelikož neměl rýč, mohl použít jen ruce a nůž, který jim dal Hopi. Byl od pasu nahoru nahý a po černé kůži, pod níž se pohybovaly svaly, mu tekl pot.

Potom vstal, strčil si nůž za opasek kalhot a vylezl z jámy.

Utřel si pot z těla a prohodil: „Zatracené vedro.“

Lee vzal láhev s vodou, která ležela vedle něj, a hodil ji seržantovi.

„Napij se!“ řekl. „A zbytek si nalij na hlavu. Vody je dost.“

Skydmore zuby vytáhl zátku, zaklonil hlavu, nalil si vodu do úst, zakloktal a vyplivl vodu. Pak se napil, postavil láhev na zem a utřel si rty, načež si vodu nalil na krátce ostříhané vlasy. Kapky mu stékaly po těle a zanechávaly po sobě tmavé pruhy na zaprášených kalhotách.

Skydmore si prohrábl vlasy a šel k Harrisovi.

Lee na něho rychle namířil karabinu. „Hej,“ prohodil a zavrtěl hlavou. „Zůstaň stát!“ Skydmore se zastavil a přivřel oči. „Co to má být?“

„Nechci, abys ke mně chodil s nožem.“

„Poslouchej, Harrisi, já přece…“

„Stůj! Zůstaň stát.“

„A teď?“

„Hoď mi tu láhev.“

Skydmore to udělal. Lee chytil láhev a postavil ji vedle sebe do písku.

„A teď pokračuj,“ řekl. „Sleduju tě. Je možné, že se mě teď budeš chtít zbavit, když už jsme mimo nebezpečí.“

Skydmore se zhluboka nadechl a pohlédl na své ruce.

„Mimo nebezpečí ještě dlouho nebudeme,“ řekl, aniž vzhlédl. „Opravdové nebezpečí teprve přijde, když opustíme pueblo a půjdeme na východ. Hemží se to tu indiány, a pokud člověk žádné nevidí, je to jenom proto, že tudy táhne nějaká patrola. Ne, nebezpečí teprve začíná.“

Lee Harris pohlédl za něj, protože v té chvíli z puebla vyšel starý indián. Stál na slunci, pak šel okolo keřů k Leemu, zůstal stát před ním a položil do písku to, co přinesl s sebou.

Bylo to sedlo, staré, stříbrem zdobené mexické sedlo z hlazené kůže, s vysokými rozsochami, těžkými třmeny a několikrát opravovaným podbřišníkem. Hopi se obrátil ke Skydmoreovi a něco řekl španělsky.

Skydmore se otočil k Leemu a přeložil to: „Chce ti darovat to sedlo, Harrisi. Máš si ho nechat. Je ti vděčný a dá ti ho darem. Myslí si, že bys ho mohl položit na apačského poníka a pak by ses nemusel tahat se mnou. Tak bys byl rychlejší.“

Lee se předklonil a přejel dlaní po tmavé kůži.

„Řekni mu, že mu děkuju,“ poznamenal. „Ale vzít s sebou tě musím. Nechci někde zabloudit.“

Skydmore to řekl Hopimu.

Starý indián pokrčil svými úzkými rameny, náhle se obrátil a odešel. Šustily za ním větve keřů.

Lee hleděl za ním. „Je to spolehlivý přítel,“ poznamenal.

Skydmore odvlekl Apače do jámy a vylezl. „Teď je to i tvůj přítel,“ podotkl.

„A kdyby mohl, tak mi podřízne krk,“ doplnil ho Harris.

„Teď už ne. Už se nemáš čeho obávat. Myslím, že by ani nedovolil, abych to udělal já. Zachránil jsi to dítě a je ti zavázaný. Závazky jsou někdy lepší než přátelství, protože indiáni jsou příliš hrdí na to, aby zapomněli na starý dluh.“

„Hrabej,“ vyzval ho Lee.

Skydmore začal zahrabávat jámu, nejdřív nohama, pak i rukama.

Lee se díval, jak udusává písek, načež na něj hodil několik hrstí prachu, aby to místo zakamufloval. Potom tam rozházel kamení a utřel si ruce o nohavice.

Aniž by vzhlédl, zeptal se: „Harrisi, chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„Tak se ptej!“

„Jak jsi mohl opustit svou vlast?“ „Co tím myslíš?“

„No, vím, že bílí rebelové jsou velcí vlastenci. A tak jsem si říkal…“

„Dál!“

„Jenom málokdy potkáš někoho z Mississippi, kdo bojuje za Texas, nebo jak to nazvat. Proč?“

„Proč co?“ chraplavě se zeptal Harris.

Skydmore prohodil: „Proč jsi to udělal?“

„To je moje věc,“ řekl Lee ostře.

„Já vím,“ přikývl Harris. „Ale proč jsi to udělal.“

Lee udeřil pažbou winchestrovky do země. Rysy mu ztvrdly.

„Když to chceš za každou cenu vědět,“ řekl. „Můžu ti to povědět. Opustil jsem Mississippi – protože jsem zastřelil jednoho z vás. Jednoho černocha.“

Skydmore trhl hlavou a jeho oči byly náhle skelné. „Ne.“

„Opravdu.“

„Ale to se přece na Jihu nepovažuje za zločin. Jistě to byla jako vždycky sebeobrana.“

„Nebyla to sebeobrana,“ poznamenal Harris. „Říká se tomu vražda.“

„Ty jsi opravdu zastřelil negra?“

„Říkám ti to.“

„Nevěřím tomu.“

Lee pohlédl za něj. „Prostřelil jsem mu hlavu – na takovouto vzdálenost, jako jsi teď ode mě ty. Okamžitě byl mrtvý. A potom – potom to bylo označeno za vraždu.“

Skydmore tam strnule stál. Údiv z jeho tváře zmizel.

Lee zkřížil nohy a řekl: „Byla to vražda, pokud chceš. Chtěli ho lynčovat a já věděl, že ho nezachráním – proto jsem ho zastřelil. A pak z toho udělali vraždu. Kdyby ho zlynčovali, bylo by o jednoho negra méně, ale protože jsem to udělal já, tak to byla vražda, Skydmore. Bylo to během mé dovolené, dva měsíce po vypuknutí války. Vítězili jsme, vítězili, vítězili… Armáda Unie před námi prchala a my je pronásledovali. Pak jsem dostal dovolenou a vrátil se do Mississippi. Potom, jednoho dne, jsem navštívil naši rodinu v Natchezu. Vzpomínáš si přece na ně? Můj otec, má matka, má sestra Loma – a já. Všude se mnou chlubili, byl jsem válečný hrdina.

Právě jsme vyšli z domu, když opilý dav vlekl jednoho černocha. Kdosi zařval, že obtěžoval bílou ženu. Rozumíš? Za to ho chtěli zlynčovat. V Natchezu je jeden vysoký starý kaštan. Už přehodili laso přes jeho větev a uvázali smyčku. Má matka a má sestra běžely zpět do domu, aby se na to nemusely dívat – a já vím ještě teď, co řekl můj otec: Je z naší plantáže. Škoda! O jednu pracovní sílu méně. Nebyl ani tak starý jako já. A když jsem byl malý, hráli jsme si často, když nebyl poblíž dozorce. Zvedli ho, aby mu na krk dali oprátku, a tehdy mě uviděl a začal křičet: Pane Harrisi! Pane Harrisi! Pane Harrisi…

Už jsem se na to nemohl dívat a začal jsem se prodírat davem, abych mu pomohl. Náhle mi však kdosi vykřikl do ucha: Přítel negrů! Podívejte se na něho, je to přítel negrů! Vrhli se na mě a já mlátil kolem sebe. Ale srazili mě k zemi a dávali mi co proto. Potom jsem uslyšel prásknutí biče a oni mě nechali. Viděl jsem, jak můj otec jednoho z nich praštil bičem do tváře a ten muž si přitiskl ruce k tváři a s křikem odvrávoral pryč. A potom jsem vstal a uviděl, jak tomu mladíkovi dali smyčku na hlavu.

Jak se bránil! Ale nic mu to nepomohlo. Celou dobu řval: Pane Harrisi! Pane Harrisi! Jenže oni ho drželi a jeden mu utáhl smyčku. Otočil se a já viděl jeho obličej a jeho oči. Nemohl jsem jednat jinak, vytáhl jsem kolt a provrtal mu hlavu.

Když třeskl výstřel, pustili ho a on pak visel na větvi, ale už nic necítil. Stál jsem tam s revolverem a slyšel, jak křičí, ale nerozuměl jsem, co. Můj otec stál vedle mě s bičem v jedné ruce a s koltem v druhé. Něco řekl a dav se rozešel.

Večer mě přišli zatknout pro vraždu. Kdyby ho pověsili, neštěkl by po něm ani pes, ale já jsem jim to překazil a to mi nemohli odpustit. Postavil jsem se na stranu negra. Věděl jsem, co mají v úmyslu.

V noci jsme s otcem osedlali dva koně. Nikdy se příliš neangažoval pro černochy, ale stál za mnou a pomohl mi. Řekl: nechci, abys mi rozuměl špatně, Lee. Neschvaluji tvé jednání, ale Harris nikdy nestál před soudem.

Vidím jeho tvář, jako by to bylo včera. Sundal jsem uniformu a nosil civilní šaty. Když jsem vyrazil, byla plantáž klidná. Jenom v domě se svítilo, ve velkých barevných oknech jsme viděli stíny. To byli ti, kdo mě přišli zatknout.

Můj otec stál vedle koně a jeho vlasy se ve svitu měsíce třpytily. Řekl: Hodně štěstí, synu. A podal mi ruku.“

Lee se odmlčel a zadíval se na oblohu.

Pak poznamenal: „Nemohl jsem se stát dezertérem, protože myslím, že máme právo být svobodní. Kdybyste vy Yankeeové zvítězili, Jih by přestal být Jihem. Tam, kam vtrhli modrokabátníci, řádili jako barbaři. –Tak proto…“ pohlédl na Skydmorea, „… bojuju v texaské uniformě.“

Skydmore měl ruce zaháknuté za opasek kalhot. Stál tam široce rozkročen a měl skloněnou hlavu.

„To, co jsi udělal, bylo správné, Harrisi,“ řekl. „Asi je ti jedno, co si

O tom myslím, ale podle mě to bylo správné. A ten, koho jsi zastřelil, si to patrně myslel taky. Je jednodušší zemřít rukou přítele, než být zlynčován davem. Nemám strach ze smrti, ale raději bych padl rukou přítele, víš?

I kdyby to byl běloch. Je to tak, Harrisi, že jsem si vždycky myslel, že žádní slušní běloši nejsou nebo je jich velmi málo. Tvůj příběh je však zajímavý… skutečně.“

Lee mu hleděl do očích, kolem nichž se vytvořily vrásky.

„Jsme oba ztracení,“ poznamenal. „Když člověk jednou začne bojovat, musí bojovat proti celému světu.“ Skydmore se protáhl. „Vy, rebelové, válku prohrajete,“ poznamenal.

Lee se zahleděl do země a v jeho zachmuřené tváři se objevil úsměv.

„To si myslíte vy,“ řekl. „A my si myslíme, že zvítězíme. Pokud bychom byli poraženi, byl by náš život ubohý. Velké plantáže, na kterých dnes pracují stovky černých otroků, budou spáleny, pokud se otroci ocitnou na svobodě. Všechen náš majetek by zanikl v plamenech.“

„Ale jsou i očistné plameny,“ tiše řekl Skydmore, jako by mluvil jen sám k sobě. „A když vyhasnou, vznikne nový svět. Svět, za který bojujeme.“

„To si myslíš ty,“ hlesl Lee.

„Co?“

„Nic.“

„Vrátíš se někdy domů, Harrisi?“ zeptal se Skydmore.

„Možná až skončí válka.“

„Opravdu?“

Lee přemýšlel, načež dodal: „Nevím. Bojím se toho, co tam najdu.“

„Možná se nic nezměnilo.“

„Možná. Pojď dovnitř. Třeba má indián ještě nějaký tiswin. Teď bych ho potřeboval. Takové vyprávění člověku nepřidá.“

+ + + + +

Seděli u vyhaslého ohniště a starý Hopi jim přinesl dvě misky tiswinu. Stříbrný šperk na jeho zápěstí a řetěz s velkými neopracovanými tyrkysy cinkaly, když se sklonil. Nyní podal první misku Leeovi, místo aby ji postavil před něj.

Skydmore na něj hleděl přes okraj své misky. Když ji odložil, řekl: „Navrhuju vyrazit po setmění. V noci budeme před Apači v bezpečí. Podívej!“ Vzal kamínek a načáral několik čar do popela v ohništi. „Toto,“ řekl, „je Salt River a tady jsou Chiricahua Mountains. Někde tady je hranice Nového Mexika. Tady, něco před hranicí, leží městečko Spanish Town, tam mě můžeš nechat.“

Lee se napil tiswinu a cítil, jak se mu v útrobách šíří teplo.

„Jak dlouho nám bude trvat, než dorazíme do toho Spanish Townu?“

„Pokud pojedeme celou noc a zítřek, mohli bychom to zvládnout.“

„Budeš muset jít pěšky.“

„Budeme se střídat v sedle.“

„To řekl kdo?“

„Můj rozum. Když se po třiceti mílích vysílím, nebudu ti k ničemu.“

Lee se bezděky usmál. „No dobře.“

V té chvíli uslyšel zvenčí Hopiho, který volal: „Pronto, pronto…“

„Co říká?“ zeptal se Lee.

„Myslím,“ odvětil Skydmore, „že chce, abychom vyšli ven – a to rychle.“

„Jen aby to nebyla ta patrola,“ prohodil Lee.

„Jsou horší věci než patrola.“ „Co?“

Seržant mu však již neodpověděl. Vyšli z chladné místnosti.

+ + + + +

Kavaleristická patrola ještě pořád jela krokem pouští.

Poručík, který cítil, jak ho opouštějí síly, se obrátil ke svému seržantovi, který s ním uzavřel mír, a poznamenal: „Nevím, jestli si můžu dovolit riskovat kvůli jedinému muži, který už možná zahynul žízní nebo padl do rukou Apačům.“

„Ale nemůžeme přece nechat kamaráda ve štychu,“ řekl seržant.

„Samozřejmě že ne,“ prohodil poručík. „Možná je to barevný. Doufám, že to je barevný voják. Jak by se vám to líbilo, seržante?“

„Je to běloch,“ rozmrzele řekl seržant.

Mladý důstojník, který měl plné zuby horka, prachu a všeho ostatního, jízlivě podotkl: „Slyšel jsem, že v té eskortě byli barevní, ne?“

„Je to běloch,“ odsekl seržant.

Potom se náhle sklonil ze sedla a pohlédl na stopu, po které jeli.

I poručík, který zastavil své zvíře, se sklonil. „Co je?“

„Tady jeden z indiánů opustil tlupu.“

„Kam jel? Je možné, že…“

„Že dal vědět jiným houfům? To je možné.“ Seržant se rozhlížel po okolí. „Myslím, že se budeme muset mít na pozoru.“

+ + + + +

Lee a Skydmore viděl, že Hopi sedí za vysokým ocotillem, pod nímž bylo vidět na poušť.

Přikrčeni přeběhli přes volné prostranství a vedle indiána se vrhli na zem. Lee rozhrnul svěšené větve keře a uviděl jezdce.

„Skydmore,“ zvolal tiše, ale ostře.

Černý seržant si otřel písek z hrudi. „Apači,“ krátce řekl.

Lee nespouštěl oči z jezdců. Byli přibližně míli daleko, ale bylo je dobře vidět, přestože se vzduch chvěl horkem. Jeli vedle sebe, všech pět jezdců.

Bezděky se ohlédl. Za nimi se tyčila červenožlutá skalní stěna. Ve stěnách puebla zely otvory. Přeběhl mu mráz po zádech a opět pohlédl na jezdce. „Co budeme dělat?“ zeptal se.

Skydmore přikrčen vstal. „Ten kůň musí pryč. Ukryju ho tam do toho výklenku. Zůstaň tady, Harrisi, a nespouštěj ty chlápky z očí.“ Vzdálil se.

Lee si klekl a nabil winchestrovku. S cvaknutím se náboj posunul do hlavně, potom natáhl kohoutek. Opatrně prostrčil hlaveň mezi větvemi a nehybně čekal. Za jeho zády se ozývalo frkání apačského poníka a hrabání kopyt.

Ohlédl se přes rameno a viděl, že Skydmore táhne zvíře za uzdu do výklenku ve stěně. Oba zmizeli a po několik vteřinách se Skydmore opět objevil a přikrčen se rozběhl přes prostranství. Vedle Harrise se vrhl do písku a celý zpocený na něj pohlédl.

„Jedou sem,“ poznamenal. „Není pochyb.“

Lee odvětil: „Možná jenom chtějí vodu.“

„Ti ne.“ Skydmore zavrtěl hlavou. „Museli najít stopy svého špeha a jedou po nich.“ Rychle a rozrušeně mluvil na Hopiho, který zavrtěl hlavou a řekl několik slov, než vstal a vrátil se do puebla.

„Myslí si, že se od nich nemá čeho obávat,“ poznamenal Skydmore. „Chce se je pokusit poslat pryč. Považují ho za šílence. Možná se mu to opravdu povede. Měli bychom se schovat a nehýbat se, dokud s nimi bude mluvit.“ Odmlčel se a pohlédl na Leea.

„Ale je lepší, když budeme připravení na všechno,“ dodal. „Harrisi, sundej mi želízka a dej mi zbraň. Dva muži toho udělají víc než jeden.“

Lee pomalu otočil hlavu. „Ty chceš sundat náramky?“

Skydmore se chvěl rozrušením.

„Harrisi,“ naléhavě řekl. „Harrisi, i zločinec musí mít podle zákona jednu ruku volnou, když hrozí takové nebezpečí. Ale já nejsem zločinec. Odemkni je!“ Natáhl k němu ruce. Měl vytřeštěné oči.

Lee na něho nerozhodně hleděl, pak zpod opasku vytáhl klíč a odemkl jeden náramek. Cvaklo to a Skydmore si sundal náramek z ruky. Želízka se mu houpala na pravé ruce jako příliš velký šperk. Masíroval si zápěstí, kde měl tmavé pruhy.

„Dej mi zbraň!“ vyhrkl.

Lee sáhl po koltu.

„Ne! Dej mi pušku, ať s ní můžu bojovat. Kolt je na mě příliš malý.“

Lee stále váhal, ale potom Skydmoreovi hodil winchestrovku. Seržant ji s tlesknutím chytil.

„Díky, Harrisi.“

„Co teď?“

„Do puebla!“

Lee tasil kolt. „Mám tvé slovo, že mi vrátíš pušku a necháš si nasadit náramky, až Apači odtáhnou?“

Skydmore zvážněl. Pohlédl na kolt, pak na Leea a pomalu přikývl.

Ztěžka řekl: „Ano, Harrisi, máš.“

Upřeně na sebe hleděli.

„Dobře,“ poznamenal Lee. „Věřím ti. Ale teď pryč odtud.“

Vydali se k pueblu a zmizeli v něm.

Hopi seděl u ohniště a mluvil k dívce, která měla oči vytřeštěné strachem.

„Kam se schováme?“ zeptal se Lee a rozhlédl se.

Skydmore ho chytil za ruku. „Do prvního patra,“ prohodil. „Nesmíme příliš daleko od indiána a od dítěte. Možná jim budeme muset pomoct.“

Lee pohlédl do velkých dětských očí. Přikývl. „Dobrá.“

„Tak pojď!“ Šli pryč.

+ + + + +

Tlačila je suť rozesetá po podlaze, na níž leželi. Lee se posunul dopředu, aby mohl vedle Skydmorea vyhlédnout škvírou ve zdi ven. Položil Skydmoreovi ruku s revolverem na rameno a cítil, jak se seržant chvěje. Takto se třásl i v Adobe Springs a Lee věděl, že Skydmore hledí pouze na Apače. Pak je spatřil i on.

Projížděli mezi keři k pueblu. Nedůvěřivě si prohlíželi staré zdi a v rukou měli pušky.

„Chiricahuové,“ tiše poznamenal Skydmore.

„Jsou nebezpeční?“ otázal se Lee.

Cítil, jak Skydmore přikývl, načež uslyšel jeho hlas. „Jsou to ti nejnebezpečnější Apači ze všech.“

Se zatajeným dechem přihlíželi, jak indiáni seskočili z neosedlaných koní, aniž jen na okamžik odložili pušky. Potom se vydali k pueblu a zmizeli jim ze zorného pole.

Skydmore otočil hlavu a tiše řekl: „Jeli po stopě toho špeha. Ale asi by sem jeli i tak. Je to určitě odštěpená skupina z těch, kteří zpustošili Adobe Springs.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Lee.

„Mohli bychom je vyřídit,“ poznamenal Skydmore chraplavým, rozčileným hlasem. „Pak bychom měli dost koní na to, abychom mohli jet na východ a po cestě je měnit. Tak bychom měli lepší šanci.“

„Ale je jich pět…“ namítl Lee.

„Jestli to nechceš udělat, tak to udělám sám.“

„Ne.“

„Co ne?“ „Necháme je na pokoji, jinak jich budeme mít na krku ještě víc.“

Skydmore tam ležel a hleděl na vchod sousední místnosti. Náhle odběhl.

Lee natáhl ruku, aby ho zastavil, ale už bylo pozdě.

Zaklel, vstal a šel za ním.

Viděl jen seržantovu hlavu, která zmizela v otvoru v podlaze. Zespoda se ozývaly hrdelní hlasy Apačů, kteří mluvili s Hopim.

Strčil peacemaker za opasek kalhot a tiše se vydal za Skydmorem. Dole nehybně stáli vedle sebe a naslouchali.

Skydmore se dotkl Leeovy ruky a ukázal mu, že chce vylézt oknem ven a dostat se k Chiricahuům zvenčí. Lee zavrtěl hlavou, ale Skydmore už byl pryč. Proběhl místností, přehodil nejprve jednu a pak druhou nohu přes parapet a vylezl.

Kdesi se odvalil kámen, a když hlas vedle na několik vteřin utichl, cítil Lee, jak se mu rozbušilo srdce. Pak ten hlas znovu promluvil. Lee se nadechl se a šel ke vchodu. V pravé ruce držel peacemaker.

Viděl záda Apačů, kteří stáli v půlkruhu v místnosti. U stěny byl Hopi a držel u sebe děvčátko. Jeden z Apačů mluvil a rozmáchle přitom gestikuloval. Lee viděl, že šaman vytrvale vrtí hlavou.

Apač se rozhlédl po místnosti pomalu se vydal ke vchodu. Ostatní šli za ním. Lee doufal, že Skydmore na ně nečeká venku.

V té chvíli jeden z Apačů kopl do srolovaných dek, zastavil se, sklonil se a něco zvedl.

Lee viděl, jak se ve sluneční záři, která pronikala vchodem a okny, zatřpytily Skydmoreovy stříbrné ostruhy. V duchu zaklel.

Apačovo zvolání ostatní přimělo zastavit se. Ten, který mluvil k Hopimu, se vrátil a vzal ostruhy do ruky. Lee viděl, jak se zachmuřil, když si je prohlížel. Prudce se otočil a dal je Hopimu před oči. Vyhrkl cosi nesrozumitelného.

Hopi přitiskl děvčátko k sobě a zavrtěl hlavou. Apač zvedl ruku a mrštil mu ostruhami do tváře.

Lee viděl, jak Hopi vtáhl hlavu mezi ramena a pootočil obličej. Slyšel, jak Apač hovoří, a viděl, jak rychle přistoupil k Hopimu, chytil ho za košili, přitáhl ho k sobě a zase ho odstrčil.

Starý muž dopadl na stěnu a tvář se mu zkřivila strachem, když viděl, jak Apač zvedl pušku a namířil mu do obličeje.

V té chvíli se na Hopiho vrhla dívka a objala ho. Křičela při tom.

Lee měl v ruce kolt s natáhnutým kohoutkem. Tiskl se ke zdi a viděl všechno jako v mlze. Srdce mu bušilo. Viděl, že Chiricahua se na chvíli zarazil, sklonil pušku a potom ji zase namířil na Hopiho.

Lee zvedl peacemaker a vypálil. Apač se otočil a skácel se na zem. Lee viděl, že je mrtvý.

Tiskl se dál ke zdi, natahoval kohoutek a střílel. Zároveň viděl, jak se ve vchodu objevila Skydmore. Seržant střílel z winchestrovky.

Třesk výstřelů vypálených těsně po sobě ho málem ohlušil.

Ve vzduchu se vznášel kouř, postavy se kácely na podlahu, vzduchem létaly odražené kulky.

Lee střílel na Apače, kteří se rychle pohybovali, a vedle jeho tváře se do zdi zaryla jedna kulka. Peacemaker v jeho ruce kosil Apače. A potom to cvaklo. Zmáčkl spoušť podruhé a zase to cvaklo. Bubínek byl prázdný.

Pohlédl na Skydmorea, který otočil winchestrovku a praštil její pažbou Apače, který chtěl přikrčen proběhnout kolem něho. Ozval se úder a pažba se rozbila. Chiricahua se skácel na zem a zůstal ležet. Lee viděl koutkem oka, jak se k němu blíží nějaká postava, otočil se a mrštil Apači revolver do obličeje. Chiricahua uhnul a vyrazil proti němu s nožem.

Tu se mezi ně vrhlo mohutné, tmavé tělo. Lee slyšel výkřik a viděl, jak se Skydmore zkroutil a zavrávoral proti zdi, přičemž se oběma rukama držel za břicho.

Chiricahua tam zlomek vteřiny stál, potom se rozběhl ke vchodu.

Lee ho na prahu dohnal a přimáčkl ho k zemi. Chvíli cítil Apačův ostrý pach, potom všechno zaniklo v husté, převalující se rudé mlze – a když mlha zmizela, stál nad Apačem a držel v ruce velký, hranatý kámen.

Jen pomalu si začal uvědomovat okolí, zdi, vchod, keře, Chiricahuu. Vrávoravě se otočil a pohlédl na Skydmorea, který seděl u zdi a držel se oběma rukama za břicho. Mezi prsty mu tekla krev.

Skydmore měl ztrhanou, zpocenou tvář. Jeho velké oči upřeně hleděly na Leea, který vrávoral místností. Musel překročit dva Apače.

Lee si klekl. Bylo mu špatně a cítil studený pot na čele.

„Baxi,“ řekl zadýchaným hlasem. „Ty blázne, proč ses kvůli mně nechal oddělat?“

Skydmore otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku.

„Je to zlé?“ otázal se Lee.

Pokoušel se mu odtáhnout ruce z rány, ale nešlo to.

„Pusť to!“ řekl. Bylo mu špatně.

Skydmore sledoval všechny jeho pohyby.

„Harrisi,“ tiše řekl. „My jsme je všechny…?“

„Ano, všechny!“

Skydmore unaveně oddechoval.

„To bylo…“ zamumlal, „za Teresu.“

„Já vím.“

Skydmore sténal a opřel si bradu o hruď.

„Bolí to?“ otázal se. „Dej na chvíli ruce pryč. Musím tě ovázat.“

Seržant pomalu zvedl hlavu. „Nech toho, Harrisi,“ řekl. „Je mi dobře. Všechno je… v pořádku.“

„Musím ti prohlédnout zranění.“

„Ne.“

„Jinak vykrvácíš.“

„Nech toho, Harrisi. Už toho mám dost. Oba už toho máme dost.“ Olízl si rty. „Jsi ženatý, Harrisi?“ zeptal se přidušeným hlasem.

„Ne.“

„Měl bys,“ zasténal Skydmore. „Až budeš mít syna – a ten bude jako ty, pak se jednoho dne stane prezidentem a bude dobrým prezidentem i pro nás negry.“

Padl na ně stín a Lee vzhlédl. Stál nad nimi Hopi a skláněl se ke Skydmoreovi.

Lee do něho drcl. „Pomoc!“ řekl. „Pomoc!“ A ukázal na seržanta.

Hopi rychle odešel z místnosti.

Skydmore sklouzl po stěně.

„Tady už nic nepomůže,“ tiše poznamenal. „On to ví a šel ven. Nemůže mě odnést… ven, víš? U Hopiů nikdo nesmí zemřít uvnitř. Jejich lidé… je vždycky vynesou… ven… na slunce, aby viděli slunce, když přijde konec.“

Lee zatnul zuby. „Tak rychle se z toho nevyvlečeš,“ řekl. „Tvůj čas ještě nevypršel. Ještě zažiješ, jak vaše děti nebudou otroci. Zažiješ, že budete svobodní, vážení lidé. Slyšíš, Baxi? Ještě se staneš generálem. Nemáš právo takto utéct, Baxi. Slyšíš? Musíš se ještě hodně bít, než budeš mít právo toho nechat.“ Sevřelo se mu hrdlo a selhal mu hlas.

Skydmore si olízl rty. „Už jsem bojoval,“ poznamenal. „Příliš jsem bojoval, Harrisi. Jsem unavený. Neříkal jsem ti… že člověk se…. rychle unaví, když má černou… kůži?“

+ + + + +

Poručík zastavil svého koně a zvedl ruku. Patrola zastavila.

„Slyšíte něco, seržante?“ zeptal se.

Seržant nevrle zvedl hlavu. „Ne,“ odpověděl.

Poručík naslouchal a hleděl k obloze. Teď to zase slyšel. Bylo to příliš daleko na to, aby se to dalo rozeznat, ale…

„Výstřely,“ řekl. „Slyšíte?“

„Ano,“ odpověděl rozmrzelý seržant. „Slyším je.“

Polední vánek k nim přinesl třesk vzdálených výstřelů.

„Odkud to je?“ otázal se poručík.

„Myslím, že odtud.“ „Pak pojedeme tam. Dělejte!“ Mávl rukou a kavalkáda vyjela.

+ + + + +

Lee s obavami pozoroval Skydmorea. Viděl, že zbledl a že má propadlé tváře. Nedal se však přimět, aby sundal ruce z rány. Buďto si myslí, že už mu nikdo nepomůže, řekl si Lee, nebo už nechce dál žít.

Skydmore právě zvedl hlavu a tichým hlasem řekl: „Přines mi tabák z… kapsy mé košile, Harrisi! Ubal mi cigaretu.“

„Raději bys mi měl dovolit podívat se na to zranění,“ odvětil Lee.

Skydmore na něj hleděl s prosbou v očích a Lee vstal, šel do sousední místnosti, kde ležela Skydmoreova košile, a z její kapsy vytáhl váček s tabákem. Potom se vrátil a ubalil dvě cigarety. Jednu strčil Skydmoreovi mezi rty a zapálil mu ji, pak zapálil sobě. Průvan odvanul dým z výstřelů a pouze mrtví Chiricahuové připomínali, co se stalo.

Nezřetelně a tiše, ale poněkud uvolněněji, Skydmore řekl: „Teď pojedeš dál sám. Já se vydám jinudy.“

„Nesmysl, zůstanu tady.“

„Nedělej to. Ne, teď nemluv. Už mi nezbývá moc času. Slyšíš? Drž se východního směru, tak se dostaneš k Salt River a po jejím břehu přijedeš do Nového Mexika.“

Lee si vytáhl cigaretu z úst. „Myslíš, že Hopi se o tebe postará?“

Viděl, jak se Skydmoreovi napjal obličej v dalším záchvatu bolesti. Pak se uklidnil a chraplavě řekl: „Už se o mě postaral. Může se o mě postarat líp než ty. Mně se brzy… už nebude moct nic stát.“

„Nech toho.“

„Můžeme o tom přece mluvit, ne?“ Po chvíli dodal: „Jsme přece přátelé?“

„Ano,“ řekl Lee. „Zvláštní, že?“

„Co?“

„Že jsme přátelé. Vlastně bychom se měli odpravit.“

Lee viděl, že jeho tvář je stále propadlejší.

„Řekni,“ zeptal se Skydmoore, „vrátíš se po válce na Jih?“

„To nevím. Myslím, že bych se tak jako ty bál, co tam najdu.“

Venku před pueblem se ozval Hopiho hlas a Lee se zeptal: „Rozumíš, co říká?“

Skydmore otevřel ústa a cigaretu mu spadla na zem. „Musíš pryč,“ řekl. „Vojáci se vracejí. Slyšíš? Jestli tě tu chytí, jsi vyřízený. Běž a zmiz. Máš přece sedlo. Vezmi si tolik koní, kolik můžeš, ať je po cestě můžeš střídat.“

„Ještě sem přijdu,“ řekl Lee a rychle vstal.

Venku u ocotill stál starý Hopi. Vydal se k němu. V dáli viděl tmavé body, které jako by se ani nehýbaly. Víc toho vidět nebylo, ale starý muž si podle všeho byl jistý, že to jsou kavaleristé.

Lee ho tam nechal stát a rychle šel k výklenku, do něhož Skydmore před příjezdem Apačů ukryl koně.

Lee vzal staré mexické sedlo, jež leželo na hromádce suti, a osedlal poníka, který pod nezvyklým tlakem zafrkal. Potom zvíře vyvedl ven a přivázal ho ke keři. Pak vybral ještě jednoho koně, kterého lasem přivázal k sedlu.

Vojáci, pokud to byli oni, očividně nejeli blíž. Lee šel zpět do puebla, chvíli stál u dveří a čekal, až Skydmore otevře své zavřené oči.

„Jsou to vojáci,“ řekl. „Postarají se o tebe. Řekl jsem ti přece, že se staneš generálem.“

Rychle se sklonil, aby nemusel pohlédnout na Skydmorea, a zvedl winchestrovku, vzal dva apačské nábojové opasky a hodil si je přes rameno.

Vypadalo to, že Skydmore si toho všiml, protože řekl: „Vidím ti na očích, jak jsem na tom.“

„Ne, ještě se uvidíme,“ opáčil Lee.

Skydmoreovi se na tváři objevil křečovitý úsměv. „Ani ti nemůžu podat ruku.“

„Už jsi to udělal, Baxi.“

Černý seržant si znovu olízl rty. „Mám ti něco říct?“ zeptal se.

„Ano.“

„Celou dobu jsem věděl, že se z puebla nedostanu.“

„To je nesmysl. To nikdo nemůže vědět. Kromě toho…“

„Ten Hopi mi to řekl.“

„Je to blázen.“

„Nevěřím, že je šílený, Harrisi. Řekl mi, že viděl na naších ramenech sedět smrt, když nás poprvé viděl před pueblem. U tebe si nebyl úplně jistý, ale u mě ji viděl zřetelně. A měl pravdu. Ty odtud odjedeš, já zůstanu.“ Narovnal se a v obličeji se mu objevil výraz prozrazující bolest. „Ale mám ti něco říct?“ tiše se zeptal. „Jsem úplně vyrovnaný. Možná je tam, kam odejdu, země, kterou jsme vždycky hledali, kde jsou si lidé opravdu rovni. Tam jsou si určitě rovni.“

Lee šel k němu a klekl si.

„Poslouchej,“ řekl. „Jsou tisíce věcí, o kterých zřejmě nic nevím, ale jedno je mi jasné. Jsi zatraceně slušný chlap, Baxi. Neznám nikoho lepšího, než jsi ty. Myslím to upřímně. Tvé přátelství je pro mě víc než medaile od Kongresu.“

Skydmore přikývl. „Dobrá,“ poznamenal. „A teď jdi! Chci mít aspoň otevřené oči, až odejdeš. Mám zasalutovat?“

Leemu se stáhlo hrdlo. „Vaše děti,“ řekl, „budou mít to, za co jste bojovali.“

„Ano. Vím.“

„Hodně štěstí, Baxi.“

„Hodně štěstí, rebele.“

Lee pomalu natáhl ruku a položil mu ji na rameno. „Yankee!“ řekl.

Potom vstal a šel ven, aniž by se ohlížel. Skydmore viděl, jak chvíli stojí ve vchodu a potom zmizel.

+ + + + +

Lee viděl, že Hopi stojí vedle jeho koní a osedlaného poníka hladí po krku. Když přišel blíž, indián vzhlédl.

Lee obešel koně, hodil oba nábojové opasky přes hrušku sedla, dal nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla. Pohlédl na Hopiho, který na něho nejistě hleděl a pak mu podal ruku. Někde viděl, že to běloši dělají.

Lee sevřel tu starou, kostnatou ruku, jejíž vrásčitá, tmavá kůže byla na dotek jako pergamen.

„Suerte,“ řekl Hopi. „Buena suerte.“

„Ať už je to, co chce,“ řekl Lee, který mu nerozuměl. „Děkuji.“

Mezi keři vyšla Hopiho vnučka a nesla láhve s vodou. Hopi ukázal, že láhve jsou plné, a Lee si je vzal. Gestem pozdravilo a ještě jednou pohlédl na pueblo. Otočil poníka a s winchestrovkou na stehnech pomalu odjel.

+ + + + +

„Hej!“

Patrola zastavila a rozjela se do řady okolo poručíka.

Seržant ukázal na červenožlutý horský masiv, jehož štíty jako by se opíraly o nebe. Stíny u skalní stěny byly černé, jako by vedly přímo do hlubin hory.

„To vypadá jako nějaké pueblo,“ řekl seržant.

Poručík přiložil dalekohled k očím a viděl stěny, okna, vchody a trámy, které trčely pod rovnou střechou. A zelené keře před pueblem. Podal dalekohled seržantovi.

„Vypadá opuštěně,“ poznamenal.

„Nevím, pane.“

„Proč? Někdo tam žije?“

„Nevím, pane. To pueblo jsem nikdy neviděl a nevyznám se tu.“

„Tak tam zajedeme.“

Seržant mu podal dalekohled.

„Raději pošlete malý oddíl, pane,“ poznamenal. „Dva muži stačí.“

+ + + + +

„Jedou!“ řekl starý Hopi španělsky Skydmoreovi. Stál ve vchodu, ale nešel dovnitř.

Seržant otevřel oči a dlouho na něj hleděl. „Nech je přijet,“ řekl potom. „Zůstaň venku a postarej se o to, ať sem nepřijde dítě. Nemělo by to vidět. Pošli ji pryč, než vojáci dají všechno do pořádku. Pošli ji pryč.“

„Ano.“ Hopi přikývl.

Skydmore dýchal jen lehce, aby se nevrátily bolesti. „Dobrá! Teď běž ven a nech mě tu samotného.“

„Ano,“ odpověděl Hopi. Rychle šel ven a jeho kroky odezněly.

Baxton Skydmore se s tváří zkřivenou bolestí narovnal, když slyšel, jak patrola zastavila a muži sesedli z koní. Pocítil bolest, ale když se přestal hýbat, byla hned snesitelnější. Boj a únava bolesti utlumily bolesti, ale teď cítil, jak mu tělem probíhají horké vlny. Srdce mu divoce bušilo. Najednou se ve vchodu objevila postava a pak ještě další dvě. Kdosi povzdechl: „Proboha, to je masakr…“

Skydmore zasalutoval. „Seržant Skydmore se hlásí…,“ řekl, když se k němu jeden z mužů sklonil.

„Klid, nehýbejte se,“ odpověděl kavalerista. Skydmore cítil cizí ruce na svých, které opět přiložil k ráně. Tělem mu projela krátká bolest.

„Bolí to?“ řekl ten muž a Skydmore viděl skrze mlhu bílou, mladou tvář, modrou uniformu a epolety poručíka. Pak ten obraz zmizel a ten hlas řekl: „Vy jste teda řádil, seržante. To vám udělal nějaký indián?“

Skydmore, jehož trápily bolesti, přikývl, mluvit nemohl…

Poručík vstal a rozhlédl se. Potom řekl vojákovi, který stál vedle něho: „Dobře ho ovažte!“ Otočil se a šel ke vchodu. Tam chvíli stál a rozhlížel se. Zavrtěl hlavou a vyšel ven.

Uviděl u koní svého seržanta, jak se baví se dvěma muži, a ještě slyšel, jak říká: „…střílejte bez varování, jasné?“

Oba vojáci vytáhli ze sedlových pouzder sharpsky a odešli. Ukryli se v sytě zelených keřích. Mladý poručík si sundal stetson, vytáhl kapesník a utřel si obličej a krk.

Seržant se otočil a řekl: „Postavil jsem hlídky, pane.“

„Dobrá.“

„Člověk nikdy neví.“

„Ano,“ poznamenal poručík a znovu si nasadil klobouk. „Viděl jste to, seržante?“

„Proč by ne?“ zeptal se seržant. „Nahlédl jsem dovnitř.“

„Ten tam nadělal paseku,“ řekl poručík. „Jediný muž.“

Seržant na něj pohlédl a zavrtěl hlavou. „Dva,“ řekl. „Byli dva.“

„Ne.“

„Ano, pane. Jeden z mužů umí trochu španělsky. Na můj rozkaz mluvil s tím starým Hopim. Byli tu dva muži a jeden z nich byl Jižan v civilu. Odjel pryč, když nás viděl. Jaký měl ten negr podíl na té přestřelce, nemůžu říct.“

Poručík na něho vrhl pohled, který říkal víc než slova. Seržant si toho ale nevšiml. Jenom si zamyšleně tahal za konce kníru.

Poručík vzal z hrušky sedla láhev s vodou a řekl: „Není na tom dobře. Možná ho tak zřídil ten Jižan. Třeba nerozuměl mým otázkám. Budeme ho odtud muset odvézt.“

„Podle mě by…“ začal poručík.

Poručík se zašklebil. „Držte hubu,“ řekl a pověsil láhev s vodou na hrušku sedla. „Vy idiote! Tam vevnitř leží postřelený člověk, který má možná za sebou nejtvrdší boj svého života. Zajímalo by mě, co byste s těmi pěti Apači udělal vy. A jedno si zapamatujte, seržante. Ten muž není negr, je to voják Spojených států amerických, seržante. Není to negr, je to člověk. Jestli jste jen z poloviny tak dobrý člověk jako on, tak se postarám o to, abyste to mohl dokázat. Ale ne pod mým velením. Až se vrátíme, zařídím, aby vás převeleli k jiné jednotce, jasné?“

Seržant zbledl. Bezděčně zasalutoval a zachmuřil se.

„Ano, pahe,“ přidušeně řekl, a ta slova byla vyhlášením nesmiřitelného nepřátelství. „Ano, pane,“ opakoval, otočil se a šel pryč. V duchu zuřil. Jen počkej, frajere, jen počkej, pomyslel si, když šel ke koním. Ještě si to spolu vyřídíme. Však uvidíš, že beze mě si s oddílem nic nepočneš!

„Seržante!“ zvolal jeden z vojáků. „Máme napojit koně nebo ještě máme čekat?“

„Táhni k čertu,“ zavrčel seržant a prošel kolem něj.

+ + + + +

Poručík šel do puebla. Neuměl španělsky, a proto nemínil mluvit s Hopim, který seděl stranou od nich a hleděl před sebe.

Pustil několik jezdců, kteří vyvlekli ven mrtvé Apače a hodili je do křoví, potom vešel dovnitř a zamířil ke Skydmoreovi, který ztěžka oddechoval a se zavřenýma očima se opíral o stěnu. Byl zpocený a měl kruhy pod očima. Byl ovázaný a měl na obvazu ruce. Seděl vedle něho jeden voják. Vzhlédl, když poručík vešel dovnitř.

„Udělali jsme pro něho všechno, co jsme mohli, pane,“ tiše poznamenal voják. „To, co vykonal, mu jistě vynese nějaké vyznamenání.“

Poručík pohlédl na Skydmorea. „Přežije to?“ otázal se tichým hlasem.

Voják, který měl vyhrnuté rukávy, pokrčil rameny. V jeho obličeji se zračily pochybnosti.

„To zranění není lehké,“ řekl. „Myslím, že má vnitřní krvácení. V pevnosti by nebylo obtížné ho ošetřit. Ale tady…“ Opět pokrčil rameny.

Poručík se posadil a lehce se dotkl Skydmoreova čela. Seržant otevřel oči a pohlédl na něj. „Pane,“ tiše řekl. „Jen klid, seržante,“ poznamenal poručík. „Raději teď nemluvte. Všechno bude zase v pořádku. Odvezeme vás do Fort Apache. Tam se o vás postarají. Jistě za to dostanete řád.“

Ve Skydmoreově zastřeném pohledu neviděl žádné porozumění. Potom Skydmore řekl: „Harris?“

Voják, který klečel vedle něho, se k němu sklonil. „Kdo je Harris? Kdo to je, pane?“

„Asi ten Jižan, který před nám uprchl,“ prohodil poručík. Potom, otočen ke Skydmoreovi, dodal: „Nemusíte si o to dělat starosti, seržante. Ten rebel už je dávno pryč. Pokud jel na východ, tak pravděpodobně vjede Apačům do náruče.“

Skydmore na něho pohlédl a zdálo se, že chce něco říct, ale z vyschlých úst se mu nevydralo ani slovo. Poručík viděl, jak mu do očí vhrkly slzy a že odvrací hlavu. Myslel si, že to je kvůli bolestem.

„Starejte se o něho,“ řekl k jednomu jezdci. „Zdá se, že má velké bolesti. Dělejte pro něho, co můžete.“

Potom vstal, šel ven a zastavil vojáka, který přišel od studny s několika láhvemi s vodou.

„Vyčleňte jednoho koně,“ řekl. „Vezmeme raněného s sebou.“

Voják stál se svěšenými rameny před ním. „Ano, pane, přisvědčil. „Je to váš rozkaz… Ale sérzáňt tvrdil, že by bylo lepší toho raněného tu nechat, protože stejně… no, myslí si, že cesta bude nebezpečná, protože Chiricahuové určitě vědí, kde jsme. Myslí si, že bychom se neměli s tím raněným zdržovat. Myslí si…“

Poručík na něho vrhl znechucený pohled. „On myslí! On myslí,“ přidušeně řekl. „Opravdu? On myslí? Jezdče, dávám vám deset minut na to, abyste přivedl koně pro transport raněného. Dělejte!“

Voják pohlédl na důstojníka a zbledl. Polkl, hodil láhve s vodou do písku, otočil se a rozběhl se ke koním.

Poručík hleděl za ním a potom se jeho pohled střetl s pohledem seržanta, který se se zkříženýma rukama opíral o svého koně. Několik vteřin na sebe nenávistně hleděli, pak se seržant otočil a zmizel mezi keři.

+ + + + +

Poručík šel ke studni, aby si nabral vodu do láhve. Měl takovou žízeň jako ještě nikdy.

Než naplnil láhev, nabral vodu do dlaně a napil se. Potom dal láhev do vody a pozoroval, jak k hladině stoupají bubliny. I když tam bylo rušno, zdálo se, že v tom vedru panuje na prostranství před pueblem podivuhodné ticho, jako by slunce udusilo všechny zvuky.

Vedle poručíka seděl jeden jezdec a nabíral vodu do vědra. Jejich pohledy se na chvíli setkaly a voják se usmál…

„Jak se jmenujete, vojáku?“ otázal se poručík.

„Butcher, pane.“

„Butcher? Tak dobrá, Butchere, co si myslíte o černoších?“

Voják vytáhl vědro z vody. „Hodně jich znám, pane,“ odvětil. „Jsem z Utahu, ale nejsem mormon. U Cedar City je spousta černochů. Znám je. Na ranči mého otce jsme měli jednoho…“

Poručík ho umlčel pohybem ruky. „To není to, na co se ptám. Řekněte mi, co si o nich myslíte.“

„To jsem právě chtěl, pane,“ prohodil voják. „Jsou mezi nimi dobří i špatní lidé tak jako mezi námi.“ Viděl poručíkův netrpělivý pohled a rychle poznamenal: „Ale obecně je mám rád. Jsou jako děti, jsou to děti, velké děti.“

Poručík odšpuntoval láhev a pohlédl k vysoké, červenožluté skále, která visela nad pueblem jako hrozivé mračno.

,,Ano,“ řekl. „Jako děti, úplně jako děti…“ Pak se otočil a nahlas zvolal: „Připravte se, hned odjíždíme!“

+ + + + +

Slunce nemilosrdně pálilo.

Touto dobou byla poušť jako jedna velká horká pánev, až ke vzdáleným Chiricahua Mountains, které byly nejasně vidět v tetelícím se vzduchu.

Lee Harris si udělal malou zastávku, aby počkal, až slunce překročí zenit. Seděl ve stínu prachem pokrytých saguár. Pak nasedl a pokračoval v cestě pouští, která sahala až k obzoru. Stín tam skýtaly pouze kaktusy a skály.

Lee dorazil k úpatí kopců a vydal se mezi nimi. Věděl, že svá zvířata nesmí příliš namáhat, aby se nezhroutila. Pokud chtěl dohnat své lidi ještě v Novém Mexiku, před texaskou hranicí, nezbývalo mu nic jiného, než jet rychle v noci.

Puška ležela na hřbetu apačského poníka, když jeli mezi kopci.

Za kopci se táhla stopa, kterou po cestě tam zanechala kavalerie. Lee nepochyboval ani na chvíli o tom, že zpět pojedou stejnou cestou. Věděl však i to, že ho s jeho třemi poměrně čerstvými koňmi nemohou dostihnout. Jeho stopy vidět mohli, ale to bylo všechno.

Myslel na domov. Na Texas, protože teď byl pro něho domovem Texas.

Myslel na to, jak po těch horkých a prašných týdnech v pouštích Arizony a Nového Mexika bude při západu slunce pod arkádou pít whisky s vodou.

Sundal láhev s vodou z hrušky sedla, napil se a posunul si stetson do čela.

Myslel na Skydmorea a přál si, aby byl jeho nejlepší přítel s ním.