John Kirby

Colorado western 162. V cizí roli

Upřímně řečeno, byl jsem hodně tvrdý chlápek. To způsobilo mé povolání. Byl jsem lovcem lidí. A dostal jsem se do pěkné šlamastyky. Honil mě oddíl z Montany – ti nejhorší a nejnemilosrdnější lynčeři, jaké je možné si představit. Bylo jich dvanáct.

Můj kůň byl na konci svých sil a i já jsem byl uštvaný – i když mě pronásledovali omylem.

Věděl jsem, že jim nemůžu uniknout. Měl jsem jen jedinou šanci. Musel jsem se pokusit je odrovnat. Všech dvanáct!

Lovec lidí

Slyšel jsem ho za kopcem. Kopyta na kamení klapala.

Jel do svahu.

Viděl jsem stín jeho klobouku a potom hlavu jeho koně. Když sjel z kopce, byl zahalen prachem.

Jeho soumar nebyl tak velký a silný jako můj, to jsem viděl i na čtvrt míle.

A viděl jsem rovněž, že jede na tennessee walkerovi. To je kůň s velkou výdrží. Kromě toho je rychlý. Byl tmavě hnědý a měl bílou skvrnu na pravém předním kopytě.

Muž jel na svém zvířeti očividně příliš rychle. Jeho srst se leskla potem. Nesl velké sedlo Cheyenne s tlustou rozsochou.

Na jeho stetsonu byly staré skvrny od potu. Měl je i na starých texaských kožených kalhotách, jež nosil místo módních džínů, které k nám dováželi ze San Francisca. Neměl u sebe laso ani provaz, což by naznačovalo, že to je kovboj.

U boků se mu houpaly dvě pětačtyřicítky. Vypadalo to, že to není pistolník, protože jinak by je měl víc po ruce. Navíc by měl pouzdra přivázaná koženými řemínky ke stehnům.

Jel dobře a blížil se ke mně. Musel jsem mu jít z cesty, aby mě neviděl, až projede okolo.

Cosi se mi na něm nelíbilo.

Projel asi padesát kroků ode mě. Vypadalo to, že je zamyšlený, protože si mě nevšiml.

Hnal svého koně netrpělivě a bezohledně. Dobří jezdci to nedělají, protože by tak jen uštvali koně. Musel to být blázen.

Nebo byl na útěku.

A neustále si sahal na bok.

Nyní jsem viděl, že mluví ke svému koni. Pravděpodobně chtěl, aby běžel ještě rychleji.

Náhle jsem uslyšel ještě něco jiného. Šest, deset, možná ještě víc koní, kteří běželi za ním. Objevili se na kopci. A to se mi vůbec nelíbilo.

První jezdec, který přijel na temeno kopce, byl hubený muž se zvláštním kloboukem.

Možná to byl indián nebo míšenec.

Druhý jel opatrněji než ten první, byl vyšší a urostlejší. Za ním se objevili třetí a čtvrtý muž a pak další dva.

Pronásledovatelé!

Náhle jsem věděl, co se mi na tom, kdo jel před nimi, nelíbilo – pořád si sahal na bok, protože ho tam zranila kulka. Nesrazila ho sice ze sedla, ale musel si na tu ránu tisknout dlaň.

Raději jsem se držel zpátky. Musel jsem pokračovat v cestě. A nezvířit prach! Opatrně jsem mezi stromy vyšel o něco výš.

Teď jsem však ten oddíl neviděl. Kolik jich bylo? Pak jsem je spatřil znovu. Poslední z nich vypadal mladě, mnohem mlaději než ostatní.

Opět jsem pohlédl na toho štvance.

Nyní zkřížil mé stopy.

Mohl jsem jen doufat, že pronásledovatelé jeho stopy poznají. Oba jsme měli dva koně – ne, tak hloupí by být nemohli.

V té chvíli jsem pomyslel na vigilanty, obávané lovce desperátů. Jejich motto mi nahánělo husí kůži: Nejdřív střílej, pak se ptej. Tak to stálo ve všech novinách. Kolik lidí už zastřelili omylem?

A co spáchaly jejich oběti, ti, kdo jim padli do rukou? Jeden ukradl koně, druhý pár kusů dobytka. Nebo se pokusil někoho druhého vyhnat z claimu. Horší bylo, když po takové akci řekli: „Považoval jsem tě za někoho jiného. Odpočívej v pokoji.“ Nebo: „Keře se pohnuly, a tak jsem vystřelil. Smůla, že ten chlápek měl stejnou košili jako ten, kterého jsme hledali.“

Padnout do rukou vigilantům bylo ještě stále nebezpečné. Oddíl s dobrým mužem v čele byl nemilá věc, ale ještě častěji to byli odhodlaní muži, kteří se jako splašení bizoni za někým hnali a zastřelili prvního, kdo jim přeběhl přes cestu – aby si nemuseli přiznat, že se celé dny nebo týdny trmáceli zbytečně. A kromě toho pak měli i viníka.

Bylo to dvanáct mužů. Jeli rychle. Uprchlík měl čtvrt hodiny náskok, který však stahovali. Jejich vůdce znovu zastavil a prohlížel si stopy.

Vedl jsem svého koně po travnaté části stezky, abych nezpůsobil žádný hluk. Když jsem byl dostatečně vysoko, sesedl jsem a pohlédl na místo, kde se naše stopy křížily.

Projeli kolem nich, nejeli po mých stopách, pronásledovali toho druhého muže.

Díky Bohu.

Zastavili. Vypadalo to, že jejich vůdce ztratil stopu. Ten bastard, kterého honili, za sebou očividně zametal stopy. Musel mě vidět a zřejmě spekuloval, že je pošle po mých stopách.

Vraceli se! Samozřejmě pojedou po mých stopách. Ty byly jasně vidět. Neměl jsem přece co skrývat.

Polil mě studený pot. Znovu zastavili své koně na místě, kde se křížily stopy, a pak se vydali po stopách na západ.

Ti idioti! Vyjeďte na kopec a uvidíte ho, pomyslel jsem si. To jsou všichni tak tupí?

Jeli po mých stopách a já nemohl nic dělat. Pobízeli koně, poněvadž cítili, že jsou blízko u cíle. Přirozeně jsem na ně nemínil čekat, abych jim vysvětlil, že pronásledují špatného muže. Neposlouchali by mě. Zastřelili by mě dřív, než bych mohl říct jediné slovo.

Ano, taková byla domobrana z Montany. Byli to ti nejhorší, nejkrvežíznivější lovci, jaké si člověk může představit.

Vydal jsem se po stezce, která vedla nahoru. Pokud jsem je chtěl setřást, musel jsem je povodit.

Nahoře budou jejich zvířata vysílená. Proti dvěma bílým mustangům neměli šanci, o tom jsem nepochyboval.

Ty dva mustangy jsem koupil v Arkansasu a stáli mě spoustu peněz. Vyplatilo se to však. Každého soupeře nejpozději po deseti mílích uhnali.

Svah byl stále strmější. Odhadoval jsem, že k hřebeni to je ještě míli.

Prásk!

Byla to pořádná rána. Na takovou vzdálenost se nedalo trefit ani město. Neslyšel jsem, kam kulka narazila. Střelec musel být zatraceně nervózní, protože taková kulka nemůže zasáhnout. Jenom varovala pronásledované a plašila koně.

Co kdybych jim nechal zprávu, řekl jsem si. Napíšu jim, kdo jsem a že honí špatného člověka. Ano, to bych měl zkusit. Nechám je přijet až na toto místo, a až budou jejich koně vyčerpaní, bude jejich morálka nalomená. Potom vyměním koně a najedu si takový náskok, že je přejde chuť mě pronásledovat.

Nahoře jsem spatřil před sebou další hřeben. Nechtěl jsem nic riskovat. Ještě tento a potom jim nechám zprávu. Mezitím už budu za horami. Někde pak zastavím a přesvědčím se, jestli to vzdali…

Zastavil jsem se na jakémsi kopečku a čekal. Podle všeho mou zprávu našli, jinak bych je už musel vidět. A přečetli si taky, kolik stáli moji dva koně. Muselo jim být jasné, že udělali chybu.

Kruci, jedou za mnou dál. Ženou se přímo ke mně. To neumí číst? Neviděli mou zprávu? Je přece nesmysl honit někoho, kdo jim dokázal, že s nimi nemá nic společného.

Znovu jsem vyrazil. Chtěl jsem jim ukázat, jaké to je honit někoho se dvěma rychlými a čerstvými koňmi, jaké se chovají jenom v Arkansasu – s arabskou krví a anglickou vytrvalostí.

Ještě jeden pokus. Chtěl jsem se obloukem vrátit na místo, odkud jsem vyjel. Až pochopí, že je vodím za nos, určitě si to rozmyslí.

Odbočil jsem ze stezky, jel po trávě a brzy zmizel za keři a stromy. Doufal jsem, že ti chlápci uvidí mé stopy.

Znovu jsem dorazil na místo, kde jsem odbočil. Poodjel jsem do skrytého zákoutí a čekal, co podniknou.

Přijížděli!

Poprvé jsem je viděl zblízka. Typický stíhací oddíl. I když neměli pořád v rukou zbraně, bylo na nich vidět, že někoho pronásledují. Tvářili se zarputile.

Stopař jel první. Přirozeně to byl míšenec. Jejich vůdce jel za ním, aby ostatním hned řekl, kdyby musel učinit nějaké rozhodnutí. Muž za vůdcem byl patolízal, který prováděl všechny příkazy bez přemýšlení, čímž dával příklad ostatním. Za ním jeli tři nebo čtyři ostří hoši. Pak několik lidí z města. A na konci nějaký mladý muž.

Bylo zvláštní, že mezi nimi nejel šerif.

Kdyby své koně dál štvali takto, nevydrželi by už ani deset mil. Pouze dvě zvířata mohla mým mustangům konkurovat. Vůdce jel na plnokrevníkovi a mladík na ryzákovi. Ten na prvních pěti, šesti mílích nebyl tak rychlý jako stopařův palomino, ale pak ukázal, co v něm je. Byla to pro mě výhoda, že ten mladík měl nejlepšího koně. Méně dobré bylo, že i vůdce měl silného, rychlého koně.

Byli po zuby ozbrojení. To u takových oddílů bývalo obvyklé. Pozoroval jsem je dalekohledem a viděl jsem v jejich tvářích bojácnou rozhodnost.

Mezitím uplynulo sedm minut. Trvalo jim ještě dalších devět minut, než poznali, že jsem je převezl. Kdyby jeli tak rychle jako já, museli by už být za hřebenem. Neuškodilo by, kdybych jim trochu ujel.

Stál jsem na obrovské skalní plošině a viděl, jak jedou po mých stopách. Ti kreténi se mým trikem nedali odradit. Šílenci. To nevědí, že štvanec nepojede v kruhu, když ví, že za ním jsou pronásledovatelé? Bylo to nepochopitelné.

Opět jsem se vydal po stezce. Srst mých koní se začala lesknout. Dostávali se do tempa. Můj náskok se zvyšoval.

Potom jsem před sebou uviděl řeku. Na jejích březích byl štěrk a na některých místech i písek. Než jsem opustil stezku, ulomil jsem větev, aby poznali, kudy jsem jel.

Ta řeka přišla jako na zavolanou. Okolo ní rostly borovice a smrky, v jejichž stínu jsem se mohl ukrýt. Doufal jsem, že jedou po mých stopách. Nic lepšího se mi nemohlo stát.

Jel jsem po písčitém břehu a zanechával stopy, které musel vidět i stařec bez brýlí. Břeh se mírně svažoval k řece. Leželo tam hnědé jehličí, které vytvářelo měkký koberec tlumící všechny zvuky.

Po mni jsem dorazil na místo, kde se řeka vlévala do další, větší. Chvíli jsem chtěl jet podél té větší, protože tekla stejným směrem, jako vedla stezka.

Jel jsem přibližně padesát kroků od břehu.

Proč nejdeš podél té druhé řeky? Ano. Vrátíme se k těm velkým borovicím. Jo, poškrábej se o kmen, ale ne tak moc, abys sedřel kůru, aby to nebylo nápadné.

Jel jsem zpátky ke břehu.

Jeden otisk v písku, pak druhý. Moc hezké. A ve vodě jsem jel zpět k soutoku.

Tentokrát jsem se vydal menší, divočejší řekou.

Po čtvrt míli byla řeka mělčí, mohl jsem sesednout a jít vedle koně.

Ujel jsem půl míle ve vodě a zastavil jsem. Náhle jsem je opět uslyšel. Ještě stále mi byli v patách. Byl zřetelně slyšet dusot kopyt, jenž se odrážel od svahů hor.

Pohled na hodinky mi ukázal, že je načase znovu nasednout. V sedle jsem se cítil lépe. Museli jsme znovu získat náskok.

Řeka se náhle zužovala. Urazil jsem míli a půl. Oddíl se patrně vydal po falešných stopách, jinak bych za sebou slyšel dusot. Chtěl jsem zůstat ve vodě co nejdéle. Věřil jsem, že takto ztratí mou stopu.

Měli stopaře, který nedokázal rozeznat falešnou stopu od pravé. Byl jsem si jistý, že v noci budu mít určitě čtyřicet mil náskoku. Už mě nedoženou. Potom by se mohli vrátit do města a nechat mě na pokoji.

Pak jsem dorazil k prameni. Zametl jsem stopy rukama a větví, kterou jsem táhl za sebou. Když jsem s tím byl hotov, vrátil jsem se ke koni a podíval se na místa, přes která jsem přijel. Větev znovu ležela tam, kde jsem ji našel.

Spokojeně jsem jel do kopce. Křoví bylo stále řidší.

Prásk! Prásk!

Výstřely padly někde daleko, protože ozvěna se odrazila od hor víckrát, takže se nedal odhadnout směr, kde třeskly. Neměl jsem páru, co znamenají, ale byl jsem příliš daleko na to, aby mě mohly zneklidnit.

Bum! Bum!

Znělo to, jako by pálili na sebe, i když tyto poslední výstřely už padly někde blíž. Přesně jsem to však nevěděl. Musel jsem vyjet na hřeben, abych měl výhled.

Jelikož byl svah strmý, musel jsem seskočit ze sedla. Hora byla nejmeně tři nebo čtyři tisíce stop vysoká. Mohl jsem si trochu odpočinout, najíst se a prohlédnout si krajinu dalekohledem.

Pojídal jsem slaninu, zatímco jsem se rozhlížel s dalekohledem. Po pronásledovatelích ani vidu ani slechu. Že by to bylo tím, že jsem tak vysoko?

Systematicky jsem si prohlížel cestu, po které jsem přijel. Strmý svah, hustý jehličnatý les – tam musí být potok! Pomalu jsem se otočil doleva, podél řeky, jejíž modrá hladina se třpytila za zelenými stromy. Byl jsem odhodlaný na stopaře střílet. Kdybych ho vyřadil, nemohli by mě pronásledovat. Kdybych ho odpravil, zachránil bych dalších jedenáct životů. A svůj vlastní. Věděl jsem totiž, že dlouho před dvanácti pronásledovateli prchat nemůžu. Jedině že bych je všechny postřílel.

Rozhodl jsem se, že je ještě jednou budu varovat, ale už naposledy.

Tu jsem uviděl něco modrého. Nemělo to nic společného s řekou. Tato modrá se pohybovala a viděl jsem i něco hnědého a žlutého.

„Sakra,“ hlesl jsem. „To přece není možné!“ Věděl jsem však, že je to tak. Ty barvy, které jsem dole viděl, byly košile mých pronásledovatelů.

Sevřel se mi žaludek. Jak se jim podařilo najít mé stopy?

Co jsem udělal špatně? Podcenil jsem je? Museli mít nejméně jednoho muže, který se nenechal přelstít.

Měl jsem už jen jedinou šanci. Bylo možné, že mou stopu ztratí u pramene řeky. Za několik minut jsem se měl dozvědět, jestli mě budou pronásledovat.

Všechno bylo proti mně. Dorazili k prameni menší řeky, rozhlíželi se a nechali stopaře pracovat. Shromáždili se u ulomené větve a pak uviděli stopy, které vedly ke mně.

Nedali mi jinou možnost. Pokud jsem chtěl žít, musel jsem střílet.

Potil jsem se, měl jsem sevřené hrdlo. Co jsem mohl udělat, abych jim ukázal, že honí nepravého?

+ + + + +

Šerifův syn

Musel jsem pracovat u Johna. Platil celkem dobře, ale práce to byla hrozná. Kydat hnůj ve stáji není práce pro šerifova syna. Raději jsemměl pracovat u otce. Tam to nepáchlo tak jako v Johnově stáji.

Již tři roky jsem kydal hnůj. Proti tomu smradu už jsem byl skoro imunní. S koštětem nebo lopatou jsem musel uklidit stáj a pak, když hnoje byla velká hromada, jsem ho naložil na vůz a odvezl k farmářům. Koňský hnůj byl považovaný za dobré hnojivo. Farmáři a rančeři se po něm mohli utlouct.

Ne, ta práce už mi lezla krkem. Nemohl jsem tam vydržet.

Můj otec teď byl nějakých dvacet mil od města na staré cestě Helena Road. Od té doby, co před čtyřmi lety zemřela matka, se velmi změnil. Ztvrdl, a i když ke mně ještě pořád byl přátelský, viděl jsem, že je k ostatním hrubý. To pro šerifa nebylo dobré. Sám mi řekl, že je důležité, aby si lidé člověka vážili.

Ne aby se ho báli nebo ho nenáviděli.

Jistě, byl to dobrý muž. Byl poctivý a vážený. To všichni říkali. Ale někdy byl paličatý.

Jako například dnes. Vezl sám velké množství peněz z dolů do Heleny. Z Whitefish do Heleny to byla dlouhá cesta, navíc byly za poslední tři roky přepadeny dva transporty peněz. Ani jednou se nepodařilo lupiče vypátrat. Jistě, pokaždé šlo jen o malé částky, ale dnes měl otec u sebe spoustu peněz a kromě toho byl sám.

Každý říkal, že jednal lehkomyslně, přestože byl s koltem rychlý. Považoval jsem svého otce za nejrychlejšího střelce kromě Joea Turnbulla.

Za poslední čtyři roky se toho u nás moc nestalo, pokud odhlédneme od těch dvou loupežných přepadení, při kterých nebyl nikdo zabit. Montana samozřejmě ještě pořád měla špatnou pověst kvůli domobraně, vigilantům, i když to už bylo šest let, a kromě toho se to nestalo u nás, ale o dva okresy dál.

Můj otec tvrdě pracoval, aby se u nás něco takového nepřihodilo. Často mluvil s podněcovateli neklidu, s horníky, s obyvateli města, s rančery. Říkal jim, že první, kdo bude mluvit o domobraně, skončí ve vězení – a to platilo i pro pana McKenzieho, který vlastnil hezký ranč a který byl považován za paličatého člověka. Dokud dal pan McKenzie na mého otce, nikdo se neodvážil založit vigilantský výbor.

Kdyby mě tak vzal s sebou. Několikrát jsem ho o to prosil. Vždy to odmítl. Tak si s sebou mohl aspoň vzít svého přítele Joea Turnbulla, ale ani to nechtěl. Říkal, že chce ty bandity chytit sám, doufal, že se objeví. Pak by je totiž mohl strčit za mříže.

Rád bych věděl, kam odjel Joe. Už celý týden jsem ho neviděl. Můj otec si myslel, že kope v horách na svém claimu. Jedno měli Joe a můj otec společné: neuměli zacházet s penězi. Ne že by jimi byli opojení, ale neuměli si je rozdělit. To byl i důvod, proč jsem musel pracovat ve stáji u Johna.

Po nějakých deseti minutách byla stáj opět čistá. Slunce ještě nevyšlo, i když už bylo léto.

Samozřejmě jsem nevstával tak brzo, v šest, rád. Ale bylo mi milejší to mít za sebou před snídaní. S plným žaludkem bych to opravdu nevydržel.

John Henderson byl můj nejlepší přítel. Měl jsem spíš pocit, že mu pomáhám, než že bych pro něho pracoval. Jen kdyby měl pro mě nějakou jinou práci!

Následujícího léta jsem mohl s kydáním hnoje přestat a začít chovat dobytek. Měli jsme ranč vedle pana McKenzieho, malou, rozpadající se boudu. Chtěli jsme vyjet do hor a ulovit tam několik divokých koní. Do té doby jsme chtěli šetřit, což se nám zatím moc nedařilo.

První část mé práce už byla hotová. Teď jsem mohl jít k Marku Eriksonovi a vypít u něj šálek kávy. Mark byl míšenec a měl obchod s potravinami.

Přešel jsem ulici a uviděl, že John tam ještě není. Jeho dům stál vedle lékařovy ordinace a Jenkinsova železářství. U Jenkinse ještě byla tma. Dlouho spával od té doby, co byl ženatý. Tomu se dalo rozumět. Ani já bych nebyl proti manželství, až by náš ranč prosperoval.

Několika děvčatům už jsem se dvořil. Tak třeba Johnově mladší sestře. A potom tu byla Jenkinsova dcera, která však měla kypré tvary tam, kde je mít neměla. To asi bylo dáno tím, že její otec prodával i sladkosti a vždycky, když jsem přišel do obchodu, byla ta dívka nedaleko bonbonů. A pak tu ještě byla mladší dcera pana McKenzieho, i když jsem se od ní držel zpátky, protože pan

McKenzie nerad viděl, když se někdo ometal okolo jeho dcer.

Mark mě viděl jít přes ulici a já nepřehlédl páru stoupající z velké konvice na kávu. Měl kamna uprostřed obchodu, mezi pytli s pšenicí, zrcadly, osivem, klobouky, rýči a vším možným.

Nosil černý klobouk se stužkou s modrými, červenými a žlutými perličkami. Ještě jsem ho nikdy neviděl bez tohoto klobouku. Předpokládal jsem, že si ho nasadí na hlavu, hned jak vstane. Dlouho žil mezi bílými, protože jeho matka zemřela při porodu. Dodával zboží nejrůznějším kmenům, které žily v našem okolí, a nakupovali u něj i horníci. Byl považován za nejlepšího stopaře ve městě, i když jsem si myslel, že můj otec ho v tom předčí.

„Venku je chladno,“ řekl Mark, když jsem přišel ke dveřím. Nevím, jestli očekával odpověď, ale já řekl: „Ano, ale za pár hodin to bude jiné.“

Náhle se prudce otevřely dveře a bouchly o stěnu. Stál tam horník Tom Wilkerson a hleděl na nás. Po tváři mu tekl pot. Ztěžka oddechoval. Takřka nemohl popadnout dech.

Hleděl na mě tak pronikavě, že se mi rozbušilo srdce. Stáhlo se mi hrdlo.

„Co je?“ zeptal se Mark. Vstal tak rychle, že se židle převrhla.

Wilkerson měl postavu jako já. Byl jenom trochu tělnatější a neměl tak široká ramena jako já. Všichni jsme věděli, že ho jen tak něco nevyvede z míry.

Mark se ho na něco zeptal, ale on nehleděl na něho, nýbrž na mě. Dýchal přerývaně a syčivě.

„Pojďte se mnou, oba. Už jsem o tom řekl ostatním. Hendersonovi, Turnbullovi a ostatním…“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se, protože pořád hleděl na mě.

„Tvůj otec je zraněný. Nevypadá to s ním dobře. Přines si pušku. Marku, musíš si vzít zbraň.“

Pohlédl jsem na Wilkersona, ale hleděl jsem do prázdna. Slyšel jsem jeho slova: „Tvůj otec je zraněný…“

Vyběhl jsem ven. Slyšel jsem ještě Wilkersonova slova: „Nevypadá to s ním dobře.“

V Johnově domě se svítilo. Někdo běžel ke stájím. Chtěl jsem za ním, ale pak jsem si vzpomněl, že musím do vězení.

Chvěly se mi ruce tak, že jsem měl co dělat, abych odemkl.

Vevnitř jsem se začal modlit, když jsem šel pro klíč od skříně na pušky.

Stály tam zajištěné řetězem. Vzal jsem si svou a odemkl i řetěz, kterým byla přivázána oblíbená puška mého otce.

S pouzdrem u pasu a puškou v ruce jsem stál na ulici. Myslel jsem si, že jsem to všechno udělal rychle, ale má nervozita mě stála mnoho času. Vyrazil jsem ke stájím.

Můj ryzák byl ještě pořád klidný, když jsem ho vraty pustil ven.

Vyšvihl jsem se do sedla.

Ryzák lehce cválal. Nemusel jsem ho pobízet. Bylo to, jako by věděl, o co jde. Domy se míhaly kolem nás.

„Rychleji, Jacku!“

Jack mě poslechl. Přidal a vůbec ho to neunavovalo. Musel jsem lehce zatáhnout za uzdu, protože jsem nechtěl Jacka příliš vyčerpat. Nejprve jsem musel vědět, co se stalo mému otci. Kromě toho ještě bylo tak šero, že bych mohl přehlédnout nějakou díru, a kdyby do ní kůň šlápl, stálo by to život nás oba.

Slunce zalilo krajinu svým červeným světlem. Přivřel jsem oči a pak jsem uviděl lékařův vůz, na kterém přivezli mého otce. Okolo stálo pět nebo šest mužů.

Stáli tam, drželi se bočnic a nejistě na mě hleděli. I já jsem se chytil bočnice a nahlédl dovnitř. Stála tam lékařova lucerna.

Spatřil jsem otce. Nehýbal se. Na nohou měl položenou deku. Od pasu nahoru byl celý od krve. Oči měl zavřené.

Nemusel jsem se na nic ptát. Jejich obličeje mi řekly všechno.

Vteřiny plynuly. Nikdo nic neřekl. Pak jsme náhle uslyšeli Markův hlas.

„Stopy jsou čerstvé. Jsou nanejvýš hodinu staré.“

„Kde je Turnbull?“ zeptal se pan McKenzie. „Nikde jsem ho neviděl.“

„Je v horách, kope na svém claimu,“ odvětil jsem.

„Larry, jeď pro něho. Turnbull bude chtít být při tom.“

„Dobře.“

„Jime,“ řekl jednomu ze svých mužů, „vezmi šest pušek z vězení a přiveď ještě půl tuctu mužů. Setkáme se na Helena Road na mostě.“ Jim, který měl na líci ošklivou jizvu, se mě zeptal: „Máš klíč k puškám?“

„Zámky jsou otevřené.“

„Marku?“ zvolal pan McKenzie.

„Ano, pane?“

„Jeď po stopách, dokud je uvidíš. Kde je ksakru Henderson?“

„Tady!“ zvolal John ze stínu vozu.

„Vezmi si s sebou ještě jednoho muže a doprovoďte Marka. Nejlepší by bylo, kdybys vzal s sebou Wilkersona. Když si po cestě všimnete něčeho nápadného, pošli ho zpátky, ať nám o tom řekne.“

„Rozumím.“

„Simpsone?“ zvolal pan McKenzie.

„Pane?“

„Ty odvez šerifa do města.“

„Time?“ Hlas pana McKenzieho byl náhle vlídný. Skoro jsem ho nepoznával.

„Ano?“

„Nejraději bych tě poprosil, abys zůstal tady, ale předpokládám, že bys mě neposlechl, co?“

„Ne. Pojedu s vámi. V tom mi nikdo nemůže zabránit.“

„Chápu. Nasedni na koně. Zůstaneme na jižní stezce a setkáme se s ostatními u mostu. Doktore, budeme vás potřebovat.“

„Můžete se na mě spolehnout. Lepšího muže, než je Lucas Forester, neznám. Time, nedělej si starosti. My toho bastarda chytíme.“

„Jdeme,“ vyhrkl pan McKenzie.

Nasedli jsme. Pan McKenzie vyjel jako první a zůstal v čele. Já jsem jel za ním s lékařem. Měl jsem co dělat, aby mi do očí nevhrkly slzy.

Bylo tu ještě něco, co jsem nedokázal potlačit – a ani jsem to nechtěl potlačit: hněv. I kdybychom teď vraha mého otce nechytili, byl jsem odhodlaný ho pronásledovat, dokud ho nepotrestám.

Na mostě jsme čekali. Naši tři koně nervózně popocházeli a dunění desek bylo jediným zvukem, který jsme slyšeli.

Mark k nám dorazil jako první. Za ním se objevili John a Wilkerson, potom Elmer a Sam. Sam byl majitel ranče daleko od města. Tvrdil, že byl na cestě do města, když zaslechl tu zprávu. Pak hned přijel i se svým pomocníkem.

Teď mluvil Mark. John nikdy nic neřekl. Byl to na slovo skoupý muž, který raději pracoval nebo poslouchal, než mluvil.

„Mají dva koně,“ řekl Mark.

„Jeden nese větší zátěž, druhý skoro nic. Našel jsem stopy krve na místě, kde šerif… kde… kde jsme ho našli. Musel jednoho z nich trefit.“

„Co může znamenat ten rozdíl v zátěži?“ zeptal se pan McKenzie.

„Přesně to, co říkám,“ odvětil Mark.

Pan McKenzie svraštil čelo. Rozhněvalo ho, jak mu Mark odpověděl, ale zkrotil svou zlost.

„Může to znamenat různé věci,“ poznamenal Mark. „Může to znamenat, že na jednom koni jede žena a na druhém těžký muž. Ale může to být i tak, že jedno z těch zvířat je soumar. Nebo že veze dítě. Nevím to přesně.“

Dorazili tam čtyři další jezdci a tak na Markova slova zapomněli.

Bylo nás nyní dvanáct. Mark, který pro nás pracoval jako stopař. Napravo od něj stáli doktor, John a já. Pan Wilkerson stál vedle pana McKenzieho. Za nimi jsem viděl Sama Tuckera a Elmera, jeho pomocníka. Ti, co právě přijeli, byli Jim Wooley, Jenkins, Simpson a Roy. Jim byl příručím v Jenkinsově obchodě a Simpson pracoval v jednom z McKenzieho dolů.

Byli jsme všichni. Kromě jednoho.

„Kde je Joe Turnbull?“ zeptal se pan McKenzie. „Určitě bude chtít být při tom.“

Těkal pohledem mezi nimi, ale každý jenom krčil rameny.

„Musíme jet bez něho. Možná nás dožene, jestli se o tom dozví včas.“

„Jsme připraveni,“ řekl Jim Wooley.

„O.K., vyjedeme. Marku, jeď po stopách,“ zvolal pan McKenzie.

Vydali jsme se na jih.

Po pěti mílích jsem uslyšel, jak Simpson říká, že jsme měli štěstí, že Wilkerson nalezl ten povoz tak rychle. Proto jsme mohli jet po čerstvých stopách. Vrah ještě nemohl být daleko. Mohli jsme jet po stopách, aniž bychom ztratili mnoho času.

„Podívejte!“ řekl náhle lékař a ukázal na košili, jež ležela na zemi.

Byla provrtaná a u té díry byla vidět krev. Potom jsme ještě viděli několik cárů látky, které byly zbrocené krví. Jeden z těch banditů byl postřelený. Ovázal si ránu a nezdržoval se sbíráním cárů látky. Doktor tvrdil, že nedokáže říct, zda ta dírka v košili je od kulky.

Opustili jsme stezku, která vedla do Heleny, a vydali se po staré indiánské stezce, jež vedla jižně přes hory. Jeli jsme rychle a slunce nám pálilo do zad. Půda byla kamenitá, kopyta klapala. Muselo to být slyšet na míle daleko.

Překonali jsme první kopec a vydali se dolů. Já jsem jel na konci oddílu. Muži jeli tak rychle a zběsile, jako by každý z nich zažil tragédii.

Svah byl strmý, pod ním se rozkládalo údolí obklopené pěti nebo šesti kopci.

Právě jsme přejeli jednu stezku, když jsme zastavili.

„Ztratili jsme stopu!“ zvolal Mark. „Počkejte chvíli, pojedu zpátky a podívám se, kde jsem ji přehlédl. Myslím, že to má něco společného s tou stezkou, která vede k tomu starému dolu.“

Napjatě jsme na něj hleděli.

„Tady!“ zvolal. „To je správná stopa!“

Byl jsem těsně u něj, takže jsem jel za ním, když jsme opustili hlavní stezku a vydali se přes horu.

„Podívejte!“ zvolal Jim Wooley. „Tam jede ten grázl!“

Jim nedokázal rychle vytáhnout winchestrovku z pouzdra.

Namířil a vystřelil. Tak to zadunělo, že mi hučelo v uších. Mohl jsem mu říct, že vzdálenost je příliš velká.

Ale proč ten muž jel tak pomalu? To si myslel, že ho nepronásledujeme?

Pobídli jsme koně, ale když jsme vjeli do zatáčky, museli jsme být ostražití, protože jsme nemohli vědět, co má ten chlápek na hoře za lubem.

Když jsme vyjeli z úžlabiny, spatřil jsem ho nahoře, jak na nás hledí jako tele na nová vrata. Však ten ještě uvidí!

Naši koně ztěžka dýchali. Jen kůň pana McKenzieho a můj ryzák ještě nevypadali vyčerpaně. Znovu jsme jeli do kopce, ale nebylo to tak strmé jako předtím. Zato byla cesta dvakrát tak dlouhá.

Pan McKenzie a já jsme naše zvířata zastavili ve stejný okamžik, protože jsme oba ve stejný okamžik uviděli tu věc na cestě. Pan McKenzie se sklonil a vzal ji.

Krátce na ni pohlédl, načež ji podal mně. Přijeli tam ostatní. Dal jsem ten papír a účtenku o koupi dvou koní Markovi.

„Teď už aspoň víme, kdo to je,“ řekl Jim Wooley. „A víme, že máme co do činění s opravdovým vrahem.“

„To je možné, ale třeba to tak není,“ poznamenal pan McKenzie.

„Co si myslíte o té zprávě?“ zeptal jsem se lékaře.

„Proč utíká, když je nevinný?“ řekl doktor.

„Možná je to trik,“ podotkl pan McKenzie.

„Ano, to určitě!“ vyhrkl Jim Wooley.

„Co si myslíš o tomto?“ Pan McKenzie se otočil k Johnovi.

Ten chvíli přemýšlel. „Nevím to. Je zvláštní, že někdo, kdo je vrah, napíše něco takového. A ještě zvláštnější je, že nám prozradil své jméno. Už jsem jednou o lovci hlav Robertu

Lockheartovi slyšel. Teoreticky je možné, že jeho tvrzení je pravdivé – že jsme na falešné stopě a skutečný vrah jel jinudy.“

Pan McKenzie přikývl. „Stálo by nás půl hodiny to zkontrolovat. A půl hodiny je pro zraněného hodně. Možná bychom ho ztratili z očí navždy. Jak se na to díváš ty, Same?“

Rančer se poškrábal na kníru a pohlédl na stopy. Odkašlal si, než odvětil: „Pošli jednoho muže, ať to zkontroluje, zatímco my pojedeme dál.“

„Ty se chceš vrátit?“

„Ne. Je možné, že ten chlápek lže.“

Pan McKenzie opět přikývl. „I když jeho jméno souhlasí, ještě to neznamená, že to není vrah, kterého hledáme. Pokud je to náš muž, budeme potřebovat každou pušku. Je možné, že Roberta Lockhearta přepadl a tu účtenku mu vzal. Domnívám se, že chce získat čas.“ Rozhlédl se. „Je někdo jiného mínění? Jestli ano, tak může jet jinudy a později se k nám vrátit. Co ty, Time? Myslíš, že napsal pravdu? Chceš jet zpátky?“

„Ne. Chce nás převézt, hraje o čas. Pošlete do města někoho jiného.“

Pan McKenzie se rozhlédl. „Je tu nějaký dobrovolník?“

John Henderson zvedl ruku.

„Já pojedu. Time, jestli ten muž opravdu zavraždil tvého otce, tak ho pověsím. Ale pokud se mýlíme a zabijeme někoho omylem, budu si to do konce života vyčítat. Myslím, že musíme vědět, koho honíme.“

John šel ke svému koni. Nikdo nic neřekl, když nasedl a jel zpátky. Věděl, že na něho nemůžeme počkat a že bude mít co dělat, aby nás potom dostihl. Nikdo neměl odvahu mu vyčíst, že se klidí.

Nikdo, kromě mě.

„Zbabělče! Vrať se, Johne! Vrať se! Nebuď zbabělec!“

Neohlížel se. Jel dál, jako bych nic neřekl. Dospěl k rozhodnutí a nic ho nemohlo zvrátit. Byl to paličák.

Všichni jsme opět nasedli a vydali se po stopách. Koně si v posledních minutách odpočali, takže teď rychle cválali.

Stopař zastavil svého koně a pak odbočil ze stezky. Jeli jsme za ním.

Vedle stezky už byla jízda pro koně náročnější. Půda tam byla nerovná, ležely na ní ostré kameny. Zdálo se, že jedeme v kruhu.

Opravdu. Vrátili jsme se na místo, kde jsme odbočili ze stezky.

Pan McKenzie hovořil s Markem. „Co to má ksakru znamenat?“

Mark pokrčil rameny. „Ten chlap je rafinovaný. Vodí nás za nos. Ale proč, to skutečně nevím.“

„Doktore?“

„Nemám tušení.“

„Napadá vás něco?“ zeptal se pan McKenzie.

„Něco takového jsem ještě neviděl,“ prohodil jsem.

Pan McKenzie na můj názor příliš nebral ohledy. Pravděpodobně mě považoval za příliš mladého.

„Chce nás setřást, to je všechno,“ řekl. „Nebo má někdo nějaké jiné vysvětlení?“

Mlčení.

„Je to zvláštní,“ řekl pane McKenzie. To měl pravdu. „Až ho chytíme, zeptáme se ho, co to znamená.“ Pak se ještě jednou rozhlédl a řekl: „Nikdo nevystřelí, dokud nedám znamení.“

Tím zřejmě myslel Jima Wooleyho.

Opět jsme se vydali na cestu. Můj kůň mě přinesl do čela, ale Mark mě poslal zpět. Poslechl jsem ho. Nemohl jsem za to, že můj ryzák je rychlejší.

Mark hrdě ukázal na jednu ulomenou větev. Nemusel se tak bít v prsa. Toho by si všiml každý idiot. Ale bylo možné, že za tou zlomenou větví se skrývalo víc, než si Mark myslel.

Někdo, kdo jel tak vychytrale, by nebyl tak lehkomyslný a nenechal by tu zlomenou větev, kdyby nechtěl. Ta větev měla určitě jiný význam.

Dorazili jsme k řece. Jel jsem za ostatními, protože jsem nemohl sledovat stopy. Oddíl je totiž rozdupal.

Mark toho ze stopařského řemesla ještě hodně neznal. Nebo to nechtěl ukázat. Nemohl jsem pochopit, proč jsme všichni zůstali na jednom břehu řeky. Někteří z nás měli jet na druhou stranu. Možná nás vedl po falešné stopě. Řeka pro to byla ideální.

Následoval jsem ostatní. Co jsem měl dělat jiného? Neposlechli by mě.

Shromáždili jsme se.

Pan McKenzie řekl: „Všichni vidíte, že jel jednou z těch dvou řek. Rozdělíme se a budeme ho pronásledovat ve dvou skupinách. V první budou Mark, Jim, Sam, Wilkerson, Simpson a já. My pojedeme podél větší řeky. Vy si vezměte tu menší. Zkontrolujte oba břehy. Když něco najdete, dvakrát vystřelte a my přijedeme za vámi. Když na stopu narazíme my, vypálíme dvakrát a pak pojedete vy k nám. Hodně štěstí!“

Šest mužů, kteří měli prohledávat břehy větší řeky, se rozdělilo do trojic a každá jela po jednom břehu. I druhá skupina, ke které jsem patřil já, se rozdělila, abychom mohli pátrat na obou březích.

Protože jsme prohlíželi břehy menší řeky, odhodlal jsem se jet ve vodě.

Jen ať se smějí! Mému ryzákovi to nevadilo, protože řeka nebyla příliš hluboká. To si možná říkal i ten muž, kterého jsme pronásledovali. Pokud nás chtěl setřást, tak to udělal tady.

Tady! Co to znamená?

Prohlédl jsem si jeden balvan. Byl porostlý hnědým mechem, na kterém nebylo nic zvláštního. Ale na jedné hraně jsem uviděl bílý flek. Tam byl mech sedřený. Sesedl jsem z koně.

Nebylo pochyb. Ten mech strhlo kopyto.

Odhadoval jsem, že jel po pravé straně. Ten balvan ležel blíž pravému břehu. Kromě toho bylo z jeho pohledu výhodnější přebrodit řeku, než zůstat na druhém břehu – tam by totiž padl pronásledovatelům do rukou spíš.

Můj ryzák mě statečně nesl vodou k pravému břehu. Teprve teď jsem si všiml, jak jsem mokrý. Uprostřed řeky byla nějaká prohlubeň, do které kůň šlápl. Voda mi kapala z šatů.

To však nehrálo roli. Důležité bylo jen jedno – dopadnout vraha mého otce.

Předpokládal jsem, že pojede nahoru. Odtud by totiž měl rozhled. Mohl by vidět, co se odehrává v nížině.

Jel jsem podél řeky. Nestarali jsme se o stopy. Možná zůstal v korytu řeky až po její pramen – ale nejpozději pak musel z něj vyjet a já bych narazil na stopy. Nemohl je všechny zamést. Tolik času neměl.

„Pojď, chlapče,“ řekl jsem k ryzákovi. „Musím si zvyknout přemýšlet jako on. Musím se vžít do jeho situace. Potom budu vědět, kterou cestou se vydal, aniž bych jel po jeho stopách.“

Zastavil jsem koně. Snažil jsem se naslouchat. Slyšel jsem, že zbytek oddílu není daleko. Možná bych na ně měl zavolat.

„Tady! Jsem tady!“

Och, bylo to ode mě hloupé. Buďto zničí stopy, nebo, což bylo ještě horší – na mě budou střílet, říkal jsem si. Ne, měl jsem raději mlčet.

Ležela tam větev. Prohlédl jsem si ji.

Prásk! Prásk!

Seskočil jsem ze sedla, vrhl se na zem a zakryl si tvář rukama. Okolo létalo bláto.

Zatímco jsem tam ležel, uvědomil jsem si, že tři kulky proletěly podrostem. Ta první mě mohla minout o chlup, další letěly poměrně daleko.

Otřel jsem si ruce o nějakou větev, a když jsem měl aspoň trochu čisté ruce, utřel jsem si největší kusy bahna z tváře. Zase jsem viděl.

Můj první pohled padl na větev, kterou jsem objevil, než padly výstřely.

Zůstal jsem ležet. Jenom jsem pozvedl hlavu a hleděl na tu větev.

A pak jsem vedle té větve uviděl stopu, tak zřetelnou, jako by ji tam někdo nakreslil.

Napadlo mě ještě něco jiného – kruci, na to jsem hned nepomyslel. Ty výstřely třeskly u řeky!

„Hó! Nestřílejte! To jsem já! To jsem já! To jsem já!“

Křičel jsem, jak jsem jen mohl. Ti idioti mě mohli odpravit. A kdyby mě neslyšeli, pak by to možná i udělali.

„Nestřílejte! To jsem já-Tim!“

Viděl jsem koně, ale ne jezdce. Byla tam příliš hustá vegetace. V ruce jsem držel šestiraňák.

Samozřejmě jsem nestřílel, protože jsem věděl, že to může být náš muž. Proč by se vracel? Přesto jsem měl prst na spoušti. Pro jistotu.

A potom jsem ho uviděl. Byl to Simpson.

„Hej, Simpsone! To jsem já!“

Přijel ke mně.

„Už na mě nikdy nemiř! Schovej to!“ zvolal jsem na něho.

„Nevěděl jsem, že jsi to ty…“ Jeho odpověď zněla zkroušeně.

„Málem jsi mě sejmul, vole!“ křičel jsem.

„Uklidni se, chlapče,“ řekl pan McKenzie, který se objevil s ostatními.

„Nechci, abyste mi pořád říkal chlapče,“ odsekl jsem. „Brzy zjistíte, že už nejsem chlapec. Tady, podívejte se na to!“

Ukázal jsem prstem na otisk kopyta. Simpson a pan McKenzie na něj upřeně hleděli.

„Ten otisk může být od tvého koně,“ řekl pan McKenzie a pak těkal pohledem mezi mnou a tou stopou, jako by tak chtěl zjistit pravdu.

„Můj kůň to být nemohl,“ odvětil jsem. „Stojí příliš daleko.“

Simpson zavrtěl hlavou. „Od koho by ta stopa tedy byla?“

„Od koho asi?“ řekl jsem pohrdavým hlasem.

Mezitím dorazili i ostatní.

„Jeďte za mnou,“ prohodil jsem.

„Zůstaneme spolu,“ rozhodl pan McKenzie. „Ať znovu neuděláme chybu.“

Sklonil jsem se pro klobouk a přitom jsem uviděl další stopu.

„Pojď sem, Marku.“

Nebyl tak pomalý jako jindy. Když chtěl, byl mrštný jako indián.

„Vidíš to?“

„Dva koně,“ řekl. „Ano! Jsme na správné stopě!“

Vydal se po stopách a když se vrátil, díval se na mě jinak. Konečně! Aspoň jeden mě začal uznávat.

„Jsi si jistý?“ zeptal se pan McKenzie.

„Vůbec o tom není pochyb,“ řekl Mark. „Na jednom kopytu je trhlina. Tu stopu sledujeme od začátku. Je možné, že jeho kůň začal kulhat. Dřivé či později už nebude moct. Pak bude muset přesednout. Rychle, ať se jeho náskok ještě nezvětší!“

+ + + + +

Lovec lidí

Sakra! Proč se to muselo stát zrovna mně! Hleděl jsem na kopyto svého koně a viděl jsem, že na něm je trhlina. Sice malá, ale bylo zřejmé, že se zvětší, jestli proti tomu nic nepodniknu.

Taková smůla! Přesto jsem měl štěstí v neštěstí, protože to byl jen soumar.

Jestli se to zhorší, budu tě tu muset nechat, pomyslel jsem si. Sice nerad, ale nechci, aby sis zničil nohu. Třeba tě už nikdy neuvidím. Ale nejdřív přeložím věci na svého koně.

To mě bude stát pět cenných minut. A až s tím budu hotov, budou jen míli odtud. Pohlédl jsem na hodinky.

Hotovo. Trvalo to přesně čtyři minuty a třicet šest vteřin. Byl nejvyšší čas. Ještě jeden pohled dalekohledem.

Nebylo pochyb, byli mi znovu na stopě. Ptal jsem se, co si budou myslet, až uvidí, co všechno jsem tam nechal. Doufal jsem, že je napadne to, co jsem chtěl. Byla to jejich poslední šance.

Jedenáct mužů mě chtělo sejmout.

Počítal jsem dobře?

Rychle jsem je spočetl znovu.

Ano, bylo jich jedenáct! Co se stalo s tím dvanáctým? Možná byli chytřejší, než jsem si myslel. Možná někoho poslali jinudy, aby na mě zaútočil ze zálohy. Vybral si nějaké příhodné místo a zatímco já budu sledovat oddíl, on mě beze spěchu odpraví.

Musel jsem si dávat pozor, abych je nepodcenil. To byla od začátku má chyba. Neměl jsem si s nimi tak hrát. Ti chlápci sice nebyli žádní odborníci, ale museli mezi nimi být jeden nebo dva lidé, kteří dokázali člověka zahnat do úzkých.

Toho dvanáctého jsem nikde neviděl. Co to znamená? Přemýšlel jsem o něm víc než o těch jedenácti.

Musel jsem dál. Neměl jsem čas hledat dvanáctého muže, jinak by mě dohnali.

Jelikož jsem musel brát ohled na koně, zvolil jsem lehčí cestu. Ale nemělo to smysl. Stále víc kulhal.

O.K., nechám tě tu, řekl jsem si. Tvá noha to nevydrží.

Odepnul jsem mu brašny a vytáhl z nich čtyři věci, které jsem hodil do sedlové brašny koně, na kterém jsem jel: velkou čelenku, láhev whisky, pušku s dlouhou hlavní a svůj Buntline Special, který jsem si dal do druhého pouzdra.

Nechal jsem mustanga tam a projel jedním malým údolím. Musel jsem zmizet v kaňonech, které se táhly napravo ode mě. Pokud tam někde číhá odstřelovač, tak to brzy zjistím, pomyslel jsem si. Chvilku jsem uvažoval, zda se mám pokusit je setřást. Ale protože jsem měl jen jednoho koně, bylo to příliš nebezpečné. Kdybych přišel i o druhého koně, byl bych v bryndě.

Dobré by bylo zneškodnit stopaře. Pak bych je mohl setřást snáze. Předpokládal jsem, že až uvidí, že to myslím vážně, ještě si to rozmyslí.

Vybral jsem si místo, které se hodilo pro můj úmysl. Pronásledovatelé dole neměli možnost se krýt. Navíc jeli proti slunci.

Pokud si zatím nevšimli, že je to nesmysl honit zkušeného lovce lidí, pak to brzy zjistí. Nesmyslné a bláhové. Však je ještě přejde smích. Jedině, že by mě sejmul ten odstřelovač.

Našel jsem si místo. Slunce stálo výhodně. Pokud se drželi mého časového plánu, museli se brzy objevit přede mnou. Možná ztratili několik minut, protože se hrabali ve věcech, které jsem tam nechal. Proto se nedívali nahoru, což bylo jen dobře.

Moment překvapení byl na mé straně. Byl jsem přesvědčen o tom, že nepočítají s tím, že bych na ně mohl zaútočit.

Sakra, kde byli? Chtěli mě nechat smažit se ve vlastní šťávě? To jsem nepředpokládal.

A pak jsem je spatřil! Zalícil jsem. Jedenáct mužů. Jeden z nich možná už za několik vteřin nebude žít.

+ + + + +

Šerifův syn

Lezli jsme do svahu a museli jsme naše koně vést za uzdy. Nikdo z nás nevěděl, co je s Johnem Hendersonem. Proč nepřijel? Co zjistil? Možná ho uvidíme, až budeme nahoře.

Vypadalo to, jako bychom vůbec nepostupovali. Terén sice byl rovnější, ale všude byly skály a útesy. V takovém labyrintu člověk snadno ztratí přehled.

Byl jsem rád, když jsme udělali zastávku. Kůže vrzala, když jsme seskočili ze sedel. Mark se sklonil, aby mohl lépe číst stopy. Shromáždili jsme se okolo něho. Mělo se ukázat, zda mé domněnky byly správné.

„Tady zastavil.“

Odmlčel se.

„Pozoroval nás. Je to vidět na stopách, že několikrát přesunul váhu z jedné nohy na druhou. Je možné, že tu čekal půl hodiny nebo déle. To se mi nezamlouvá. To se mi vůbec nezamlouvá.“

Byli jsme všichni neklidní a napjatě jsme čekali, co řekne dalšího. Vyčetl z těch stop ještě něco?

„Pozoroval nás jako lovec svou kořist. Ten muž je nebezpečný. Sesedl tu, nechal svého koně odpočívat a sledoval nás, zatímco my jsme se trmáceli po svahu. Vypadá to, že nespěchá. Dobře ví, kdo jsme, kolik nás je a na jakých jedeme koních. Ten muž je chladnokrevný a prohnaný.“

Prohlédl jsem si stopy a viděl jsem, že Mark má pravdu. Něco však přehlédl. „Podívej se na toto,“ řekl jsem a ukázal na dva otisky.

Zraky všech se upřely na podlouhlé otisky v měkké půdě. „Otisk napravo je od pažby pušky a nalevo rovněž. A to mě udivuje.“

Všichni pohlédli na mě. Nevěděli, co na to říct. Čekal jsem, že někoho něco napadne, ale všichni mlčeli.

Pak řekl lékař: „Proč?“

„Jsou to dvě různé pušky,“ odvětil jsem. „A někdo, kdo s sebou nosí dvě pušky, je zvyklý je používat. Jedna puška je těžší, pravděpodobně má dlouhou hlaveň a jednou takový dostřel než pušky, které máme my.“

Narovnali jsme se. Koně už si odpočinuli dost. Museli jsme dál.

Mlčky jsme nasedli. Mark jel vepředu, já na konci.

Po dvaceti minutách jsme přijeli na malou plošinu.

Před námi stál jeho kůň a vedle něho ležela zavazadla.

Ten kůň nás moc nezajímal.

V sedlových brašnách měl hodně věcí. Našli jsme slaninu, suchary, sušené ovoce, dva revolvery, jež byly v perfektním stavu, pušku, která byla dražší než moje, nové kalhoty, červenou Čelenku s bílými puntíky, dvě košile, dva dopisy, deku, láhev s vodou a medailon, který jsem hned otevřel.

Obsahoval obrázek překrásné ženy. Na zadní straně bylo věnování: „Od Betty – z lásky.“

Už svou Betty nikdy nespatří. Ani svého koně, který pořád zvedal pravou nohu.

Přijeli jsme k úpatí hory, ale já se neustále otáčel, dokud jsem toho bílého mustanga neztratil z dohledu.

Nyní jsme dorazili do údolí, které vedlo ke kaňonům. Před námi se tyčily bizarní skalní formace.

Potom se cesta zatáčelaí cesty. Jeli jsme v odstupech. Vpředu Mark, za ním pan McKenzie a Simpson, za nimi lékař. Já jel na konci.

+ + + + +

Lovec lidí

Nechal jsem je přijet ještě blíž, zatajil jsem dech a zmáčkl spoušť. Hlaveň se nepohnula, když jsem vystřelil. Teprve, když se ozval třesk, poznala oběť, co se stalo.

Stopaře srazila střela z koně.

Muži seskočili ze sedel a kryli se.

Rozhlížel jsem se, hledaje odstřelovače. Nikde nebyl vidět. V podstatě se mohl skrýt jen mezi skalami napravo ode mě.

Nesmyslně stříleli naslepo, protože neměli páru, kde jsem.

Odběhl jsem dvacet, třicet kroků. Muži dole ještě stále stříleli, i když mě nemohli vidět. A já jsem neviděl toho odstřelovače.

Rozhlížel jsem se po okolí dalekohledem. Byly tři možnosti. Buďto ten odstřelovač existoval pouze v mé fantazii, nebo si vybral tak kvalitní úkryt, že jsem ho nemohl objevit, nebo dobře věděl, že musím projet okolo něho, takže nespěchal.

Pohlédl jsem na hodinky a viděl, že uplynuly dvě a půl minuty. Nemohl jsem déle čekat. Každou vteřinou mohla přiletět kulka. Čekání na smrtící výstřel je horší než kulka samotná. Do očí mi stékal pot, oslepoval mě.

A pak jsem proběhl okolo posledních skal, kde mohl být ukryt. Nevystřelil. Žádný odstřelovač neexistoval. To jsem si mohl myslet. To, co dosud předváděli, svědčilo o nezkušenosti a omezenosti.

Můj kůň kráčel lehce.

Až pronásledovatelé dorazí na místo, kde jsem čekal, budou nějakou dobu zkoumat stopy. A potom se setmí. Jejich šance se snižovaly. A jejich strach rostl.

Nacházel jsem se na druhé straně hory, která se stala stopařovým hrobem. Můj mustang chtěl cválat. Klidná jízda se mu příliš nelíbila. Ale já musel dávat pozor na každý krok, aby nezlomil některou z větví na zemi. Nechtěl jsem jim ulehčovat stopování.

Byl jsem rozhodnutý do půlnoci jet tímto mírným tempem. Potom by můj náskok byl dostatečný.

Soudil jsem, že pronásledovatelé budou dlouho debatovat o smrti svého stopaře, budou ho muset pohřbít a pak se rozzuřeni vydají po mých stopách. V lese a na skalnaté půdě to nebudou mít jednoduché. A po setmění museli přestat. Zítra měla štvanice začít znovu.

+ + + + +

Šerifův syn

Mark už neumíral. Většina členů oddílu utekla. Někteří mě kryli, když jsem Marka držel v náručí. Mezi prsty mi tekla krev. Mark už neumíral, protože byl mrtev.

Ozvalo se několik výstřelů, ale věděl jsem, že jsou zbytečné. Vrah už byl dávno v čudu. Nedalo se čekat, že tam bude sedět a dívat se, jestli trefil.

Střelba utichla. První bezmocný hněv se změnil v odhodlání. Slyšel jsem, jak nabíjejí pušky.

Lékař se vrátil, chytil Marka za rameno a otočil ho na bok. Pak se obrátil ke mně.

„My ho najdeme, synu. Věř mi, my mu ukážeme. I kdybychom ho museli pronásledovat až na kraj světa.“

Muži tam stáli, škrabali se a vyhýbali se pohledu na mě nebo na Marka. Vypadalo to, jako by nevěděli, co se stalo.

Oba horníky poslal pan McKenzie pryč, aby zůstali štvanci na stopě. My jsme pohřbili Marka. Doktor zamumlal několik slov. Já rovněž.

Nechali jsme ho na hoře a já cítil, jak se mě zmocňuje nenávist.

O Johnu Hendersonovi jsme ještě stále nic nevěděli. Hnali jsme se za Wilkersonem a Simpsonem.

Muž, kterého jsme pronásledovali, musel mít létajícího koně. Uvažoval jsem, jestli nenarazíme na jeho zhroucené zvíře, jak bude ležet na zemi a kopat nohama.

Viděli jsme Wilkersona a Simpsona na jedné skalní plošině. Šli vedle svých koní, protože je nechtěli unavit.

I my jsme slezli ze sedel. Byl to skoro zázrak, že to naše zvířata vydržela.

Byl nejvyšší čas utábořit se.

Nelíbilo se mi, že jsme nepostavili hlídky, ale poněvadž pan McKenzie nic neříkal a já byl vyčerpaný, byl jsem zticha. Bolel mě zadek, téměř jsem nemohl sedět. Nepochyboval jsem o tom, že zítra se mi na stehnech objeví puchýře. Rančer byl jediný, kdo nesténal.

Dokonce rozdělal oheň a vařil kávu. Jenže všichni tam leželi, a jak to vypadalo, neměli sílu vstát, jít se posadit k ohni a napít se.

+ + + + +

Lovec lidi

Začínalo svítat, když jsem osedlal svého koně a pokračoval v cestě. Pohyboval jsem se strnule, ještě jsem byl unavený a ospalý.

Musel jsem najít nějaký strmý svah, který by mě přivedl k oběma kopcům a na kterém by mé stopy nebyly vidět. Kopce měly různou výšku. Za tím nižším se rozprostírala rovinatá krajina s hustou vegetací, keři, houštinami a stromy, kde jsem se mohl skrýt.

Přemýšlel jsem takto: stopař rozuměl svému řemeslu a kromě něho v tom oddíle stopovat nikdo neumí. Ztratí hodně času, možná už mé stopy nikdy nenajdou. Pokud však měli někoho, kdo stopaře může nahradit, dorazí na kopec jako první a já budu na druhém a sejmu ho. Pak budu mít konečně klid.

Doufal jsem, že nebudu nucen opět střílet. Přál jsem sobě i jim, aby už u sebe žádného stopaře neměli. Hledal jsem příhodné místo a zametal za sebou stopy jako zkušený Komanč.

Mezi horami jsem zanechal zřetelné stopy, které se nedaly přehlédnout.

Výhled z prvního kopce ani nemohl být lepší. Otevřené, trávou zarostlé údolí, které bylo rozděleno potokem, se táhlo několik mil, takže jsem mohl pronásledovatele sledovat už z dálky. Pokud by přijeli.

Bylo tři čtvrtě na devět. Dole v údolí létaly vrány. Kdesi zurčel vodopád. Jinak tam byl větší klid než na hřbitově.

Posadil jsem se a rozhlížel se dalekohledem. Viděl jsem žlutočernou košili jejich nového vůdce. Za ním jel ten přitakávač. Mladý muž už nejel na konci. To mě nepřekvapovalo, protože měl nejrychlejšího koně.

Již nejeli tak lehce jako včera, byli unavení a vyčerpaní. Sice několik hodin spali, ale jejich koně byli na konci svých sil. Věděl jsem, že dlouho nevydrží.

Nechápal jsem, proč nechránili svého vůdce. Měli ho obklopit, aby mohli snáze střílet, pokud by k tomu byli přinuceni. Jenže při své nezkušenosti si to neuvědomili a jeli pořád v řadě za sebou. Nepoučili se ze smrti svého stopaře. Byl jsem si jistý, že je mrtev, kdybych ho zranil, tak by u něj někoho nechali. A já viděl deset mužů.

Musel jsem se rozhodnout. Jak daleko je mám nechat jet, než zmáčknu spoušť? Seběhl jsem dolů ze svahu, skryl se a počítal. Při jejich tempu jim to mohlo trvat sedmdesát vteřin, než se první z nich objeví na kopci.

Ještě třicet vteřin, ještě dvacet…

Pušku jsem klidně držel v ruce. Pažbu jsem měl opřenou o rameno, měl jsem zatajený dech. Chvěl se mi ukazováček. Měl jsem křeče ve svalech na nadloktí a na rameni.

Vtom z jednoho stromu na temeni kopce vzlétli ptáci. Možná je vyplašila puma nebo medvěd.

Tam! Hlava koně! Houpala se.

Pomalu jsem spatřil tělo muže.

Zmáčkl jsem spoušť.

Kulka jezdce srazila ze sedla. Kůň za ním se splašil, vzepjal se na zadní a shodil svého jezdce na zem.

Neměl jsem čas je pozorovat. Musel jsem pryč!

Rozběhl jsem se. Uplynulo několik vteřin, než jsem dorazil k prvnímu úkrytu, kde stál můj kůň.

Ještě nestříleli.

Vyskočil jsem do sedla.

Ještě stále se neozval žádný výstřel.

A neslyšel jsem jejich koně. Proč mě nepronásledují? Nebo všechny zvuky ztlumila tráva?

Cesta už nevedla oklikami jako předtím, byla poměrně rovná. A potom jsem je spatřil, jak mi jsou v patách.

Sakra! Přede mnou byl kaňon, ze kterého nevedla žádná cesta. Co teď? Sakra, proč jsem si předtím nenašel únikovou cestu? Měl jsem přece dost času! Choval jsem se velmi lehkomyslně.

Měl jsem jet zpátky?

Kdybych měl smůlu, vjel bych jim do náruče. Možná jim nějakou dobu trvalo, než se shromáždili a překonali šok z mého druhého výstřelu, já však ztratil spoustu času a většina mého náskoku byla ztracena.

Měl bych se vydat nahoru po stěně kaňonu? Ta měla sklon nějakých šedesát stupňů. To mohlo být hodně náročné.

Můj kůň už byl vyčerpaný. Sesedl jsem a šel dál pěšky.

Pořád jsem se ohlížel k ústí kaňonu. Už jsem měl za sebou polovinu svahu. Klouzalo mi to a několikrát jsem se musel chytit uzdy koně, který měl na kopytech ještě víc problémů než já.

Po několika minutách jsme vylezli nahoru. Doufal jsem, že jsme neztratili příliš mnoho času. Pod okrajem jsem se mohl znovu vyšvihnout do sedla. Proč dosud nevidím muže ze stíhacího oddílu? Něco je muselo zastavit.

Dorazil jsem nahoru. Ještě pořád panovalo ticho. Chtěl jsem se vrátit, jenže po horním okraji, zatímco oddíl jel údolím.

Mohl jsem jet i po pravé straně kaňonu, ale tam byla hluboká trhlina, o níž jsem nevěděl, kde končí. Pokud bychom já i kůň byli v lepším stavu, odvážil bych se ji přeskočit.

Kdyby muži dole začali hledat v rojnici, bylo by to pro mě špatné. Doufal jsem, že zůstanou spolu.

Jel jsem zpět, čili jim naproti. Přesto jsem je nikde neviděl. Něco tady nehrálo. Musel jsem zastavit a počkat, až vjedou kaňonu. Teprve pak jsem mohl pokračovat. Než si všimnou, že jsem vyšplhal po stěně nahoru, budu mít opět náskok, říkal jsem si.

Čekal jsem a snažil se ukrýt před jejich zraky. Rozčilovala mě má hloupost. Vjel jsem do pasti.

Kde můžou být?

+ + + + +

Šerifův syn

Rančer nejen že byl první na nohou, ale přinesl nám šálek kávy, nějaké suchary a dva plátky slaniny. Když jsme posnídali, rozdupal oheň a nasedl na koně.

Byli jsme uprostřed široké plošiny. Rančer chtěl najít stopy toho muže.

Nad údolím se vznášela mlha. Ještě několik hodin tam mohla vydržet. V mlze se dalo lehce ukrýt.

Musel jsem vstát.

Každý pohyb mě bolel. Rozhlédl jsem se po ostatních a ti na tom nebyli o nic lépe. Byli jsme unavení a zničení. Pan McKenzie nás pobízel. Já nasedl jako první.

Jeli jsme po stopách, které za sebou zanechal rančer. Čím více jsme hleděli na jeho stopy, tím lépe jsme je rozeznávali od stop toho zabijáka.

Uvažoval jsem o tom, že John Henderson se k nám ráno měl přidat, ale nikde nebyl. Jenkins mu celou dobu nechával znamení, ulamoval větve a dělal šipky na stromy. Bylo mi jasné, že John svého koně nebude štvát, mohl jet přes noc.

Pokud by jel za námi a po cestě se nezastavoval, tak proč nás ještě nedohnal? Musel přece dávno vědět, kdo je ten chlápek, kterého jsme pronásledovali. Samozřejmě jsme jeho zprávu už slyšet nemuseli – věděli jsme, že ten muž je zabiják. Vždycky jsem to věděl, nikdy jsem nepochyboval o tom, že zavraždil mého otce.

Možná John Henderson nechce přiznat, že se mýlil, i když to nebyl jeho styl.

Náhle se přede mnou objevil rančer. Jak to, že jsem ho neviděl už dřív? Bylo tam mnoho zákoutí a některé prolákliny byly tak velké, že by se do nich vlezlo celé stádo dobytka.

„Jedou i ostatní?“ zeptal se.

„Ano, jenom jsem jel napřed. Objevil jste něco nápadného?“

„Ne.“

„Je těžké na té kamenité půdě stopovat,“ řekl jsem.

„Já vím.“

„Jeďte oklikou, asi čtvrt míle daleko, třeba pak narazíte na jeho stopy.“

Rančer na mě hleděl, jako by mi nerozuměl. Zřejmě ho rozladilo, že mu říkám, co má dělat. Otočil svého koně a jel tak, jak jsem mu poradil.

Já jsem se vydal na druhou stranu plošiny, kde končily skály. Tam jsem chtěl odbočit a vrátit se v pravém úhlu zpět. To je ten nejjistější způsob, jak najít ztracenou stopu. Naučil mě to otec.

Nalevo jsem viděl udusanou trávu. Ještě se nenarovnala. Tudy jel!

Prohlížel jsem si ty stopy. Vedly do malého údolí. Co tam dělá? Tam přece jen ztrácí drahocenný čas.

Vypadalo to, že něco hledá. Možná starou pěšinu, kterou znal z dřívějška, nebo nějaký srub. Bylo to jedno, zdržel se tam, takže to muselo být důležité.

Byl zraněný, ale už dlouho jsme neviděli krev. Od té doby, co jsme opustili původní stezku na jih a zamířili do hor. Možná doufal, že v tom srubu najde obvazy či léky. Taky je možné, že má horečku. Horečku od rány. A ta omámila jeho smysly. Takže hledá srub, který neexistuje.

Toto vysvětlení mi připadalo nejpravděpodobnější. Vysvětlovalo by jeho zvláštní chovám. Jezdil oklikami, ale nezdržoval se zametáním stop.

Musel jsem se vrátit. Na skalnatém terénu jsem opět ztratil stopu. Napravo a nalevo se tyčily vysoké skály, mezi nimiž se vinula stezka široká tak pro jednoho koně. Půda tam byla kamenitá.

Toto bylo místo, kde jsem ztratil jeho stopu.

Jel jsem okolo skupiny skal nalevo. Možná se tudy vydal i on.

Tam! Chvála Bohu! Jeden kámen ležel tmavou stranou nahoru. Byl malý, ale to nehrálo roli. Ukázal mi cestu.

Jel jsem do jednoho kopce, na němž rostly stromy. Nebyl příliš strmý, ryzák kráčel klidně. Já však sledoval stopy. Třikrát jsem viděl otisky na zemi, pokaždé na místě, kde nerostla tráva.

Náhle vyletěli ptáci. Vzhlédl jsem a viděl, že ostatní mi jedou naproti. Zastavili v půlkruhu přede mnou.

Ukázal jsem jim stopy.

Dokonce i pan McKenzie musel uznat, že jsem odvedl dobrou práci. Opět jel v čele.

Přijeli jsme na hřeben. Jehličí na zemi tlumilo zvuky. Terén se lehce svažoval. Pod námi se rozprostíralo údolí, v jehož syté zeleni se leskla hladina potoka.

Ten muž jel opět rovně. Má před sebou nějaký jasný cíl? Projel údolí a pak se vydal k druhému kopci. Rád bych věděl, proč jede cikcak a co hledá –a jestli to už nenašel.

Před potokem se pan McKenzie zastavil. Pohlédl na otisk kopyta, který tam byl zřetelně vidět. Stopy vedly do svahu, bylo to vidět i odtud. Vůbec se nenamáhal je za sebou zametat.

Přebrodili jsme potok, rychle, s novým cílem. Pan McKenzie si však nenechal vzít vedení z rukou. Opět jel v čele a než dorazil na temeno hory, měl náskok asi dvacet kroků před nejbližším jezdcem.

Přijel na vrchol. Byl zadýchaný a kráčel pomalu. Nahoře byl les hustý, nedalo se jet ve dvou vedle sebe.

Prásk!

Pan McKenzie spadl ze sedla. Jimův kůň se vzepjal a svrhl svého jezdce.

Všichni se kryli.

Já ne. Stiskl jsem slabiny svého ryzáka a vydal se k malému průsmyku. Projeli jsme. Přikrčen jsem se hnal k dalšímu kopci.

Svah byl příliš strmý. Spadl jsem z koně. Neudržel jsem se v sedle, sáhl jsem do prázdna a skácel se na zem. Instinktivně jsem se odvalil.

Kdyby na mě spadl, rozmáčkl by mě.

Skutálel jsem se z hory dolů, i můj kůň klouzal po svahu. Všechno se mi točilo před očima, modré nebe, hnědé stromy, jezdci.

Pád trval jenom několik vteřin, ale i tak jsem měl dost. Narazil jsem do balvanu a pak bylo po všem. Motala se mi hlava.

Ryzák tam stál a chvěl se. Kroutil hlavou, jako by mi chtěl říct, že se mu takové artistické představení nelíbilo.

Prohmatal jsem mu spěnky. Vypadalo to, že jsou v pořádku. Mezitím přijížděli ostatní.

„Jsi O.K.?“ zeptal se lékař a ohmatal mě tak jako já koně.

„Nejde o mě, ale o toho ryzáka,“ řekl jsem.

Už prohlédl pana McKenzieho, protože řekl: „Ten už východ slunce nespatří. Ale aspoň nejsi zraněný.“

„Jack taky ne,“ řekl jsem a ještě jednou jsem koně poplácal po hřbetě.

Jim řekl: „Můžeme pana McKenzieho zakrýt dekou. Až přijede John, může ho pohřbít. My musíme tomu chlápkovi zůstat v patách. Každou vteřinou, kterou tu stojíme, se jeho náskok zvětšuje.“

Nasedl jsem jako poslední. Ostatní nejeli k temeni přímou cestou jako já, ale zůstali na stezce, která se vinula nahoru v serpentinách.

Držel jsem se vzadu, protože jsem se chtěl přesvědčit o tom, že se mému koni skutečně nic nestalo. Brzy jsem ostatní ztratil z očí. Po chvíli se pěšina rozdvojovala. Jel jsem doleva.

A pak stál přede mnou.

Stín. V následujícím okamžiku jsem uviděl záblesk. Otočil jsem svého koně, ten klopýtl, skácel se a svalil se mi na nohu. Ucítil jsem ostrou bolest.

V ruce jsem držel kolt. Nevěděl jsem, jak jsem se k němu dostal. Otočil jsem hlavu, ale chlápek už tam nebyl. Zmizel.

„Vstávej, Jacku! Rychle!“

Vstal jsem. Nohu už jsem měl volnou. Zatnul jsem zuby a podivil jsem se, že můžu chodit. Již jsem necítil bolest, jako by byla otupená. Noha však zlomená nebyla, protože jsem ji mohl zatížit. Musel jsem opět do sedla.

Dokázal jsem to. Nasedl jsem na svého ryzáka. Jel jsem doprava. Ten chlápek mohl zmizet jen doprava, protože kdyby jel doleva, musel bych ho vidět.

Uviděl jsem ho! Poprvé, co jsme ho pronásledovali, jsem ho viděl! Byl přímo přede mnou!

Ale i on mě viděl. A jeho náskok se zvětšil. Jeho kůň byl odpočinutější, silnější, zřejmě za sebou neměl dva pády za posledních deset minut.

Byl jsem rozhodnutý na něho střílet, aby věděl, jak vážně to myslím, aby si nemyslel, že si může najít úkryt a odtud mě oddělat. Ty dva výstřely slyšeli i ostatní. Doufal jsem, že se vrátí a pomohou mi.

Srdce mi divoce bušilo. Námaha posledních dvaceti hodin mi dala zabrat. Teď jsem věděl, proč je správné se nevzdávat.

Dvakrát jsem na něho vypálil.

+ + + + +

Lovec lidi

Jeli kaňonem, jak jsem si myslel. Chtěl jsem ještě dvě minuty počkat, pak by byli dostatečně daleko a já se mohl vrátit, aniž by mě objevili.

Dvě minuty uplynuly. Klusal jsem ke křižovatce. Tam jsem se vydal doprava.

Právě v té chvíli se objevil jeden jezdec.

Musel jsem tasit.

Strhl svého koně tak prudce, že spadli. Nedomníval jsem se, že jsem trefil. Jeho neočekávané objevení mě vyvedlo z míry. Byl vyděšený jako já.

Otočil jsem se a polil mě studený pot. Ten mladík tam znovu stál! Nezranila ho ani má kulka, ani pád a jeho kůň vypadal rovněž v pořádku.

Teď mu ukážu, jak rychlý umí být kůň!

Plácl jsem klisnu po pleci, a ona vyrazila. Musel jsem se pokusit toho mladíka setřást, protože jsem ho nechtěl zabít.

Když jsem se ještě jednou otočil, už jsem ho neviděl. Že bych ho setřásl? Nezůstal jsem na pěšině, jel jsem zkratkami a kryl se za stromy.

Za mnou se ozvaly dvě rány.

Nyní jsem aspoň věděl, kde je, protože se střílelo nedaleko, takže to nemohl střílet zbytek oddílu.

Před námi byl malý potok. Vydal jsem se k němu. Kůň se mohl zchladit.

Zamířil jsem na jih. Zpomalil jsem, přesto se kůň koupal v potu. Musel jsem ho pořád brzdit, protože by brzy měl pěnu u huby, a tomu jsem se chtěl vyhnout.

Rád bych věděl, kdo našel mé stopy. Kdo to byl? Ten mladík ne, na to měl příliš málo zkušeností. Muž, který neustále jel v jeho blízkosti, byl lékař nebo advokát. To nemohl být zkušený stopař.

Jel jsem a rozhlížel se, neviděl jsem však žádné vhodné místo.

A potom jsem je spatřil. Vysoká skalní stěna, okolo níž vedla pěšina. Musel jsem za tu skálu, najít si tam úkryt a číhat na ně. Jakmile by tu stěnu objeli, měl bych je na mušce.

Byl to kus práce vylézt na tu stěnu. Byl jsem bez dechu a nejraději bych si lehl a odpočíval.

Cekal jsem. Rozhlížel jsem se po únikové cestě. Neměl by to být problém. To místo mělo pouze jeden háček: ve skalní stěně bylo okno, kterým se mohli dostat ke mně, až bych běžel dolů.

Mohl bych vypálit jednou nebo dvakrát, než by opětovali palbu. Pak by šlo do tuhého. Kdyby reagovali hned, mohli mi odříznout cestu.

Nebylo mi dvakrát do zpěvu. Musel jsem se protáhnout. Dýchal jsem pomalu. Mé svaly už nebyly tak volné, jak být měly. Během dlouhé jízdy a při ustavičném vypětí strnuly.

+ + + + +

Šerifův syn

Mezi těmi kopci se nedalo přesně mířit. Kromě toho se jeho kůň rozběhl výjimečně rychle.

Již jsem ho neviděl. Běžel jsem zpátky k místu, kde jsem ho viděl naposledy, ale bylo to zbytečné. Chlápek mi znovu utekl.

Jeho stopy se však nedaly přehlédnout. Na křižovatce mohl jet čtyřmi směry. Rozhodl se pro tu nejužší pěšinu. Zatímco jsem nad tím uvažoval, sáhl jsem si na zátylek, kde jsem cítil bolest.

Dal jsem si ruku před oči a uviděl krev. Ten zabiják mě trefil!

Ovázal jsem si zátylek čelenkou a svázal ji na čele. Vypadal jsem jako mexická pradlena.

„Rychleji, Jacku, rychleji!“

Ryzák nechtěl dál cválat, ale já ho pobízel. Chlápek nemusí vědět, jak jsme vysílení.

Ztratil jsem jeho stopu. Museli jsme se vrátit k té skále.

U řeky začínal hlavolam. Kudy jel? Proti proudu? Pak by přijel nebezpečně blízko ke zbytku oddílu. Takže jel po proudu. Ale mě by nepřekvapilo, kdyby udělal přesný opak.

Řeka byla stále mělčí. Nikde jsem neviděl jeho stopy. Co má za lubem? Musel jsem ze sedla, abych si mohl lépe prohlédnout půdu.

Rána na hlavě už nekrvácela, krev se přilepila na čelenku a do vlasů. To mi však bylo lhostejné. Soustředil jsem se pouze na svůj úkol, na toho muže, který zavraždil mého otce. Museí jsem ho polapit.

Stále jsem si to opakoval, právě teď, když jsem ztratil jeho stopu. Neviděl jsem ji ani v řece, ani na břehu. Musel jsem jet naslepo. Jel jsem jednu míli od řeky a pak se k ní blížil obloukem. Doufal jsem, že někde narazím na jeho stopy.

Po hodině jsem byl na konci sil. Měl jsem hlad a nevěděl jsem, co mám dělat. Posadil jsem se a přemyslel. Po tom, co jsem byl tak těsně za ním, jsem cítil o to větší zklamání.

Uvažoval jsem, ale nic mě nenapadalo. Neměl jsem páru, kudy jel. To bylo k zlosti.

Kde vlastně jsou ostatní? Museli přece zjistit, jak blízko jsem měl k tomu zabijákovi. Nebo se vydali za ním? Ta myšlenka mi opět dodala naději.

Vstal jsem a zamířil k hustému lesu, který byl před námi. Nic jiného mě nenapadlo.

Asi padesát kroků pod sebou jsem uviděl cestu a napravo od ní zřetelné stopy.

O půl míle dál jsem si ty stopy prohlédl. Najednou tam byla spousta otisků. Vedly zleva a mířily přímo k lesu. Byla tam však ještě jedna stopa. Vedla odtud, odkud jsem tam šel já, a sledovala oddíl. Ty otisky byly hluboké. Ten jezdec musel být těžký a tělnatý.

John Henderson!

To musel být John! Tak nás konečně dostihl. To mi dodalo energii. Doufal jsem, že se na mě nezlobí za to, že jsem ho nazval zbabělcem.

Opět jsem seděl v sedle a Jack proti tomu nic nenamítal. Jeli jsme rychle. I ta krátká zastávka mu prospěla.

Po chvíli jsem uslyšel koně ostatních. Věděl jsem, že je brzy musím dohnat.

Bylo zvláštní, že mě rána na hlavě nebolela. Možná proto, že jsem neměl čas o ní přemýšlet.

Půl míle před sebou jsem uviděl osamělého jezdce. Měl zvednutou levou ruku a chtěl tak jezdcům dát o sobě vědět. Jenže muži se neohlédli. Neviděli ho. Srst jeho koně mi prozradila, že jde o Johnova appaloosu. Dotahoval jsem ho. Věděl jsem, že ho krátce před zatáčkou doženu.

+ + + + +

Lovec lidí

Puška s dlouhou hlavní ležela ve stínu, takže se od ní nemohlo odrazit slunce.

Jeden, dva, šest, osm. Kde zůstal devátý? Aha, tam je. Ale není to ten hoch. Kde kruci je? Neviděl jsem ho tam. Proč s nimi není? A co to ten muž na konci celou dobu řve?

Bylo mi to jedno.

Vypálil jsem. Muži se vrhli ze sedel. Jeden z nich to podle všeho koupil. Neviděl jsem, kde leží.

Namířil jsem na dalšího. Měl jsem ho na mušce, i když se pokoušel ukrýt.

Nejprve jsem si myslel, že jsem ho trefil, ale rychle se odplazil za keř. Nemohl jsem ho vidět. Rychle, další náboj!

Ve chvíli, kdy jsem vystřelil potřetí, se od skály vedle mě odrazila kulka. Proletěla mi těsně kolem obličeje. Náhle jsem přestal vidět. Otevřel jsem oči, ale nic jsem neviděl.

Trefil mě!

Ležel jsem na kamenité půdě. Krvácel jsem z hlavy a krev mi tekla do očí. V ústech jsem měl písek, v hlavě se mi všechno točilo. Převalil jsem se na záda a nemohl jsem poznat, kde jsem. Musel jsem se vzpamatovat. Musel jsem znovu jasně přemýšlet.

Jak to, že mě trefil? Odkud střílel? A kdo střílel?

Těsně vedle mě se od skály odrážely kulky. Létaly na mě kamínky. Musel jsem odtud pryč. Očividně mě zdola viděli.

Začal jsem se kutálet ze svahu dolů.

Ani nevím, jak dlouho jsem se kutálel. Střelba už pro mě nebyla nebezpečná. Nanejvýš odražené kulky.

Musel jsem odtud pryč.

Zvedl jsem se a běžel zpátky ke skalnímu oknu.

Tu jsem si vzpomněl, že nemám pušku.

Zmocnila se mě panika. Musel jsem se vzpamatovat a jednat uvážlivě.

Vytáhl jsem ze sedlové brašny čelenku a přitiskl ji k ráně. Ta už nekrvácela. Opatrně jsem si sáhl na hlavu. Tam to je! Ucítil jsem kulku pod kůží.

Byl jsem otřesený. Pokoušel jsem se tu kulku vymáčknout zpod kůže. Dodával jsem si odvahu, rozhodnut, že nesmím omdlít. Pomalu jsem ji vymačkával ven. Zatínal jsem zuby.

„Au!“

Ani jsem nevěděl, že jsem vykřikl. Hleděl jsem na tu zakrvácenou věc, která ležela v mé dlani. Nebyla to kulka, ale kamínek. Proti kulce z winchestrovky byl poloviční.

Kdo to střílel? A odkud?

Bylo to devět mužů. Ano, muselo to být devět mužů. Ten mladík! Ten uměl střílet! Dal mi co proto!

Nebylo mi do zpěvu, věděl jsem však, že takový šrám není nebezpečný. Musel jsem se věnovat tomu, co jsem dělal takřka neustále: střelbě a běhu.

Hukot v uších ustal. Namočil jsem čelenku do studánky, kterou jsem tam uviděl, a vymyl jsem si ránu. Voda mě osvěžila. Vypil jsem několik doušků, abych spláchl pachuť, a hned mi bylo lépe.

Dole na cestě muži vybíhali z úkrytů. Někteří stříleli na místo, kde jsem ještě před chvílí ležel.

Slyšel jsem podivné hvízdání, které ne a ne skončit. A viděl jsem několik černých blesků. Černých blesků? Proboha, jenom ať neztratím vědomí!

Viděl jsem jednoho muže. Vystřelil jsem.

Prásk!

Neviděl jsem, jestli jsem trefil. Zavřel jsem oči, abych neslyšel to bzučení. Bylo nesnesitelné.

Opět se ozvaly dva výstřely z místa, které jsem nemohl vidět. Musím pryč!

Dunělo mi v hlavě. Potřeboval jsem hlt whisky. Rychle! Než omdlím…

Vlekl jsem se dál, ale uvědomoval jsem si, že na každý krok potřebuju víc času. Už jsem neviděl zem. Náhle slunce zapadlo a okolo mě byla tma.

+ + + + +

Šerifův syn

Nedohnal jsem Johna tak rychle, jak jsem čekal. Viděl jsem, jak mával na ostatní. Byl velmi rozčilený. Možná něco zjistil.

Jel k ohybu cesty.

„Johne!“

Prásk!

Můj výkřik a třesk výstřelu zazněly ve stejný okamžik. John se svalil z koně, ale jelikož byl za ohybem, už jsem nemohl vidět, zda to koupil či nikoli.

Jedno jsem viděl přesně: Kde se usadil ten střelec!

Ve skalní stěně bylo okno, v němž jsem viděl jeho ramena. Pouze hlavu měl schovanou. V rukou držel tu nejdelší pušku, jakou jsem kdy viděl.

Zastavil jsem svého ryzáka.

Prásk!

Opět vystřelil. Nemířil však na mě, ale na někoho na druhé straně. Přiložil jsem pušku k rameni a zmáčkl spoušť.

Trefil jsem ho! Trefil jsem ho! Musel jsem ho zasáhnout někam nad rameno. V té samé chvíli vypálil potřetí.

Vydal jsem se k ohybu. Slyšel jsem, že naši pálí ostošest, přestože ho nemohli vidět. Musel už totiž být mrtvý. A oddělal jsem ho já!

„Trefil jsem ho!“

Ozvěna mého hlasu se nesla mezi skalami.

Rozčilení muži běželi ke mně.

„Jsi si jistý?“ zeptal se doktor.

„Ano, trefil jsem ho! Jenom nevím, jestli je mrtvý. Kulka škrábla o skálu a pak ho musela trefit do ramene. Možná i do hlavy. Přesně jsem to neviděl.“

Lékař stál vedle mě zády ke skále. V levé ruce měl pušku.

„Kryjte se!“ zvolal jsem na něho. „Uvidí vás, jestli není mrtvý.“

Opět jsem mířil, ale neviděl jsem ho. Ostatní stříleli nazdařbůh. To však bylo k ničemu.

Shora se už nestřílelo, přestože jsme pálili ostošest. Vystříleli jsme nejméně sto nábojů. Ten muž se teď určitě smál.

Náhle jeden horník zvolal: „Přestaňte! Přestaňte!“

Třeskly ještě dva výstřely.

„Už nestřílejte, doktore!“

Rozhostilo se ticho. Vylezl jsem výš, abych měl lepší rozhled. Doktor běžel přes cestu.

„Všichni mě poslouchejte!“ zvolal. „Pojďte sem! Ale po jednom a dávejte pozor na tu horu!“

Slezl jsem dolů. Jack kráčel za mnou, i když jsem ho nevedl za uzdu. Pak jsem na zemi uviděl Johna.

Přiběhl jsem k němu, klekl si a hned jsem viděl, že ho kulka zasáhla do boku. Vězela v hrudním koši. Kašlal krev.

„Doktore!“

Lékař tam přiběhl tak rychle, jak to svedl. V ruce držel svou tašku.

John dýchal nepravidelně.

Jako ochromený jsem hleděl, jak se lékař sklonil k Johnovi a snažil se mu pomoct. Odstrčil mě, ale já si toho téměř nevšiml. John chtěl něco říct, ale jenom mu vytekla krev z úst.

„Držte ho takto,“ řekl lékař mně a Wilkersonovi a přitiskl mu obvazy k ráně. Wilkerson Johnovi podpíral hlavu. Doktor pohlédl na mě.

„Co to máš na obličeji? A proč nosíš pod kloboukem čelenku?“

Vysvětlil jsem mu, co se stalo. Doktor mi strhl čelenku a nasypal mi na ránu nějaký prášek. Nyní jsem ji poprvé cítil. Lékař ji ovázal a měl za to, že to není nic vážného.

Jenkins odvedl doktora stranou.

Běželi k druhé straně ohybu a odtáhli Simpsona za křoví. Nebyl těžce raněný, horší než to zranění byl strach – a ten jsme měli všichni.

Slyšel jsem, jak někteří z nás nabíjejí pušky. Hleděli jsme do země. Čekali jsme, že někdo řekne, co budeme dělat. Všiml jsem si, že lékař pohlédl na mě.

„Máš nějaký návrh, Time?“

„Ne.“

„Ty, Same?“

Ležel v lékařových rukou jako nemluvně. Vypadalo to, že ještě nepřekonal šok. Chtěl něco říct, ale z úst se mu nevydrala ani hláska. I já jsem byl vysílený. Dva naši muži zahynuli, dva byli zranění. Zbylo nás už jen šest.

„Řekni něco,“ vybídl mě lékař.

Přikývl jsem. „Asi jel dál. Nevíme, jak rychle jede, protože je jisté, že jsem ho trefil. Musíme se rozdělit, abychom zjistili, kde je. Dva z nás objedou horu zleva, zbytek zprava. Jestli narazíme na jeho stopy, budeme vědět, kam jel. Když ne, tak je ještě nahoře.“

Rozhlédl jsem se okolo sebe. Simpson uhnul mému pohledu.

Doktor přikývl. Wilkerson nic neřekl.

„Nemusíme za ním jít nahoru,“ řekl jsem. „Můžeme čekat tady dole, dokud neztratí chuť. Nebo dokud si nebudeme jistí, že je mrtvý. Jestli má někdo lepší nápad, tak ať ho přednese.“

„Chlapče,“ poznamenal lékař, „mluvíš jako tvůj otec. Nevěřím, že někdo má lepší nápad. Tvůj plán zní lépe než všechno, co jsme dosud vymysleli. Jestli ho nenajdeme do setmění, tak se vrátíme. Utáboříme se tady. Nemá cenu pročesávat horu. Kdyby tam ještě byl, už by střílel. O.K., uvidíme, co najdeme. Hodně štěstí.“

V sedle mi nebylo nejlépe. Měl jsem odřené vnitřní strany stehen. Po dvou jsme objížděli horu. Byl to můj plán a měl jsem strach, že nám přinese smůlu. Pokud by to však vyšlo, dostihli bychom ho a vyřídili.

Okolo hory tekl široký, nijak zvlášť hluboký potok. Prohledávali jsme druhý břeh. Po chvíli jsme uviděli druhou dvojici, jak se brodí přes potok.

„Našli jste něco?“ zvolal jsem na ně.

„Ne.“

Elmer neklidně poposedával v sedle.

„Měli bychom vylézt nahoru,“ poznamenal.

„Hlasujme,“ prohodil jsem.

Tři proti jednomu. Takže jsme se stále řídili mým plánem. Jeli jsme dál, v takových odstupech, že jsme na sebe téměř neviděli.

Slunce se sklánělo k obzoru. Žádné stopy jsme nenašli.

Přestože ten zabiják byl přinejmenším zraněný, podařilo se mu za sebou zamést stopy.

Po slézání hory, které nás stálo poslední zbytky sil, jsme vysílení přijeli do tábora. Hořel tam oheň, v kotli se vařila káva. Nikdo nás nepozdravil.

Wilkerson seděl zády opřen o skálu, pušku měl položenou vedle sebe.

Doktor se posadil vedle Johna. Ten byl přikrytý dekou. Lékař vstal a šel ke mně.

„Našli jste ho?“

„Ne.“

„Aha.“ Doktor pohlédl na zem. Promnul si bradu a znovu na mě pohlédl. „Musím ti ostříhat zátylek, abych ti mohl vyčistit ránu.“

„O.K.“

Procedura trvala skoro dvacet minut.

Během ní mi lékař vyprávěl, že Sam – jeden z McKenzieho mužů – měl velké štěstí. Viděl jsem, že ovázaný Sam leží na svém sedle. Sténal, ale doktor říkal, že to byl hladký průstřel a že žádný orgán nebyl poraněn.

„Měl štěstí, že spadl z koně,“ řekl lékař.

Sam spadl z koně pravděpodobně ze strachu. Nyní věděl, že už zabijáka nemusí hledat, a strach ho přešel. Dokonce to vypadalo, že se mu ulevilo.

Jedno ovšem lékař neřekl, a to, že nás zůstalo jen osm. Jeden byl lehce raněný, ten druhý byl John, který se stále pokoušel nám něco říct, ale pouze sípal, nebo chraptěl. Takže nás bylo šest zdravých. A to nás vyjelo dvanáct!

Lékař se otočil k Samovi.

„Nemůžeš s námi jet. Jeden z nás musí zůstat u tebe. Ztratils příliš mnoho krve.“

To znamenalo, že nás bylo už jen pět. Lékař, já, Wilkerson, Roy a Elmer. Jenkins zůstal se Samem. Vypadal tak, jako by celé dny čekal na tuto šanci.

„Proč nezůstanete u Sama, Jenkinsi?“ otázal se lékař.

Jenkins mlčel, a tím byla věc vyřízená. Velmi nám pomohl, i když k nám vlastně nepatřil. Jeho klobouk a šle prozrazovaly obyvatele města.

„Chci si s tebou několik minut popovídat, chlapče,“ řekl doktor.

Šli jsme třicet kroků od tábora a pohlédli jsme na horu.

„Co hlava?“

„Dobrá.“

„Odteď nás povedeš ty,“ řekl lékař. „Mluvil jsem s ostatními a souhlasili. Chceš?“

„Nechci, ale vím, že to někdo dělat musí,“ odpověděl jsem. Vydali jsme se k táboru. Viděl jsem ostatním na očích, že vědí, o co jde. Předpokládali, že jsem odhodlaný ze všech nejvíc chytit otcova vraha, a možná si i všimli, že jsem o něco zkušenější než oni.

„Přežije to John?“ zeptal jsem se.

„Má šanci, když se nebude příliš vysilovat pokusy mluvit,“ odvětil lékař. „Ale velká není. Nemůžu vytáhnout kulku, protože ztratil příliš mnoho krve.“

„Co pro něho můžeme dělat.“

„Čekat. Vnitřní krvácení se zastavilo. To je dobré znamení.“

Lehli jsme si a usnuli jsme. V noci jsem od hory slyšel nějaký šramot, ale byl jsem v polospánku a nevěděl jsem, jestli se mi to nezdá.

+ + + + +

Lovec lidí

Tma okolo se pomalu prosvětlila. V hlavě mi dunělo.

Chtěl jsem vstát, ale cítil jsem se slabý. Zůstal jsem sedět a doufal jsem, že se mi přestane točit hlava.

Zády jsem se opřel o strom. Vytáhl jsem se po něm, chytil se větve a rozhlédl se.

Ležel jsem tam celé hodiny. Tu jsem si všiml, že mám v ruce hodinky, přestože jsem si byl jistý, že jsem je nevytáhl z kapsy. Byly to zlaté hodinky mého praděda. Ukazovaly deset hodin dvacet minut.

Chvěly se mi nohy, ale zatnul jsem zuby a přivrávoral jsem k místu, které mi sloužilo jako úkryt, než jsem začal střílet na pronásledovatele.

Ulevilo se mi, když jsem ležel na studené skále a hleděl dolů.

Viděl jsem oheň, v jehož svitu se spolu bavili dva muži. Na skalní stěně se mihotaly jejich stíny. Až na ty dva v táboře byl všude klid.

Nedokázal jsem si vysvětlit, že mě ještě nenašli.

Ti dva muži se vrátili k táborovému ohni. Mé další kroky závisely na tom, co udělají.

Stál jsem u svého koně. Pušky byly opřené o skálu. Opatrně jsem je zvedl – ze strachu z mdlob jsem se nechtěl shýbat – a vyčistil jsem je.

Neměl jsem jinou možnost, jiné východisko. Musel jsem zpět po cestě, kterou jsem přijel, a pak kousek proti proudu. Pokud však rozestavili hlídky, bylo pravděpodobné, že mě uvidí a sejmou.

Chtěl jsem projet okolo nich. To je jeden z nejlepších triků, jak zmást pronásledovatele. Ti hledají stopy daleko, ne u svého tábora.

Jak silný je ten oddíl teď? Musí jich být osm.

Necítil jsem unavené svaly. Radost z toho, že ještě žiju, utlumila bolest. Pomalu jsem se probral.

Můj kůň se otřásl, když viděl, že na něho chci nasednout. Bylo mi ho líto, ale musel ještě vydržet. Slíbil jsem mu, že mě už nikdy nebude muset nést, jestli to přežiju.

Pět mil odtud jsem ucítil, že mi znovu začíná hučet v hlavě. Houpání v sedle roztrhlo ránu. Po vlasech mi tekla krev. Nemělo cenu jet dál. Musel jsem najít nějaký kopec, abych je mohl pozorovat, až se ráno pustí do pronásledování.

Uviděl jsem návrší. Nebylo příliš vysoké. K němu to ještě musím vydržet. Nebyl to sice ideální úkryt, ale mohl jsem si tam přes noc odpočinout a ráno počkat, až mě zase budou honit.

Krvácím ještě? Kde je ten kopec? Proč se můj kůň zastavil?

Něco mi tu nehrálo. Hlavou se mi honily myšlenky. Co jsem udělal se sedlovou brašnou? Ech, pak jsem si to uvědomil. Chtěl jsem vytáhnout láhev whisky. Nalít si na ránu alkohol. Ano, to bylo správné. Ale předtím jsem se ještě chtěl napít. Ostrá whisky mě určitě probere, pomyslel jsem si. Jeden lok? Ne, dva. Whisky bylo dost.

Proč vlastně nejeli za mnou? Nejdřív čekali, jestli ještě budu střílet.

Jenže co dělali pak? Mysleli si, že jsem odjel? Že mě budou pronásledovat zítra?

To nebylo pravděpodobné. Věděli přece, že jsem byl zasažen. Kde mě hledali? Určitě pátrali na hoře.

Whisky zmírnila bušení v mé hlavě. Napil jsem se znovu. Pak už to tolik nepálilo, když jsem si lil alkohol na ránu. Byla to jediná metoda, jak ji dezinfikovat.

Whisky účinkovala. Byl jsem opilý. Necítil jsem rty. Kolik je hodin? Pohlédl jsem na hodinky. Dvanáct minut po jedné. Kéž bych tak teď ležel se svou ženou v posteli. Kolik mužů si přeje něco takového?

Je mi 41 let, mám pět dětí a můj nejstarší syn je téměř tak starý jako ten kluk, který mě postřelil.

Co tady vůbec pohledávám? Proč nejsem doma u dětí? Jak jsem se dostal do té situace? Osud. Všechno to byl jen osud.

Láhev byla skoro prázdná. Ještě jeden lok. Zbytek jsem si vylil na šrám.

Ten poslední doušek mi prospěl. Kořalka už mě nepálila, ani jsem ji necítil na jazyku.

Sundal jsem si šátek z rány. Ne, proč? Co když zase začne krvácet?

Šátek jsem namočil do whisky a opět jsem si ovázal hlavu.

Teď.

Cítil jsem vlhko a horko. Co se to děje s mou hlavou? Připadalo mi, že to už nevydržím. Třásly se mi ruce, už jsem nedokázal ani udržet láhev, celý jsem se chvěl. V hlavě mi hučelo. Dělaly se mi mžitky před očima.

A potom se mi před nimi zatmělo.

+ + + + +

Šerifův syn

Kdosi mnou zatřásl. Nechtěl jsem se probudit. Nechtěl jsem vstávat. Uviděl jsem doktorův obličej.

„Je deset. Právě zemřel.“

„Kdo?“

„John.“

Na všechno jsem si vzpomněl. Utábořili jsme se, nikdo přesně nevěděl, kde jsme – a John je mrtev!

Bože, jak to mám říct jeho ženě?

Opět jsme nasedli. Pět mužů, odhodlanějších než předtím. Lékař zůstal u svého pacienta. Jenkins jel s námi. Nabídl jsem mu to a on hned souhlasil.

Jeden ze čtyř mužů, kteří na druhé straně hledali stopy, se vrátil a řekl nám, že nic nenašel. Bylo něco po dvanácté.

Po chvíli přijel i Jenkins. Měl prohledat stopy u našeho tábora. Už z dálky bylo vidět, že něco má.

„Jel tudy!“ zvolal. „Těsně okolo našeho tábora! Musel celý den čekat a pak tudy projet v noci! Už jsi to někdy viděl?“

„Ne.“

Vydali jsme se po jeho stopách, jeli jsme přibližně pět mil a náhle jsme před sebou spatřili kopec. Stopy vedly cikcak k němu. Takto mohl jet jen opilec.

Něco mi říkalo, že tam na toho muže narazíme.

+ + + + +

Lovec lidí

Už mi zase bylo lépe. Kdesi po cestě jsem ztratil dlouhohlavňovou pušku. Kruci! To mě mohlo přijít draho! S krátkohlavňovou puškou jsem neměl svou největší výhodu. Ta dostřelila nanejvýš sto yardů.

Pro případ potřeby jsem si připravil svůj Buntline Special. Ani on však nemohl dlouhohlavňovou pušku nahradit.

Nejdřív jsem uviděl toho muže v městském obleku. Jel opatrně, ale neměl zkušenosti. Hleděl do země, okolí si nevšímal.

Pokud brzy nepostřehne, kdo tu na něho číhá, nemá šanci, řekl jsem si.

Potom jsem viděl i ostatní. Bylo jich pět.

Dávali si načas. Já však měl výdrž. Pokud člověk na někoho číhá, musí být trpělivý. Musí čekat na správnou chvíli. Když ji propase, nemá nárok.

Kdyby jeli takto, sejmul bych tři z nich. Jen aby se nerozjeli.

Jeden mi však kazil plány. Zpomalil.

Potom svého koně opět pobídl. Mohl by něco promeškat.

Čekal jsem ještě několik vteřin.

Jako první jel stále muž v městském obleku.

Nedržel se ostatních. Nebo oni jeho. Už jsem nemohl déle čekat.

Prásk!

Kulka ho srazila ze sedla.

Prásk!

I druhý šel k zemi.

Prásk!

Bylo po všem. Ještě jsem viděl, že toho mladíka jsem netrefil, ale na takovou zbraň byla vzdálenost příliš velká.

Vyšvihl jsem se do sedla a přejel jsem přes temeno hory. Pak jsem uslyšel první výstřely. Nemířili špatně.

Opět jsem jim ukázal, zač je toho loket. Teď jsem ale musel uprchnout.

Okolo proletěla kulka, ale mého koně to nezastavilo. Hlava mi duněla v rytmu kopyt. Cítil jsem každý skok, každý pohyb koně.

Jel jsem do kopce a už brzy kůň kráčel po zbytcích sněhu, které se držely mezi vysokými skalami a na jiných stinných místech.

Bolest mi vystřelovala do hlavy. Měl jsem pocit, že to nevydržím. Byli mi v patách, už osmkrát jsem na ně musel střílet a zabíjet, postřelili mě a teď mě chtěli dorazit. Věděl jsem, že nejsou daleko. Mohl jsem jen doufat, že to nevědí.

Pak jsem zastavil, nemusel jsem dál prchat. Kůň i já jsme potřebovali zastávku.

+ + + + +

Šerifův syn

Muž, který jel na našem pravém křídle, tam náhle nebyl. Royův kůň se vzepjal a nevěděl, kam má běžet. Ještě stále jsem mi zněl v uších výstřel.

Elmer spadl z koně. Spadl na zem za skupinou stromů a zůstal zkrouceně ležet.

Já se vrhl za mohutný strom, zvedl jsem pušku a namířil tam, odkud střílel. Samozřejmě jsem nevěděl, jestli tam ještě je. To mi však bylo jedno. Byl jsem odhodlán mu dát co pro to.

Má druhá kulka byla ještě přesnější. Pokud by tam zůstal, tak by bylo po něm.

Ostatní nestříleli, jelikož jeli těsně za mnou a mohli by mě zasáhnout. Otočil jsem se.

Elmer, který ještě před několika minutami jel po mém boku, ležel asi třicet kroků za mnou a držel se za břicho. Přiběhl jsem k němu a rozhlédl se, ale nikde jsem toho muže neviděl. Pokud jsem ho netrefil, tak už zase prchal.

Přeskočil jsem Elmera a běžel dál, slyšel jsem, že můj kůň mě následuje. Pak jsem uviděl Roye, ležel na zemi s rozhozenýma rukama. Nehýbal se.

Vydal jsem se do toho vrchu. Musím ho polapit! Nechtěl jsem přijet pozdě.

Lapaje po dechu jsem dorazil na vrchol kopce. To, co jsem viděl, jen vystupňovalo můj hněv. Přede mnou se rozprostíralo údolí, které vedlo šikmo na západ do hor. Skaliska, stromy a keře skýtaly tomu chlápkovi tolik možností úkrytu, že měl všechny karty v rukou.

Povzdechl jsem si. Zase jsem tahal za kratší konec provazu!

Přivedli mého koně. Chtěl jsem rovnou nasednout, ale ještě než jsem dal nohu do třmenu, Jenkins mě zastavil.

„Pomalu, hochu.“

„Co se děje?“

„Mám toho plné zuby. Ten chlápek není normální. Viděls Roye a Elmera? Oba jsou mrtví. Leží dole.“

Nejraději bych mu jednu vrazil. Ale chtěl jsem slyšet, co chce říct. Jenkins se třásl.

„Bylo nás dvanáct a teď už jsme jenom tři. Nemám nic proti tomu honit někoho normálního, ale on normální rozhodně není. Ještě ani jednou neminul. Nevšiml sis toho?“

„Na mě střílel a netrefil.“

„Jak tě minul?“

„Nejméně o několik loktů.“ To nebyla pravda, protože mě ta kulka málem škrábla.

„Dobrá, ale to nehraje roli,“ řekl Jenkins. „Roy byl asi čtyřicet kroků od něho. Pokud by ho ten zabiják viděl zepředu, nebylo by to těžké. Jenže on ho trefil z boku! To byl mistrovský výstřel. A potom Elmer – musel být víc než sto yardů daleko.

Na takovou vzdálenost ani nesplašíš koně. Ne, Time, proti němu nic nezmůžeme. Je to zabiják.“

Držel jsem v rukou pušku jako hůl a pak jsem se rozmáchl po Jenkinsovi. Jak byl nervózní, tak vrávoral, takže se tomu úderu vyhnul, aniž vlastně chtěl. Ztratil rovnováhu a skácel se ze sedla.

Wilkerson mi pušku vytrhl.

„Nech toho, chlapče! Nemá smysl někoho mlátit! Má právo na svůj názor.“

„Jenkinsi?“

„Ano?“

„Vstávej!“

Posbíral se ze země, oklepal si prach z kalhot a upřeně hleděl na své boty. Nechtěl na mě pohlédnout.

„Jenkinsi, poslouchej mě!“

Opět se vyhnul mému pohledu. Chvěly se mu ruce. Sepjal je, zahákl prsty o sebe, jako by tak mohl zabránit tomu třasu.

„Jenkinsi, chci se tě na něco zeptat a chci slyšet jasnou odpověď.“

„O.K.“

„Prokázal ti můj otec někdy laskavost?“

„Ano.“

„Jen jednou?“

„Ne, častěji.“

„Dovolil ve městě a v okolí řádění té vigilantské sebranky?“

„Ne, to je fakt.“

„Víš, kolik si za měsíc vydělal?“

„Ne.“

„Ne tolik, abychom měli dost. Musel jsem kydat hnůj v Johnově stáji. A teď se musíme ptát, jestli se vyplatí kvůli těm sedmi mužům, které ten zabiják zatím oddělal, pokračovat v té štvanici. Začalo to mým otcem – a teď jsou mrtví další lidé. Zemřeli snad zbytečně? Zemřel zbytečně Roy, který pro tebe dlouhé roky pracoval?“

Nedokázal odpovědět, protože se příliš třásl. Po několika neúspěšných pokusech se mu povedlo chytit uzdu a vyšvihnout se do sedla. Slova o Royovi rozhodla.

Nyní jsem si musel vzít do parády Wilkersona. A to nebylo jednoduché.

Hleděl jsem na něj. Vydržel můj pohled.

Dívali jsme se na sebe a oba jsme čekali, že ten druhý něco řekne. Potom se otočil a já věděl, že hledí na místo, kde ležel Elmer. Přátelil se s ním. Bylo rozumnější vzít s sebou čtyři přátele místo lékaře.

Ano, bylo to rozumnější, protože Wilkerson se nyní obrátil a nasedl na svého koně. Mlčel.

Rovněž jsem nasedl, a přestože jsem měl odřená stehna, cítil jsem se v sedle dobře.

Jenkins se chvěl stále víc. Hleděl před sebe, na nás nepohlédl. Pohyboval rty a nic neřekl. Věděl jsem, že když to tak bude pokračovat, nepřežije.

Naši koně se vlekli. Horský vzduch byl řidší, takže ztěžoval dýchání. Čím výše jsme byli, tím častěji jsme naráželi na zbytky sněhu.

Kdybych tak trefil jeho koně! Zdál se být neúnavný a pouze díky tomu koni ještě žil. Jinak bychom ho už dávno dostihli.

Nyní jsme jeli do kopce a naši koně byli s každým dalším krokem pomalejší. Musel jsem počítat s tím, že jeho náskok se zvětšil.

Když jsme zdolali horu, naskytl se nám mimořádný pohled. Před námi se rozprostírala náhorní planina, která se táhla na míle daleko a která byla zbrázděna velkými a malými roklemi. Byla tam řídká tráva, v nepravidelných odstupech rostly stromy jakoby jako přímo ze skály.

Otisky kopyt ukazovaly, že jel přímo k východní stěně planiny. Už nehnal svého koně tak rychle – nemusel, protože nějakých šest mil odtud byl les, v němž se mohl skrýt.

V té oblasti si mohl najít tisíc míst, kde si na nás mohl počínat. Balvany, prolákliny, rokle. Mohl na nás číhat všude. Byli jsme nervóznější než předtím, hlavně proto, že jsme viděli, jak Jenkins visí v sedle. Aniž bychom se smluvili, sesedli jsme a vedli koně za uzdy.

Wilkerson kráčel napravo ode mě, v odstupu třiceti kroků. Jenkins šel z druhé strany, ale trochu za mnou.

Nevypadal dobře.

Vrávoral, třásl se, sténal a já věděl, že nevydrží ani hodinu.

Dorazili jsme k dalšími stoupání, kde jako dva strážní stály dva balvany vysoké čtyři yardy. Stezka vedla mezi nimi. Skála nalevo byla tak strmá, že by se nedala slézt bez las a skob, kdežto druhá, stejně široká jako vysoká, připomínala břicho starého, tělnatého muže.

Nevšiml jsem si ničeho, co by napovídalo, že číhá za jednou z těch skal. Můj instinkt mi však říkal, že to tak je.

Lezl jsem na pravou skálu a s puškou v ruce jsem hledal stopy.

Prásk!

Trefil Wilkersona, vypálil ve stejné chvíli jako já. Wilkerson, který mě měl krýt z druhé strany stezky, se kutálel ze svahu.

Namířil jsem přesněji než při prvním výstřelu a zmáčkl jsem spoušť.

Slyšel jsem, jak vykřikl.

„Trefil jsem ho! Trefil jsem ho!“ zvolal jsem.

Viděl jsem, jak ho kulka odhodila. Vykřikl a pak sténal.

Proč Jenkins nestřílel?

Otočil jsem se na něj. Seděl tam, třásl a něco brumlal. Jeho puška ležela vedle něj. Bez někoho, kdo by mě kryl, jsem se za tím zabijákem vydat nemohl. Neviděl jsem totiž, kde leží. Musel jsem na druhou stranu. Sténání dokazovalo, že ještě není mrtvý.

Možná bych ho uviděl z druhé skály. Rozběhl jsem se tam, ale neozval se žádný výstřel. Neviděl mě, nebo už nemohl vypálit?

A pak! Dusot kopyt! To musel být jeho kůň! Cválal pryč.

Teď mi všechno bylo jedno. Vyrazil jsem z úkrytu a běžel za ním.

Jasně jsem ho viděl. Seděl v sedle, pobízel svého koně a neotáčel se.

Klekl jsem si. Mířil jsem. Viděl jsem, jak zpod kopyt jeho koně odletují drny.

Zmáčkl jsem spoušť.

Trefil jsem ho do zad. Jen tak tak že nespadl z koně

+ + + + +

Lovec lidí

Můj kůň byl vyděšený a běžel tryskem. Nemohl jsem ho zastavit. Silně jsem krvácel z ramene. Musel jsem zastavit, abych si mohl ovázat ránu.

Bylo to, jako bych měl rameno vytrhnuté z kloubu, občas jsem si myslel, že mi paže visí jen na pár kůstkách. Bolesti byly mnohem horší než včera, když mě bolela hlava. Vystřelovaly až do konečků prstů, zasahovaly až k srdci, které mi bušilo mnohem rychleji, než mělo. Stáhl se mi žaludek, věděl jsem, že to nebude dlouho trvat a pozvracím se, zvlášť jestli kůň poběží tak jako dosud.

Kůň doslova letěl nad zemí, keřů a stromů si nevšímal. Přeskakoval pukliny v zemi a potoky. Nepochyboval jsem o tom, že mě shodí ze sedla, jestli ho brzy nezkrotím.

Musel jsem s ním mluvit. Uzdu jsem mohl držet jen v jedné ruce. Pokud by kůň takto cválal dál, vykrvácel bych.

„Zpomal,“ řekl jsem. „Máme čas…“

Povedlo se. Zastavil se.

Vytáhl jsem ze sedlové brašny velký obvaz. Druhou rukou jsem nemohl dělat nic. Trvalo mi celou věčnost, než jsem si ovázal rameno.

Vůbec poprvé za mnoho let jsem nad sebou ztratil kontrolu. Rozleptával mě strach, měl jsem stažené hrdlo a žaludek. Už jsem nedokázal přemýšlet, už jsem měl pouze strach.

Chtěl jsem žít.

Tu štvanici jsem nevyvolal já.

Vzpomněl jsem si na toho mladíka.

Udělal jsem velkou chybu, že jsem ho podcenil. Ale copak to šlo ho nepodcenit? Kdo kdy viděl osmnáctiletého kluka, který převzal velení nad oddílem? Neměl žádné zkušenosti, byl to greenhorn a přesto byl nebezpečnější než všichni ostatní dohromady.

Musel bych ho zastřelit. Na to však už bylo pozdě. Takový výrostek jako lovec lidí! Určitě by se v jeho věku našlo několik lidí, kteří uměli rychle tasit a přesně vystřelit, ale ti byli divocí a nezkrotní – a lovci lidí se vyznačovali železnou disciplínou, pokud chtěli v oboru vydržet delší dobu.

Kde se to všechno ten mladík naučil? Ve dvaceti jsem neuměl ani polovinu toho, co ukázal on. A možná toho měl v rukávu víc – nechtěl jsem nad tím přemýšlet. Udělal jsem velkou chybu, ale měl jsem“ pro ni odůvodnění.

Ani jsem nevěděl, jak jsem se dostal na ten kopec. Vzpomínám si jen, jak jsem si náhle promnul oči, protože jsem se bál, že to je sen.

Tam nahoře stál srub.

„Srub,“ řekl jsem. „Běž!“ zvolal jsem na svou klisnu. Byl bych rád, kdyby ten srub nezmizel.

Klisna mé pobízení nepotřebovala, protože vedle chaty se nacházela ohrada, ve které se pásli dva koně a jeden z nich byl hřebec.

Z komína srubu stoupal světle šedý kouř. Můj kůň zůstal mezi ohradou a srubem.

Tváří jsem se otřel o kmen jedné borovice. Kůň se prudce pohnul, já vrazil ramenem do stromu a spadl ze sedla. Zařval jsem při tom.

Okamžitě se otevřely dveře srubu. Stál tam nějaký muž a v ruce držel pušku. Díval se na mého koně, mě ještě neviděl.

Musel jsem na sebe upozornit.

Jeho postava zmizela v mlze.

Musel jsem za ním, jenže to nešlo.

Náhle jsem spatřil jeho nohavice. Měl na sobě traperský oděv. Jeho holínky se zastavily před mým obličejem.

Cítil jsem, jak se dotkl mého zraněného ramene. „Co se vám stalo?“ zeptal se.

Byl jsem příliš slabý na to, abych mu mohl odpovědět.

Byl silný, vzal mě a odnesl do chaty. Jak to, že už jsem dávno neomdlel?

V chatě bylo cítit střelný prach a špínu. Všude ležely rozházené věci. Hleděl na mě, jako by se chtěl za ten nepořádek omluvit. Někdy jsem zapomínal, co to znamená nemít ženu – ta chata mi to ukázala.

Ležel jsem na posteli z kožešin. Ta je měkčí než jakákoli postel s peřinami.

Přestal jsem řvát. Můj hlas byl tak silný, až jsem se toho zalekl. Dezinfikoval mi ránu alkoholem.

Nezdržoval se s maličkostmi. Co si předsevzal, taky provedl. Náhle jsem viděl, že má v ruce kulku. Kulku, která mi předtím vězela v rameni.

Zašil mě lépe, než moje žena zašívala oblečení. Potom mi vyrobil dlahu ze tří kusů dřeva, které usekl z jednoho prkna.

O několik hodin později mě ovázal znovu. Namočil obvaz do lihu, než mi jím ovázal rameno. Pálilo to, překonal jsem to však. Obdivoval jsem jeho zručnost. Udělal mi novou dlahu, abych nemohl nevědomky pohnout ramenem.

Pak šel ven. Co tam dělal? Cekal na mé pronásledovatele? Polil mě studený pot.

Oddechl jsem si úlevou, když se vrátil sám, s hrncem v ruce. Přinesl v něm jíl.

Co s ním chce dělat?

Nalil do hrnce trochu vody, smíchal ji s jílem a nějakou dobu ho hnětl. Pak z něho vyrobil ohebný pruh, jímž omotal dlahu.

„Nehýbejte se! Zavedu vaši klisnu k mému hřebci ve stáji. Asi proti tomu nebude nic mít.“

Ještě něco řekl, ale nerozuměl jsem mu.

Šel ven. Řekl mi, že se nemám hýbat. Haha. Jako kdybych se mohl pohnout! Dokonce i dýchání mi způsobovalo bolesti.

Jíl tvrdl.

Měl jsem otevřené oči, ale už jsem nemohl registrovat všechno. Náhle jsem viděl, že sedí vedle mě na křesle. Ohmatával jíl.

Musel jsem mezitím usnout, protože jsem se probudil, když mi položil na čelo šátek namočený do lihu. Pak mi vyčistil ránu na hlavě alkoholem.

Upadl jsem do bezvědomí. Byl jsem rád, že jsem už necítil ty bolesti.

+ + + + +

Šerifův syn

Jeli jsme rychleji než kdy předtím. Mohli jsme si to dovolit, protože jsem musel Jenkinse nechat na cestě. Pokoušel jsem se ho probrat, ale nebylo to možné.

Jack vyskočil a cválal, jako by se ho zmocnila lovecká horečka.

Houpala se mu hlava, uši měl stažené. Pak jsem však zahlédl, jak mu hlava klesla. Klopýtl.

Viděl jsem to. Letěl jsem k silnému březovému kmeni, který se stále zvětšoval.

Vrhl jsem se ze sedla, narazil jsem do země, několikrát se převalil a narazil hlavou do něčeho tvrdého. Pak jsem se skutálel ze svahu. Několikrát jsem se udeřil. Začal jsem okolo sebe mávat rukama a po chvíli jsem se zastavil. Probral jsem se a uviděl svého koně.

Klečel. Nevstal.

Namířil jsem na něho a vypálil jsem, jak mě to učil otec.

Jedna kulka ukončila jeho martyrium. Měl obě nohy zlomené. Že jsem si nic nezlomil já, to musel být zázrak. Nevěřícně jsem se ohmatal, ale všechno bylo v pořádku. Těch několik modřin a šrámů se nepočítalo.

Teď jsem se vydal po svých. Nic mě nemohlo zastavit. Chtěl jsem polapit vraha svého otce. Nabil jsem kolt a uchopil pušku. Na rovnějších místech jsem běžel, abych neztrácel Čas. Nechtěl jsem tam zůstat stát, jelikož jsem se bál, že bych mohl poznat, jak je mé snažení zbytečné. Teď, tak blízko u cíle. Nesmím to vzdát.

Nic jsem necítil. Na nic jsem nemyslel. Důležité bylo jen jedno: běžet.

Ten srub! Musí být tam!

Ještě čtvrt míle. Chata stála na kopci. Připadala mi jako zámek. Cítil jsem, že musí být v tom srubu.

Vlekl jsem se dál. Zastavil jsem se, potom jsem spadl. Ještě dva kroky. Znovu jsem upadl. Už jsem nemohl dál. Plazil jsem se.

Klečel jsem. Opřel jsem se o pušku.

Při každém nadechnutí mě bolely plíce.

Musel jsem dál! Vrávoral jsem, klopýtl, plazil se. Držel jsem se stromů, opíral se o kmeny, abych nespadl. Ne, nesměl jsem se zastavit.

Ještě sto kroků. Viděl jsem v ohradě dva koně. Jeden byl jeho mustang. Vypadal ztrhaně. Tak jako já. Nemilosrdně ho hnal. Tak jako já jeho.

Pohled na bílého mustanga mi dodal nové síly. Před chvílí jsem o nich nevěděl.

Ten pohled mě probral. Zvládl jsem to.

Prošel jsem se přes dvůr, až jsem dorazil k oknu. Nahlédl jsem dovnitř.

Ten chlápek byl traper!

To odpovídalo. Proto se tu vyznal tak dobře a vždycky nás dokázal přelstít.

Začal jsem na něho pálit a střílel jsem, dokud mi nedošly náboje. Pak jsem kolt zahodil a vzal pušku.

Dvě kulky provrtaly dveře, další dvě prostřelily stěnu. Jestli ještě není mrtvý, tak už ho nezabije nic, pomyslel jsem si.

Puška mi vyklouzla z rukou a svalil jsem se vedle ní na zem.

Dveře se pomalu otevřely. Vyšel ven, zavrávoral, chtěl zvednout pušku, ale už se mu to nepodařilo.

Kulka se zavrtala do země vedle mě.

Muž krvácel, udělal ještě jeden krok, pak se otočil, podlomily se mu nohy a skácel se na zem. Ležel vedle mě.

Neměl jsem představu, jak dlouho jsem tam tak byl, ale muselo to být mnoho hodin, protože slunce již stálo nízko.

Posadil jsem se a cítil, že mám dost sil na to, abych vstal. Chlápek ležel jeden krok ode mě. Spadl mi na pravou nohu.

Otočil jsem ho na záda. Chtěl jsem vidět tvář toho bastarda, jeho oči.

Měl robustní postavu, jak říkal Mark. Koupil čtyři kulky. Poslední střela z pušky ho musela dorazit. Měl na sobě kožené kalhoty, takže se převlékl, když přijel ke srubu. Asi musel celou dobu vědět, kam jede. Vodil nás za nos.

Otevřel jsem dveře chaty. V tom nepořádku jsem viděl zakrvácený nůž, kapesníky, obvazy a láhev s lihem. Jeho roztrhaná košile ležela na posteli.

Teď už jsem věděl, proč nás vždycky tak převezl. Na okně ležel dalekohled. Neklidně jsem se tam rozhlížel. Musel tam mít ukryté peníze!

Hledal jsem tam celou hodinu, ale nic jsem nenašel. Ani ve srubu, ani ve stáji. Kde mohl ten ničema ukrýt peníze, které uloupil mému otci?

Zklamán jsem se vrátil k Jenkinsovi, který se poněkud vzpamatoval, ale ještě stále se třásl. Společnými silami jsme opět prohledali chatu, ale bezvýsledně. Peníze zmizely. Otevřeli jsme kamna, rozřezali matrace, vytrhali podlahu, vylámali prkna ze stěn a prohlédli místa v ohradě, kde by ty peníze mohl zakopat.

Vyčerpaní a bez peněz jsme se vrátili k lékaři. Viděli jsme ho už zdaleka. Vyrobil pro Sama nosítka, na kterých jsme ho mohli přivézt domů.

Z dvanáctičlenného oddílu jsme přežili my čtyři. Na zpáteční cestě se ukázalo, že jsme zajeli do hloubi Idaha. Do Whitefish nám to trvalo týden. Přijel jsem na koni, jenž stál v ohradě, Jenkins vedl mustanga.

Než jsme dorazili do města, potkali jsme farmáře, který chtěl všechno vědět a pak vyjel do města, aby tam rozhlásil, že jedeme a co jsme zažili. Vítalo nás celé město.

Každý z nás měl co vyprávět a brzy jsem poznal, že ze mě udělali hrdinu. Ale já se necítil jako hrdina, když jsem hleděl do tváří ženám, jejichž manželé zahynuli. Zemřeli za spravedlnost v této zemi, pověděl jsem jim.

Pro ženu pana McKenzieho a jeho dvě dcery to byla těžká rána, když jsem jim to řekl. Snažil jsem se je utěšit, vyprávěl jsem jim, jak byl pan McKenzie statečný. Zdálo se, že mladší dcera to potřebovala nejvíc a později z toho vzešlo naše zasnoubení, svatba a syn, o kterém lidé říkali, že svému dědečkovi jako by z oka vypadl.

Já se stal šerifem Whitefish.

V následujících pěti letech se pokoušelo u chaty hledat peníze dost lidí, ale dodnes je nikdo nenašel. I když jsme ty peníze nedokázali najít, potrestali jsme muže, který byl pravděpodobně zodpovědný za všechna přepadení v uplynulých letech, a to bylo důležitější.

Já jsem se z pronásledování otcova vraha vrátil jako hrdina, což mi pomohlo při udržování pořádku ve Whitefish. Nechci být neskromný, ale myslím, že na sebe můžu být hrdý. Čím déle jsem nad tím přemýšlel, tím víc jsem dospěl k názoru, že Bůh má mnoho způsobů, jak někoho předat spravedlnosti. Chodím do kostela a modlím se za to, aby i ostatní zločinci byli zneškodněni tak jako ten traper, který předstíral, že je lovec lidí.

+ + + + +

Lovec lidí

„Je vám líp?“ zeptal se traper.

„Ano, už aspoň můžu mluvit.“

Za oknem byla mlha. Brzy mělo začít svítat.

„Můžu se hýbat?“

„Raději ne. Musíte ještě týden zůstat ležet. Pak se uzdravíte.“

Zavrtěl jsem hlavou. Opřel jsem se o zdravou ruku a posadil se na postel.

Muž mi podal kávu. Cítil jsem, jak mě pálí v žaludku jako alkohol v ráně.

„Slyšíte mě?“ zeptal se traper.

„Pomozte mi.“

Pomohl mi. Opřel jsem se o jeho ramena a málem jsem zařval bolestí, ale zatnul jsem zuby. Nechtěl jsem, aby mě zase položil do postele.

„Kde to jsem?“ zeptal jsem se.

„V Idahu, šedesát mil od hranice Montany. V Salmo River Mountains.“

„Je tu nějaké město?“

„Jižně odtud, asi dvanáct mil daleko, je druhá chata, kterou používám. Jihozápadně, tak asi sto mil odsud, je Boise City, a na východ…“

„O.K., to je v pořádku.“ Bolesti v mém rameni zesílily. Nechtěl jsem, aby si toho všiml. „Měl byste něco proti tomu, kdybych nějakou dobu byl ve vaší druhé chatě?“

„To se mi jenom hodí. Najdete tam všechno, co potřebujete. Uchovávám tam zásoby na zimu od té doby, co žiju tady. Ale k té chatě to nevydržíte.“

„Asi si myslíte, že mám trable se zákonem, co?“

„Ano.“

„Pronásledují mě. Jsou dva a brzy budou tady. Budou se divit, když mě tu nenajdou.“

„Já tu nemám se zákonem co do činění.“

„To je možné. Ale já musím pryč.“

„Jste bledý. Nevím, jestli je to ztrátou krve nebo strachem.“

„Obojím.“

„K té chatě to nezvládnete.“

„To je možné. Ale musím to zkusit. Měl byste něco proti tomu, kdybychom si vyměnili koně?“

„Myslíte to vážně?“

„Nejsem ve stavu, kdy bych mohl žertovat.“

„Vašeho koně za mého?“

„Dám vám k tomu ještě mou pušku.“

„Vy jste se musel zbláznit.“

„Mám ještě Buntline Special a kolt. Souhlasíte?“

„Ano. Ruku na to.“

Opatrně mi stiskl ruku. Potom se zeptal: „Proč mi tu necháváte tu pušku?“

„Už ji nemůžu potřebovat. Neudržel bych ji.“

To mu došlo.

„Osedlal byste mi koně, prosím? Ale dejte mi mírnějšího z nich.“

Pomohl mi nasednout. Sám bych to nedokázal.

„Jedete ke svému hrobu velkou oklikou,“ řekl, když jsem nasedl.

„To je možné. Dávejte si pozor na ty dva, kteří mě u vás budou hledat. Hlavně ten kluk je nebezpečný. A – smím vás poprosit ještě o jednu laskavost? Zničte mé stopy.“

„Samozřejmě. Nechte koně klusat, přiveze vás ke srubu sám. Zná cestu. Opravdu si myslíte, že ti muži jsou tak nebezpeční.

„Ano. Už udělali jednu velkou chybu a nic jim nezabrání udělat druhou a štvát nesprávného člověka.“

„Já už se s nimi vypořádám.“

Ta slova jsem měl v uších, když jsem byl už půl hodiny na cestě.

Opravdu jsem koně nemusel vést, znal cestu a nedělal mi potíže.

Traper měl pravdu. Bylo jasné, že k chatě to nevydržím.

Náhle jsem uslyšel sedm nebo osm výstřelů. Kůň znervózněl a já ho nedokázal zpomalit. Udržel tempo až ke srubu. Visel jsem v sedle, kůň stál před chatou. Sklouzl jsem dolů a nevěděl jsem, jestli dokážu ujít těch deset kroků ke srubu.

Obvaz byl mokrý, rána krvácela. Otevřel jsem branku ohrady. Slezl jsem z koně. Zdálo se mi, jako by se zatáhlo, i když jsem neviděl mračna. Mé kroky se podobaly krokům opilcem, který neví, kde je jeho dům.

Dovlekl jsem se ke dveřím. Ještě krok.

Vpadl jsem do dveří a pak jsem se skácel na podlahu. Měl jsem štěstí, že jsem dopadl na zdravý bok. Nějak se mi povedlo se otočit na záda.

Natáhl jsem pravou ruku. Musel jsem na kolena. Podařilo se mi to. Dveře byly otevřené. Vlezl jsem dovnitř a uviděl postel.

Natáhl jsem přes sebe medvědí kožešinu a pohlédl na dveře. Čekal jsem, že tam přijde ten mladík a oddělá mě. Už jsem neměl strach. Byla to má jediná naděje, že ty bolesti přestanou.

Po špinavé tváři mi tekly slzy. Slzy bolesti, beznaděje a strachu.

„Pojď už, chlapče. Prosím…“

Chtěl jsem, aby přišel, poněvadž to čekání bylo nesnesitelné.

Probudil jsem se ráno. Oknem dovnitř pronikalo světlo, které mi dodalo naději. Pokusil jsem se o několik nejistých pohybů. Nevěděl jsem, jestli bolesti byly menší než včera, ale jedno bylo jisté: rána již nekrvácela.

Celý den jsem jedl jen sušené medvědí maso a pil vodu. Sytý a spokojený jsem spal.

Druhý den bolesti znatelně polevily. A třetího dne jsem už mohl chodit po chatě. Mohl jsem se pohybovat. Věděl jsem, že budu žít.

Budu žít!

Hleděl jsem z okna a čekal, až přijede. Zbraně jsem měl čisté a připravené ke střelbě.

Následujícího dne jsem vyšel před chatu. Dokonce se mi povedlo odsedlat koně. Musel mít hlad a žízeň. Našel jsem vak s ovsem. Přivlekl jsem ho k němu.

Nechápal jsem, že ten mladík nepřijel. Obešel jsem chatu a ohradu, ale nikoho jsem neviděl.

Musel uplynout více než týden. Cítil jsem se dost silný na to, abych vylezl na koně. Kosti už mi musely srůst a věděl jsem, že když se budu pohybovat opatrně, aby vydržely stehy, dokážu to.

Chtěl jsem k druhému srubu, abych viděl, co je s traperem. Vděčil jsem mu za svůj život.

Těch dvanáct mil nebylo těžkých. Brzy jsem uviděl srub.

Dveře byly otevřené, i branka ohrady. Neviděl jsem žádné koně. Hodinu jsem čekal, ale nic se nehýbalo.

Opatrně jsem přijel blíž. U ohrady jsem spatřil hrob. Nedávno vykopaný, bez kříže.

Ti parchanti! Odpravili ho, protože si mysleli, že to jsem já! Už podruhé se zmýlili!

V chatě to vypadalo hrozně. Vytrhali prkna, rozřezali matrace, otevřeli kamna. Nebylo mi jasné, proč s tím stíhacím oddílem nejel žádný muž zákona. Možná v tom zapadákově, odkud byli, neměli šerifa.

Chtěl jsem si v nejbližším městě koupit noviny. Chtěl jsem se dozvědět, co se stalo a za koho mě považovali. Ale už teď jsem věděl, že mi při tom bude špatně.

Poslední dny mi vrátily sebedůvěru. Byl jsem rozhodnutý se postarat o to, aby na tuto štvanici nezapomněli. Ještě jsem nevěděl, jak to udělám, ale chtěl jsem, aby si to někdo z nich – pravděpodobně ten mladík – pamatoval do konce života.

+ + + + +

Druhý muž

Změnil jsem si jméno, ale jinak jsem se za posledních pět let změnil málo. Bylo to přesně pět let, co jsem jel po té stezce a viděl toho cizince a pronásledovatele. Vybavoval jsem si všechny podrobnosti.

Šerif byl mrtvý. Osm mužů z toho oddílu bylo mrtvých, i traper. A já znovu jel po stezce, kde to všechno začalo.

Tentokrát nepadly žádné výstřely, nepronásledovali mě, nepostřehli mě. Mé zranění se zahojilo. Uplynulo pět let, ale mně připadaly jako pět minut.

Blížil jsem se k cíli.

Přede mnou byl Whitefish. Viděl jsem několik mužů, kteří nakládali povozy. Další jeli po hlavní ulici. Několik dětí si hrálo na ulici. Nevěděly nic o druhém muži a zřejmě se to nikdy nedozvědí.

Má žena a mé děti žily daleko odtud. Ranč byl jedním z největších v okolí. Měl jsem čtyři tisíce kusů dobytka. V mém městě jsem byl respektovaný.

Zmocnil se mě zvláštní pocit, když jsem dorazil na cestu vedoucí do města. Srdce se mi rozbušilo. Nebyl však důvod se znepokojovat. Ve městě mě neznali. Ani šerif nevěděl, jak vypadám.

+ + + + +

Šerifův syn

Johnův mladší bratr převzal nájemní stáj.

„Řekni mi ještě jednou, jak se to stalo,“ vyzval mě. „Vím, že jsi to vyprávěl už tisíckrát, ale chci to slyšet ještě jednou.

Bylo tam šest mužů a já na nich viděl, že všichni chtějí ten příběh slyšet ještě jednou.

Seděl jsem na židli, zády otočený ke stěně. Johnův bratr odpočíval na kameni u vchodu, vedle něho byl nový muž, který pracoval u Jenkinse. Nový předák na McKenzieho ranči – lépe řečeno můj nový předák – seděl na jedné bedně a měl mezi zuby sirku. Naproti němu se posadil lékařův syn. Kousek stranou seděl Markův bratranec, který převzal obchod, a přímo přede mnou stál horník, jehož jsem příliš neznal. Byl to teplý den jako tenkrát před pěti lety, když to všechno začalo. Seděli jsme před vězením, ve stínu platanu.

Po Main Street jel nějaký cizinec. Jel pomalu. Když byl ještě několik kroků daleko, zastavil se. Zůstal sedět v sedle a my k němu vzhlédli.

„Jsem šerif, mohu vám nějak pomoct?“

Bylo by zdvořilé, kdyby sesedl. Jenže tento muž nijak zdvořilý nebyl. A mluvit taky nechtěl.

„Ptám se, jestli vám nemůžu pomoct?“

„Možná. Ale chci nejdřív pokračovat v cestě.“

Vstal jsem a šel k němu. Teď už sesedl. Celou tvář měl zarostlou vousem.

„Možná si chcete poslechnout, jak Tim před pěti lety sejmul jednoho brutálního zabijáka,“ řekl Johnův mladší bratr.

„No, to si poslechnu rád.“

„Pak se posaďte.“

Sedl jsem si, zatímco ten muž se postavil k ostatním. Držel si ale odstup, takže bylo vidět, že k nim nepatří.

Cosi na něm mě zneklidňovalo, nevěděl jsem však, co to bylo. Možná jeho upřený pohled. Pak hleděl do země. Jeho oči a postava mi připadaly povědomé, i když jsem nemohl říct, odkud ho znám. Všímal jsem si všech cizinců, kteří přijížděli do města. Někdy to byly jen maličkosti, co jsem si pamatoval a co mi později pomohlo cizince znovu poznat.

Doufal jsem, že to není žádný grázl. Už pět let v mém městě panoval klid. Den, kdy zemřel můj otec, byl daleko, ale ještě ne tak, abych na něj mohl zapomenout.

„Tak dělej, začni,“ řekl Johnův bratr.

„Dobře, ale není toho moc. Bylo to před pěti lety…“

„Přesně před pěti lety,“ poznamenal cizinec. Všichni jsme na něho udiveně pohlédli.

„Vy o tom něco víte?“ zeptal se Johnův bratr.

„Jen to, co jsem si přečetl v novinách.“

Náhle se rozhostilo ticho. Kdybych nezačal mluvit, ještě celé hodiny bychom dumali.

„Začalo to tím, že pan Wilkerson a Mark ke mně přišli a rozčileně mi vyprávěli, že můj otec je zraněný a že máme přijít se zbraněmi a koňmi. Hned jsme vyjeli a našli mého otce. Byl… víte, co se s ním stalo. Vytvořili jsme oddíl a vydali se po cestě do Heleny. Pan McKenzie se pokoušel mě přimět, abych zůstal, ale neudržel by mě ani párem koní. Přejeli jsme průsmyk Hrom a jeli po stopách k jedné staré indiánské pěšině, která vedla do hor. Ten zabiják krvácel, ale ne tolik, aby jeho stopa byla vidět stále.“

„Jak si můžete být tak jistý, že to byl zabiják?“ otázal se cizinec.

„Protože můj otec byl zavražděn. Ten chlápek ho chladnokrevně oddělal!“

„Jak víte, že chladnokrevně?“

Víc ten muž říkat nemusel. Vybuchl jsem hněvem.

„Proč! Proč! Věděli jsme, že to byla chladnokrevná vražda, protože můj otec měl u sebe hodně peněz. Byly to peníze horníků, které měl dovézt do banky v Heleně!“

Musel jsem se uklidnit. Nerozčililo mě však to, co řekl, ale jeho hlas. Považuje mě za lháře? Co si o sobě myslí?!

„Takže, zjistili jsme, že jel po té indiánské pěšině a…“

„Jak jste to zjistili?“

Ten muž pokoušel mou trpělivost. Kdyby nebyl tak dobře oblečený, hned bych mu ukázal, co si o něm myslím.

„Protože jsme sledovali jeho stopy. Kromě toho jsme poslali jednoho muže do města, který to měl zkontrolovat. To byl John.“

„A co vám ten John řekl?“

Už jsem toho měl po krk. Musel jsem se vzpamatovat. Byl jsem rozhodnutý mu to říct klidně. „Nemohl nám říct nic, protože ten muž, kterého jsme pronásledovali, ho oddělal.“

Cizinec se otočil a šel pryč. Odvedl svého koně do stáje a já mohl pokračovat ve vyprávění.

Když jsem skončil, viděl jsem cizince vycházet z nájemní stáje. Po druhé straně ulice prošel kolem mě a kráčel k hotelu. Ani na mě nepohlédl.

Stál před vchodem hotelu. Měl skloněnou hlavu a vypadalo to, že si prohlíží chodník. Byl zvláštní. Potom pohlédl na mě. Ve tváři měl tak lstivý úsměv, jaký jsem ještě u nikoho neviděl.

Otočil se a vešel do hotelu.

Proč na mě tak hleděl? Kde jsem ho už viděl? A proč jsem tak nervózní od té doby, co se objevil ve městě?

Vrátil jsem se do své úřadovny, posadil se za psací stůl a uvažoval jsem. Vybavil jsem si ho a porovnával ho se vzpomínkami. Na nic jsem však nepřišel. Probral jsem zatykače, ale ani tam jeho tvář nebyla.

S klíči jsem zašel do vězení a propustil jednoho starého opilce. Vypadal ospale a mnul si strniště.

„Chceš si vydělat pivo?“ zeptal jsem se.

„Jen aby z toho nebyla nějaká práce.“

„Dostaneš dokonce půl láhve whisky.“

„Za to udělám všechno.“

„Chci, abys šel do hotelu. Právě tam přišel jeden cizinec. Podívej se do knihy hostů. Chci vědět, jak se jmenuje. A dobře si toho chlápka prohlédni. Možná ho poznáš. Budeš vědět, který to je, protože kromě něho žádný jiný cizinec ve městě není.“

„O.K., udělám to.“

Dal si načas. Trvalo to celé dvě hodiny.

Napjatě jsem na něho hleděl.

„Nu?“

„Nic.“

„Co nic?“

„Nikdy jsem to jméno neslyšel a jeho obličej jsem nikdy neviděl.“

+ + + + +

Druhý muž

Ležel jsem v hotelovém pokoji a hleděl na strop. Byl to hezký pocit být v bezpečí, nemuset mít strach ze zákona, který by mě přivlekl pod šibenici. Kolikrát už jsem to v duchu znovu prožil. Velmi jsem si přál, abych nebyl za smrt těch mužů zodpovědný.

Kvůli mně zemřelo deset mužů.

S tím jsem nemohl nic dělat. Život pokračoval. Nebyl jsem tam, abych ulevil svému svědomí, nebo abych dopomohl spravedlnosti k vítězství. Ne, chtěl jsem, aby ten chlápek prožil to, co já. Když jsem mu dnes stál tváří v tvář, nemohl jsem mu to říct. Chtěl jsem mu dopřát ještě jednu noc. Ale zítra pocítí své břímě.

+ + + + +

Šerifův syn

Nemohl jsem usnout. Všechno bylo v nejlepším pořádku – má žena ležela vedle mě, na ranči byl klid a obě děti ležely vedle a spaly. Já vsak nemohl usnout. Vstal jsem a sáhl po prostředku, který jsem moc často nepoužíval. Po drinku.

Ten cizinec mě připravil o všechen klid. Věděl něco, o čem jsem neměl potuchy, což mě užíralo. Zítra zjistím, co je zač. Vypil jsem ještě jednu sklenici a šel jsem spát.

V deset hodin jsem se oholil, ale příliš jsem se s tím nezdržoval.

V noci jsem většinou zůstával na ranči, ale včera večer jsem jel do města a spal ve vězení. Doufal jsem, že si má žena si nemyslí, že mám ve městě milenku. Poslední čtyři a půl roku byly nejšťastnější období mého života.

Seděl jsem venku před úřadovnou a čekal, až se ukáže ten cizinec. Věděl jsem, že přijde.

Když se objevil ve vchodu hotelu, obrátil se a šel přímo k nájemní stáji. Vůbec se nepodíval na úřadovnu. Vrátil se s koněm, nespěchal.

Kde jsem ho jenom viděl?

Přivázal koně několik kroků od vězení, zvedl hlavu a pohlédl na Markův obchod, který teď vedl jeho bratranec. Hleděl tam, jako by uviděl něco senzačního.

Potom se vydal ke mně.

Vstal jsem.

„Chcete ode mě něco, pane?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Co?“

„Chci slyšet zbytek toho příběhu.“

„Myslel jsem si, že chcete něco jiného.“

„Ne.“

To mě udivilo. Posadil jsem se a uvažoval jsem.

„Vadilo by vám, kdybych se i já posadil?“

„Ne. Mám začít od začátku, nebo mám pokračovat od chvíle, kdy jste včera odešel?“ zeptal jsem se ho.

„Vyprávějte mi to od toho okamžiku, kdy jste se vydali po té pěšině.“

„Dobře. Takže, jeli jsme po stopách, které nás ale zavedly zase na to samé místo. Vrátili jsme se a všimli jsme si toho, teprve když jsme tam přijeli.“

„A co ta účtenka o koupi koně?“

„Kde jste se to dozvěděl?“

„Tady.“

„V novinách o tom nepsali.“

„To vím. V novinách nebylo nic ani o té zprávě.“

Prohlížel jsem si ho tak, jako ještě nikoho. Byli jen čtyři lidé, kteří mohli vědět o té zprávě a té účtence – já, doktor, Sam a Jenkins. Dohodli jsme se, že o tom nikomu neřekneme. Byl jsem si jist, že tu dohodu nikdo z nás neporušil.

„Řekl vám to Jenkins?“

Vyskočil jsem, i když jsem vlastně nechtěl. Ale nelíbilo se mi, že vůbec nereagoval na mou otázku.

„Ne,“ řekl potom.

„Doktor?“

„Ne.“

„Sam?“

„Ne.“

„Pak nevím, jak jste to zjistil.“

„Dovyprávějte zbytek vašeho příběhu a zjistíte to.“

„Raději vám to řeknu v kanceláři, pokud proti tomu nic nemáte.“

Vypadalo to, že je mu to jedno. Vevnitř jsem se posadil za psací stůl, zatímco on zůstal stát.

„Vyprávějte dál.“

„Ta účtenka a zpráva ležely na cestě. Vzal je pan McKenzie.“

„Vy jste se oženil s jeho dcerou, že ano?“

„Ano.“

Nic neřekl, proto jsem dodal: „Dospěli jsme k závěru, že to byl trik.“

„Proč?“

„Protože chtěl získat čas. Věděli jsme, že je zraněný. Takže dělal všechno, aby nás zastavil.“

„To jste se domnívali všichni?“

„Všichni až na Johna Hendersona. Vrátil se, aby to zkontroloval.“

„Čekali jste na jeho návrat?“

„Ne, jak jsem řekl.“

„Protože při štvanici na zabijáka se nesmí ztrácet čas.“

„I když jezdí v kruhu?“

„I to byl trik.“

„Jako ta zpráva. Přestože mu trvalo pět minut, než ji napsal?“

„Pane, nevím, kdo jste a co chcete, ale jestli víte něco, o čem nemám tušení, tak to řekněte.“

„Všechno má svůj čas. Vyprávějte.“

Byl jsem rozčilený. Ten chlápek věděl víc než my všichni, a to mě dohánělo k zuřivosti. Co má za lubem?

„Zůstali jsme na jeho stopě, ale u křižovatky u Tulley River nás málem setřásl. Opět jsem našel jeho stopu a pak jsme přijeli k jednomu místu v horách, odkud nás pozoroval.“

„Nezdálo se vám zvláštní, že někdo, koho štvou, ztrácí čas pozorováním?“

„Ano, všichni jsme to považovali za velmi zvláštní.“

„A proč jste tedy nepostupovali opatrněji?“

„Proč si myslíte, že jsme nebyli opatrní?“

„Osm z vás bylo zabito, jeden raněn, pouze tři zůstali.“

„Nějak moc toho víte, pane.“

Mlčel. Nervy jsem měl napjaté k prasknutí, jelikož nikdo, kdo nebyl při tom, toho nemohl vědět tolik. A on při tom nebyl!

„Potom jsme našli jeho koně,“ řekl jsem.

„A obrázek jeho ženy a několik dopisů.“

„Už toho mám dost! Chci vědět, kdo jste a jak to, že toto všechno víte!“

Posadil se. Posunul si klobouk do zátylku a přitáhl svou židli k mé. Než promluvil, zhluboka se nadechl.

„Ty věci jste našli?“

„Ano.“

„Co jste si mysleli? Že je tam nechal, abyste věděli, kdo je? Abyste mohli identifikovat vraha, i kdybyste ho nechytili?“

„O tom jsme tehdy nepřemýšleli.“

„Ten muž vás pozoroval a nechal na cestě dost věcí na to, abyste se mohli přesvědčit, kdo je ve skutečnosti. A vy jste o tom nepřemýšleli?“

„Já jsem oddíl nevedl.“

„A proto jste nemusel namáhat svůj mozek?“

„Toto není soudní síň, cizinče!“

„Jste si jistý?“

Ze všech těch tajuplných věcí, které řekl, byla tato otázka vůbec nejtajuplnější. Hodně mě znejistil. Přemýšlel jsem.

„Máte pravdu. Bylo by prozíravější, kdyby ty věci zahrabal nebo schoval. Proč je tam nechal ležet?“

„To vám řeknu pak. Teď chci slyšet zbytek toho příběhu.“

Proč ne? Mluvil tak, jako by chtěl odpovědět na mé otázky.

„Našli jsme ty věci, ale dlouho jsme se s nimi nezdržovali, protože tam ještě stál jeho kůň, nádherný…“

„…bílý mustang.“

„Ano. Taková zvířata se na západ od Oklahomy nevidí. Nechali jsme toho koně tam a jeli po jeho stopách, i když se je pokoušel zametat, v každém případě lépe než předtím.“

„A vy jste se ani na chvíli nepozastavili nad tím, že si udržuje stejný náskok a ještě stíhá zametat stopy?“

„Musím vám to říct ještě jednou, oddíl jsem nevedl já.“

„Aha – a protože jste ho nevedl, byl jste ochoten dát všanc životy dvanácti mužů, abyste pomstil jediného?“

„Byl to můj otec. Byl to ten nejlepší muž, který v této zemi žil.“

„Jste si jistý?“

„Teď už toho mám dost! Zacházíte příliš daleko. Nechci mluvit o svém otci. Neznal jste ho a…“

„Jste si jistý, že jsem ho neznal?“

Teď už jsem věděl, kdo to je. Vypadal jako přítel mého otce. Jak se jmenoval? Nevzpomínal jsem si na to jméno. Neměl vousy a v těchto přepychových šatech – ano! Ten muž během té loupeže nebo po ní zmizel.

„Vy jste Joe Turnbull?!“

„Jste si jistý, že váš otec byl tak poctivý člověk?“

„Vy jste ho přece znal – musíte to vědět.“

„Vím to,chlapče, a řeknu vám to. Řeknu vám, co se stalo. A až skončím, nikdy na tento den nezapomenete. Už nikdy se nezbavíte krve nevinných lidí, kterou máte na rukou. Považujete se za statečného muže – a přece ty lidi máte na svědomí tak jako já. Nechtěl jste uvažovat, protože jste chtěl světu ukázat, jaký jste hrdina.“

Měl jsem tak sevřené hrdlo, že jsem nedokázal nic říct. Hleděl jsem na jeho rty a můj mozek byl ochromený. Nemohl jsem uvažovat – jenom jsem poslouchal jeho hlas.

„Některé věci, které jste mi pověděl, jsou jistě pravdivé. Ale většina toho je špatně, je to jako noční můra. Váš otec byl dobrý člověk – pro vás. Skutečnost je taková, že ho každý ve městě nenáviděl. A některé jeho smrt vůbec nezarmoutila. Byl omezený, nenechal ostatní vyslovit svůj názor a považoval se za poloboha.“

Rozrušeně jsme oddechovali.

„Vůz s penězi byl přepaden, šerif zabit. Kdo to udělal? Pachatel byl zraněn a na útěku. Proč zastřelil šerifa a jak to, že tak dlouho vydržel tu štvanici, když byl zraněný?“

Nikdy jsem o tom neuvažoval.

„Šerif – váš otec – a jeden muž vymysleli jistý plán. Vůz s penězi – dohromady to bylo 47 560 dolarů – měl být po cestě přepaden tak jako předchozí transporty. Ty vašeho otce přivedly na nápad uskutečnit fingované přepadení a uloupit ty peníze. K tomu ale potřeboval spojence – někoho dalšího.“

Hleděl jsem na něho vytřeštěnýma očima. Nedokázal jsem říct jediné slovo.

„Váš otec byl chamtivý člověk, ani 23 780 dolarů mu nebylo dost. Od začátku byl rozhodnut toho druhého muže zastřelit, peníze ukrýt a pak jet do města a říct, že byl přepaden dvěma muži. Pověděl by, že jednoho zabil a druhý uprchl. I s penězi. Jenže jeho plán nevyšel.“

Ten muž mi hleděl do očí. Tiše dodal: „Váš otec na toho druhého spiklence namířil kolt a řekl mu to, co jsem vám právě vyprávěl. Když s tím skončil, vystřelil. Ten druhý muž se vrhl na dno vozu, ale ne dost rychle. Střela ho trefila do boku. Koně se splašili a vyrazili pryč, s oběma muži ve voze. Ten druhý vystřelil dřív, než měl váš otec šanci vypálit podruhé. Zastavil koně, uviděl, že váš otec je mrtev, a zmocnila se ho panika. Nechtěl ho zabít. Byla příliš tma na to, aby mohl mířit. Byla to nešťastná náhoda. Jenže kdo by mu věřil? Ten muž skočil na koně, pak si vytáhl kulku z boku a s penězi v sedlové brašně utekl. Cítil se v bezpečí, ale měl smůlu, že krátce nato někdo našel vůz se šerifem.“

„Zbytek nechci slyšet,“ vyhrkl jsem.

„Nic jiného vám nezbývá. Jestli chcete, můžete mě zabít, ale dopovím vám to celé.“

Rozechvěle jsem přikývl.

„Stíhací oddíl se vydal za tím mužem. Ten by neměl šanci. Věděl, že by ho pověsili, protože by mu nikdo nevěřil. Hnal svého koně jako šílenec, ale oddíl se přibližoval. A pak se všechno změnilo. Ten muž uviděl cizince se dvěma koňmi na staré indiánské pěšině. Chtěl té šance využít.

Jel dál, přes stopy toho neznámého. Doufal, že se smíchají s jeho a že na to pronásledovatelé skočí. A vyšlo to! Věděl, že získá velký náskok, protože než pronásledovatelé zjistí, že se zmýlili, bude už dávno za horami. Jenže bylo to jinak. Pronásledovatelé svou chybu vůbec nepoznali a štvali dál nesprávného muže. Lovce lidí. Ten dělal, co mohl, aby je přesvědčil o své nevině, ale čím víc toho dělal, tím víc se do té štvanice zamotával. Zůstávaly mu jen dvě možnosti: buďto se bránit, nebo zahynout.“

Sklonil jsem hlavu. Téměř jsem nemohl dýchat. To nemohla být pravda! Cizinec bez milosti pokračoval.

„Samozřejmě se rozhodl pro první možnost. Doufal, že to pronásledovatelé vzdají, když přijdou o stopaře. Jenže vy víte, šerife, že ta naděje byla klamná. A ještě něco musíte vědět: John Henderson vám chtěl povědět, že honíte nevinného člověka, když ho ten muž zastřelil. Ke konci štvanice byl lovec lidí sám zraněn. Přežil jen proto, že narazil na chatu toho trapera.“

„Ne!“

„Je to tak, šerife! Traper ho ošetřil a lovec lidí zas zmizel. Vyměnil si s ním koně. A pak se stalo to nejhorší.“

„Nechci to slyšet!“ Můj hlas zněl zlomeně.

„Ano, uslyšíte to! Vůdce oddílu toho trapera zabil. Nevinného, mírumilovného člověka. Zabedněnci! Zasloužili si to, co se jim stalo. Až na jednoho.“

„Tomu nemůžu věřit! To nemůže být pravda!“

„Našel jste ty peníze? Ne. Nikdy je nenajdete. Protože ten druhý muž s nimi utekl.“

„Proč jste přijel? Proč mi to všechno vyprávíte?“

„Ten lovec lidí mě našel a přinutil mě k tomu.“

Vstal a šel ke dveřím.

„Proč odcházíte?“

„Protože se mi to hnusí. Všechno se mi hnusí. Vy taky. A hnusím se sám sobě.“

Cizinec se vyšvihl na svého koně. Pomalu jsem šel ven. Měl jsem ještě jednu otázku.

„Kdo jste?“

„Jsem Joe Turnbull, jehož roli hrál nevědomky jiný.“