John Kirby

Colorado western 163. Ranger Donovan

„Stůj!“

Texaský ranger Chad Donovan zastavil svého hřebce Blizzarda na úpatí žlutošedé haldy kamení a číhavě zvedl hlavu.

Zpoza haldy se opět ozval výstřel. Jeho ozvěna se nesla po svazích Sacramento Mountains.

Chad Donovan přehoupl nohu přes hrušku sedla a seskočil. Nějakou dobu stál vedle černého hřebce. Rozhlížel se po horách, pak vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a nabil ji.

Přehodil hřebci dlouhou uzdu přes hlavu a zamumlal: „Zůstaň stát, Blizzarde.“ Věděl, že zvíře se nyní nepohne.

Přikrčen vylezl na hromadu kamení. Pod nohama se mu uvolňovaly kameny, které se s rachotem kutálely dolů. Halda byla rozpálená. Běhaly po ní malé, zelené ještěrky. Donovan vylezl na plošinu a přešel k druhému kraji. Tam se ve stínu skály vrhl k zemi a sundal si stetson, aby ho neprozradil jeho okraj.

Hluboko pod ním se vinula prašná cesta pro dostavníky.

Na jejím kraji zavaleném balvany stál dostavník, před kterým leželi čtyři koně. Několik yardů od nich ležel muž s rozhozenýma rukama. Prach okolo něj byl zbarven do ruda.

Chad Donovan si byl jistý, že ten muž je mrtev.

+ + + + +

Chad Donovan se opřel o loket a vyhlédl dolů ze svahu.

U kočáru nikoho neviděl. Když však zvedl hlavu, spatřil dvacet yardů pod sebou muže, který ležel ve stínu balvanu, a krátce nato uviděl dalšího. Vypadali jako mexičtí bandité. Měli na sobě bílé bavlněné košile a byli bosi. Na světlých košilích měli zkřížené nábojové opasky. Modročerné vlasy se jim na slunci leskly.

Donovan neviděl nikoho jiného, přesto si byl jist, že tam ještě někdo musí být. Dva muži by nedokázali zastavit dostavník. Někde v tom nepřehledném skalnatém, terénu museli být další.

Pomalu natáhl kohoutek winchestrovky a zalícil.

„Manos arriba, hombres!“ zvolal španělsky, aniž přestal mířit na jednoho z nich.

Jeho slova ještě neodezněla, když se Mexičan prudce otočil.

Donovan viděl, jak zvedl pušku.

Vystřelili oba ve stejném okamžiku.

Ranger slyšel, jak se kulka nad ním odrazila od skály. Pak sebou bandita trhl. Pokoušel se ještě jednou nabít, ale puška mu vypadla z rukou. Desperado se skácel na zem a zůstal ležet, ústa i oči otevřené, na balvanu, za nímž se kryl. Vedle místa, kde se mu křížily na hrudi nábojové opasky, měl tmavou skvrnu na košili.

Donovan posunul pákovým nabíjením náboj ze zásobníku do komory winchestrovky a namířil na druhého Mexičana. Nemusel však střílet.

Mexičan pustil pušku a dal ruce nad hlavu. Byl hubený, jeho tvář byla tmavá a s ostrými rysy jako obličej indiána, černé vlasy mu v pramenech visely do obličeje.

Donovan slyšel, jak cosi mumlá španělsky. Ranger se pousmál, vstal a šel k němu.

V té chvíli třeskl výstřel, jehož ozvěna se nesla horami.

Mexičan vykřikl, sklonil se a přitiskl si ruce k břichu. Potom udělal ještě dva potácivé kroky a klesl na kolena.

Donovan se otočil a zvedl winchestrovku. Výstřel padl někde stranou od něho – nebo ho tak šálila ozvěna? Viděl bílou postavu, která běžela mezi balvany.

Náhle uslyšel dusot koně, potom klouzání kopyt na kamenech, rachot a řehtání. S winchestrovkou v rukou se rozběhl mezi balvany připraven se kdykoli vrhnout k zemi. Další výstřel však již nepadl.

Na kraji malé plošiny pod sebou uviděl jezdce, jehož kůň klouzal po strmém suťovém svahu dolů. Dole málem udělal salto. Jen šílenec se mohl odvážit něčeho takového.

Donovan si klekl, opřel si loket levé ruky o koleno a namířil na jezdce, i když věděl, že vzdálenost je příliš velká. Když zmáčkl spoušť, vytryskl vedle jezdce malý prachový gejzír. Donovan zaklel a pákovým nabíjením posunul náboj ze zásobníku do komory. Prázdná nábojnice s cinknutím spadla na zem.

Už nestřílel. Jezdec byl na přesný zásah příliš daleko.

„Parchant,“ zamumlal Donovan a vydal se k Blizzardovi, který čekal na svého pána na tom místě, kde ho nechal. Pozdravil ho chňapnutím.

Donovan ho poplácal po krku.

„Utekl, Blizzarde,“ řekl. „Doufám, že s sebou nepřivede celou svou rodinu.“

Strčil nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla. Mlasknutím pobídl Blizzarda a vydal se k cestě.

Když Chad Donovan dorazil k dostavníku, uviděl tam stát tři muže. Dva z nich byli ozbrojení, třetí, který byl velmi vysoký a silný, ale zato na pohled neohrabaný, měl tmavý oblek a kolem krku úzký bílý límeček. V upřímném obličeji s trpkými rysy u úst měl světlé, pronikavé oči s jasným pohledem.

„Dobrý den, cizinče,“ řekl a položil ruku na Blizzardův krk. Měl bílé, čisté ruce, jež nebyly zvyklé na těžkou tělesnou práci.

Rančer se pažbou winchestrovky opřel o hrušku sedla a sáhl si na klobouk.

„Jmenuju se Donovan,“ řekl. „Jak dlouho tu vězíte, příteli?“

„Už dvě hodiny,“ odvětil muž v tmavém. „Jsem reverend Cody.“

„Těší mě,“ přikývl Donovan. „Co je s kočím?“

„Je na pravdě boží,“ řekl další muž a utřel si zpocené čelo. Byl prostovlasý a měl světlé, řídké vlasy a bledé oči. Ve svém špinavém městském obleku vypadal velmi mohutně. Strčil si krátkohlavňový kolt do podramenního pouzdra pod kabátem a přišel blíž.

„Jmenuji se Miller,“ prohodil. „Frank Miller z Lampasas. Jsem obchodník s dobytkem. A toto…“ kývl na třetího muže, „…je pan O’Brian. Děkuji, že jste nás zachránil.“

Donovan po indiánském způsobu sklouzl ze sedla, aniž při tom použil ruce.

„Měli jsme strach, že nám nikdo nepřijde na pomoc,“ dodal Miller.

„Slyšel jsem výstřely,“ řekl Donovan. Blizzarda nechal stát a vydal se k dostavníku. „Jak se to stalo?“

„Nalíčili past,“ řekl Miller a utřel si tvář kapesníkem. „Podívejte se na to! Ti chlápci zatarasili cestu balvany, a když chtěl kočí projet okolo, postříleli koně. Kočí seskočil z kozlíku, a než se stačil odplazit pod vůz, odpráskli ho. Pokoušeli se zastřelit i nás. Co si od toho slibovali, nevím.“

„Víte to vy, pane O’Briane?“ zeptal se Donovan a pohlédl na muže, který ještě pořád držel v ruce revolver. Byl to pětiranný derringer, jaký používali hráči. Že je O’Brian hráč, dokazoval jeho zevnějšek, jeho úzký, bledý obličej, zapadlé, černé oči a elegantní oblek s květovanou vestou a košilí s krajkou zdobenými rukávy. Stále pohyboval prsty.

„Jak to mám vědět?“ O’Brian pokrčil rameny a vrhl na Donovana pátravý pohled.

„Jeli jste s dostavníkovou společností San Antonio and Central Southwest,“ poznamenal Donovan. „Takže asi jedete z El Pasa. Je to tak? Vyhrál jste tam hodně peněz?“

O’Brian sklopil pohled a začal vytahovat z derringeru prázdné nábojnice.

„Když mě prohledáte, najdete možná sto dolarů,“ řekl. „Hodně lidí už přišlo o život kvůli jedinému dolaru, ale nikdo rozumný by nepřepadl dostavník kvůli sto dolarům. A neriskoval by kvůli nim život. Nebo máte jiný názor?“

Chad Donovan se nadechl k odpovědi, když tu ve dvířkách kočáru uviděl štíhlou ženu. Opřela se o dvířka a pohlédla na něj.

O’Brian jí podal ruku a pomohl jí sestoupit. Chvíli váhavě stála mezi muži a nakonec řekla: „My se přece známe, ne?“

„To je pan Donovan,“ řekl Miller. „Slečna Loraineová!“ poznamenal a kývl na dívku.

Vlastně už to nebyla dívka, ale mladá žena s nápadně hezkým obličejem,a tmavými vlnitými vlasy, které podtrhávaly její půvab. Měla na sobě široké šaty ze světle modrého hedvábí a přes ramena stejný šál.

Donovan na ni upřeně hleděl, když mu Miller náhle položil ruku na rameno.

Otočil hlavu. „Co je?“

„Teď vím, kdo jste!“ řekl Miller. „Četl jsem o vás v nějakých texaských novinách. Jestli sazeč nespletl písmena, pak jste to vy.“

„Kdo?“ zeptal se O’Brian a pozvedl obočí. Hrál si se svým derringerem.

„V Texasu je nějaký ranger jménem Donovan,“ protáhle řekl Miller. „Mexičané za Rio Grande mu říkají Lobo, Vlk. Tak to bylo v těch novinách. Jste to vy?“

„Ano.“ Donovan krátce přikývl.

„To by mohl říct každý,“ namítl O’Brian.

Chad Donovan otevřel tajnou kapsu svého opasku a vytáhl hvězdu.

„Nu?“ řekl Miller s vítězoslavným úsměvem. „Neříkal jsem to?“

Rozhlížel se, jako by čekal, že ostatní mu dají za pravdu. O’Brian na to nepřistoupil.

„Nikdy bych nechtěl bydlet v jednom domě s obchodníkem s dobytkem a teď s ním musím jet dostavníkem. Život je plný překvapení.“

„Nemusel jste s námi jezdit,“ vyhrkl Miller. „Kdybyste neměl tak naspěch, jen aby vás nemohl navštívit městský marshal ve vašem hotelovém pokoji…“ Donovan hvízdl na Blizzarda a strčil winchestrovku do sedlového pouzdra.

„Víte, kdo byli ti muži, kteří vás přepadli?“ zeptal se.

Reverend Cody pokrčil rameny. „Kdo to má vědět,“ řekl. „Nevíme ani, co po nás chtěli.“

„Jedu z Honda, na jih,“ poznamenal Donovan. „V Hondu jsem slyšel, že přes Rio Grande se přebrodila banda mexických desperátů. Vede ji muž jménem Sec Condroa. Není vyloučeno, že ti tři Mexičané byli členové jeho bandy. Jeden z nich mi unikl. To může znamenat, že se tu za několik hodin objeví Condroa se zbytkem svých lidí. Doporučoval bych odtud zmizet.“

O’Brian se ironicky zasmál. „Můžete nám říct kam, rangere?“

„Několik mil odtud je v horách staré pueblo, které před několika lety obývali Apači. Je skryté, téměř nikdo ho nezná. Domnívám se, že do zítřka tam budeme v bezpečí.“

„A co pak?“ řekl Miller. „Proč se nepokusíme probít do Honda?“

„Protože ta banda, pokud je v horách, musí být někde v okolí Honda,“ odvětil ranger. „Ten chlápek, který uprchl, jel právě tím směrem. Kdy jede nejbližší dostavník na jih?“

„Jezdí každý den,“ poznamenal Miller. „Za to vděčíme skutečnosti, že dostavníkové společnosti si konkurují s železnicí. Musejí poskytovat rychlé spoje, i když při tom uštvou koně k smrti.“

Potom bude lepší, když vypadneme, řekl si v duchu Donovan. Mlčel však. I tak to bylo dost těžké. Mohl sice nechat slečnu Loraineovou jet na Blizzardovi, i když hřebec nenáviděl všechny cizí lidi stejně jako ostruhy a vyschlá napajedla, ale ostatní museli obtížnou cestu do Puebla absolvovat pěšky.

Obrátil se k reverendu Codymu, který si klekl k zastřelenému kočímu, sundal klobouk a mlčky se modlil. Duchovní vypadal zvláštně, když ve svém tmavém oděvu klečel na cestě.

Pak se Donovan otočil ke slečně Loraineovou. „Můžete jet v těchto šatech? Budete muset, protože jít v nich nemůžete.“

V jejích očích byl podivný lesk, jiskřilo se v nich.

„Mohu jet,“ řekla. „Žiju už na Západě dost dlouho. Nemusíte si o mě dělat starosti.“

„Jenže si je dělám,“ odvětil Donovan. „Máte nějakou zbraň?“

Zavrtěla hlavou a pohlédla za něj na kněze, který dokončil modlitbu a se skloněnou hlavou šel k nim.

„Kde jsou ti dva muži, kteří zemřeli tam nahoře?“ zeptal se přidušeným hlasem.

„Proč se ptáte?“ chtěl vědět Donovan, když vytahoval třmen.

„Musím se o ně postarat, pane Donovane.“

Donovan se zamračil. „Nic ve zlém, reverende,“ řekl, „ale teď tam nemůžete lézt jen kvůli tomu, abyste se za ně modlil. Setřte dechem, budete ho potřebovat.“

„Je mou povinností to udělat,“ namítl Cody. „Pokud mohu zachránit nějakou duši.“

„Ty už nezachráníte, reverende,“ prohodil O’Brian. „Ti už se smaží tam dole.“ Kývl k zemi.

Cody na něho vrhl vážný pohled. „Nechcete ani, abych se za ně pomodlil, pane O’Briane?“

O’Brian se usmál na Chada Donovana. „Náš dobrák reverend!“ Ke Codymu poznamenal: „Jenže ne všichni mají stejnou víru.“

„Není lepší věřit v Boha než hrát karty?“ tiše odvětil reverend.

O’Brian na něho vteřinu hleděl, pak zavřel oči a šel ke kočáru.

Chad Donovan podal ruku Loraineové. „Mohu vám pomoct do sedla?“

Zvedl ji a vysadil ji na Blizzardův hřbet. Hřebec nahněvaně frkal, poulil oči a cenil zuby. Donovan ho musel poplácat po krku, aby ho uklidnil.

„Měli bychom pohřbít kočího,“ zamumlal Cody. „Jsme přece křesťané. Nemůžeme ho tady nechat ležet.“

„Odtáhněte ho na kraj cesty a zaházejte ho kamením,“ řekl Donovan. „Tady je půda příliš tvrdá a kamenitá. Počkejte, pomůžu vám.“

Slečna Loraineová zůstala nehybně sedět na Blizzardovi a sledovala, jak vrší mohylu.

Po chvíli se O’Brian vrátil s velkou taškou z dostavníku a zastavil se vedle ní.

Když spatřil její pohled a uviděl mohylu, usmál se a poznamenal: „Život je tak krátký, má drahá. Držte se lidí, kteří mu rozumějí.“

Frank Miller si rovněž přinesl svou tašku z dostavníku a zachmuřeně pozoroval O’Briana.

„Co je to s vámi? Udělalo se vám špatně?“ zeptal se ho O’Brian.

„Držte už konečně klapačku!“ obořil se na něj Miller. „On vás smích přejde, až budete ležet v takovém hrobě.“

„To přejde smích i vás,“ odsekl O’Brian.

Chad Donovan se vrátil od mohyly, zatímco kněz se tam modlil. Donovan šel okolo kočáru a kroutil si cigaretu. Zažil takové věci již tolikrát, že to jím neotřáslo. Mnohem víc uvažoval o Secu Condroovi a jeho desperados.

Zapálil si cigaretu, potáhl a sáhl na dírky po kulkách v bočnicích dostavníku. Nebylo pochyb, kdyby přijel o hodinu později, nenašel by tam nikoho živého. Ale co tu dělali Condroovi bandité? Zatím v okolí Honda nikdy dostavníky nepřepadli. Muselo za tím něco být. Co mohlo mexické lupiče tak zajímat, že přepadli dostavník linky ze San Antonia? Odpověď mohla být jediná: peníze! A to hodně peněz!

Pohlédl na štít hory El Capitan tyčící se k nebi. Na azurové obloze byly vidět tmavé body.

„Reverende,“ nahlas řekl Donovan.

„Ano?“

„Pospěšte si! Musíme odtud pryč.“ Supi byli dobří hlídači. Dokud klidně kroužili, nikdo nebyl poblíž. Když však zneklidněli a stoupali výš, v užších spirálách, bylo jisté, že nedaleko jsou lidé, kterých si v horách člověk většinou všimne, teprve až už je pozdě. Ale dosud tam Condroovi lidé nebyli.

„Slečna Loraineová pojede a my půjdeme pěšky,“ vysvětloval ranger, když Cody přišel k nim.

„Ale samozřejmě,“ prohodil O’Brian a ironicky se uklonil.

„Teď půjdeme!“ Donovan hovořil energicky. „Já půjdu první, pak reverend, potom slečna Loraineová, potom Miller – a jako poslední půjdete vy, O’Briane.“

„Nechť je po vašem,“ řekl O’Brian a zašklebil se.

„Já povedu koně,“ nabídl se reverend.

Donovan kývl, stáhl si klobouk hlouběji do čela, vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a podržel ji v pravé ruce.

Vyšel, aniž se ohlížel, zda jdou ostatní za ním. Ale brzy se ozvaly kroky a klapot Blizzardových kopyt.

Osud do jeho rukou vložil životy čtyř lidí, které se teď musel snažit vyvést ze Sacramento Mountains.

Lehké to nebylo. Všechno, co od této chvíle udělá, bude mít dopad i na ostatní. Čtyři lidé, mezi nimi i žena, by teď pykali za každou jeho chybu. Už nebyl sám.

Čas od času vzhlédl k nebi. Supi se ještě stále klidně vznášeli.

Pak je uviděl stoupat. Byli již téměř hodinu v horách, když supi, kteří byli vidět jen jako body, vystoupali do výše a zmizeli.

Někdo byl poblíž.

Donovan pohlédl na slunce. Navečer měl začít foukat vítr, který by zavál jejich stopy, jenže to mělo ještě trvat dlouho. Po jejich stopách se vydali bandité v bavlněných košilích a s chladnýma očima.

+ + + + +

Náhle se před nimi objevilo pueblo. Stará osada byla postavena pod mohutnou převislou skalní stěnou a nevykazovala známky chátrání. Zdi měly takřka stejnou červenou barvu jako skály, pod jejichž ochranou byly budovy postaveny. Pueblo nemělo žádná okna, jen vchody. Tetelil se tam vzduch, rostly tam ocotilly a kaktusy.

„To je pueblo,“ řekl Chad Donovan a kývl hlavní pušky na skalní město. „Tady budeme v noci v bezpečí.“

„Kéž by,“ poznamenal Cody a utřel si pot z čela. „Ale slunce je ještě vysoko. Je možné, že nás pronásledují.“

„To považuji za jisté.“ Donovan přikývl a rychle se tam rozhlédl. „Ale pueblo je bezpečné. Kromě toho skýtá ochranu před přepadením. Zítra se můžeme vrátit na cestu do Lampasas.“

„Pokud ještě budeme všichni naživu,“ poznamenal O’Brian.. „Viděl jste supy, rangere? Už hodinu nás pronásledují a dá se očekávat, že jsou rychlejší než my. My máme jen jednoho koně.“

Donovan na něj chvíli zkoumavě hleděl. Nevěděl, co si má o O’Brianovi myslet. Věděl, co jsou hráči zač, ale bylo mezi nimi tolik různých typů lidí jako mezi všemi ostatními. Donovan tedy nevěděl, nakolik mu může důvěřovat. Každopádně se musel mít na pozoru.

„Půjdeme tam,“ řekl jen.

Před pueblem pomohl slečně Loraineové ze sedla.

„My zůstaneme tady?“ nevěřícně se zeptala a rozhlížela se po osadě.

„Jenom na noc. Je to pořád lepší, než kdybyste musela spát pod širým nebem.

Opatrně vešel do puebla s winchestrovkou v ruce.

Ve starých ruinách člověk musel jednat opatrně. Mohl tam narazit například na hady. Střílet bylo nebezpečné, ozvěna se mohla nést míle daleko.

V místnosti, kam přišel, však žádní hadi nebyli. Nic neleželo na zemi pokryté jemným navátým pískem, pouze keramické hrnce, které používali Lipani, než odtud byli vyhnáni.

Za Donovanem dovnitř přišel Miller, sundal si klobouk a pokrčil rameny. Ve stínu bylo chladno.

„Doufám, že se to tu nezhroutí, když tu budeme.“

„Toto pueblo stojí už několik set let,“ poznamenal Donovan a udeřil pažbou pušky do zdi „A ještě několik set let stát bude.“

Potom za nimi přišla slečna Loraineová. „Jestli se chcete trochu osvěžit, musíte vylézt tam tím otvorem a jít na druhý konec puebla. Tam je provizorní studna. Voda v ní je dobrá.“

Poděkovala mu pohledem, přitáhla si šálu a zvedla sukni, když lezla otvorem ve stěně.

Čtyři muži na sebe chvíli mlčky hleděli. Nikdo z nich nepromluvil, ale Donovan jim viděl na očích, že všichni myslí na totéž: zda jsou před pronásledovateli skutečně v bezpečí.

Pak Donovan řekl: „Reverende, chci vás poprosit, abyste šel ven a hlídal, dokud vás někdo z nás nevystřídá.“

„Dobrá,“ řekl Cody. Když mu však Donovan podal pušku, zvedl ruce a s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Děkuji, ale to není nutné,“ odmítl klidným hlasem. „Jenom si tu pušku nechte, rangere.“

„Bude střílet biblí, jestli ho přepadnou.“ O’Brian se rozesmál.

Donovan se rychle otočil.

„I vy budete mít svůj úkol,“ řekl. „Prohledáte pueblo, O’Briane. Dávejte pozor na hady. Rádi se zdržují v takových starých obydlích. Když nějakého najdete, vezměte na něho kámen. Nestřílejte. Výstřel by byl v horách slyšet daleko. A hlavně:

nešlápněte žádnému hadovi na ocas, jinak vám nepomůže ani reverend, ani bible, ani váš cynismus.“

„Já už si dám pozor,“ zamumlal O’Brian.

„Pomozte mu, Millere,“ řekl Donovan. „Dobře prohledejte škvíry ve zdech. Není nic nepříjemnějšího než se ráno probudit s hadem pod košilí. Láká je lidské teplo.“ Miller mu neodpověděl a nevrle šel za O’Brianem ven. Cody zůstal stát ve dveřích a ještě jednou se otočil. Bezmocně se usmíval.

„Nemějte obavy,“ řekl Donovan, který stál vedle Bhzzarda a měl ruku položenou na hrušce sedla. „O’Brian vás nechá pokoji, reverende.“

Cody se usmál ještě víc. „To mi starosti nedělá,“ podotkl. „Ale nejednejte s ním příliš tvrdě, rangere. Je to člověk, který je v hloubi duše poraněný. Cynikové bývají takoví.“

„Možná máte pravdu,“ přisvědčil Chad Donovan. „Pokud by však lidé byli jako vy, panoval by mír. Jenže jsou i O’Brianové a Condroové, takže je lepší…“

„Že jsou i rangeři,“ poznamenal kněz. „V tom máte pravdu, pane Donovane.“ Zdálo se, že chce říct ještě něco, ale pak jen bezmocně pokrčil rameny. „Půjdu ven a pokusím se neusnout.“

Donovan hleděl za ním, jak kráčí ven.

„To máme zvláštní společnost, Blizzarde,“ řekl a sklonil se, aby vraníkovi uvolnil podbřišník. „Zatím se chovali dobře, ale co udělají, až se na nás vrhnou Condroovi lidé, kamaráde?“

Hřebec zafrkal a pokusil se měkkými pysky chňapnout svému jezdci po tváři.

Donovan mu sundal sedlo a hodil ho na zem. Pak koně poplácal po krku a pohladil ho po nozdrách. Kůň po něm chtěl znovu chňapnout.

„Jasně, kamaráde, všechno je v pořádku.“ Ranger se zasmál. „My už to nějak dokážeme a…“

Zatímco hovořil, poodešel od hřebce a sklonil se k sedlu, aby dal pušku do sedlového pouzdra. V té chvíli třeskl výstřel.

Ten letmý pohyb mu zachránil život. Kulka mířila na jeho spánek a proletěla tak těsně nad jeho krkem, že cítil závan. Zaryla se do zdi, Donovan se otočil a klekl, zatímco oběma rukama tasil kolty a natáhl kohoutky.

Třesk výstřelu ho v uzavřené velké místnosti natolik ohlušil, že nedokázal zjistit, odkud se střílelo.

Automaticky se otočil ke vchodu. Zdálo se mu, že na zlomek vteřiny zahlédl stín. Přikrčen se rozběhl ke dveřím a s kolty v rukou vyskočil ven. Venku však nic neviděl. Prostranství před pueblem bylo liduprázdné.

Vrhl se zpět a přeběhl k druhému vchodu, který vedl do hloubi skalního města. Srazil se v něm s Millerem, který v ruce držel revolver a chtěl do místnosti.

Donovan namířil na jeho tučnou tvář. Viděl, jak se Millerovi rozšířily oči a jak otevřel ústa k výkřiku. Jeho tlustý spodní ret se začal chvět.

„Dejte sem kolt!“ přikázal mu Donovan, strčil své kolty za opasek kalhot a vytrhl Millerovi jeho krátkohlavňový Walsh-Marinecolt.

Levou rukou vyklopil jeho bubínek. V komorách bylo šest nových nábojů. Chad Donovan čichl k hlavni a ucítil střelný prach, to však muselo být ještě od přestřelky na cestě do Lampasas, protože zbraň byla studená.

Chad Donovan hodil kolt Millerovi a rozhlédl se. Nyní tam dorazili i ostatní. Vyděšeně na něj hleděli.

„Dejte mi svůj derringer,“ vyhrkl ranger a pohlédl na O’Briana.

Hráč se zachmuřil. „Proč?“ chladně se zeptal.

„Derringer, O’Briane!“ Chad Donovan mu namířil pětačtyřicítku na tvář.

„Chcete, abych si pro něj šel?“ tiše řekl.

O’Brian pokrčil rameny a vytáhl zpod saka pětiranný kolt.

„Tady,“ řekl a hodil mu postříbřenou zbraň.

Donovan ji chytil a palcem vyklopil bubínek.

„Co vlastně hledáte?“ zeptal se hráč, když mu Donovan tu malou, nebezpečnou zbraň vrátil.

„Slyšel jste přece výstřel? Někdo se pokusil mě zákeřně odpravit, O’Briane.“

Bezděky sledoval hráčův pohled, který se nejistě upřel na Codyho.

Náhle se všichni otočili k reverendovi.

„Proč na mě tak hledíte?“ zeptal se Cody. „Já jsem nestřílel. Ani nemám žádnou zbraň.“

Rozepnul si kabát a roztáhl ho, aby jim ukázal, že pod paží nenosí žádný kolt.

„A kde jste byl, když třeskl ten výstřel?“ zeptal se Chad Donovan. „Neviděl jsem vás venku.“

„To jste ani nemohl,“ odvětil Cody. „Ležel jsem ve stínu pod keřem.“ S rozpaky poznamenal: „Slunce tak pálilo.“

Donovan pohlédl na slečnu Loraineovou.

„Řekla jste sice, že nemáte žádnou zbraň, slečno, ale rád bych si byl jist. Můžete mi ukázat vaši kabelku?“

Nepohnula se, ale v její tváři se něco změnilo a začervenala se.

Když neodpověděla a ani mu nepodala kabelku, přišel k ní reverend a vytrhl jí ji z rukou.

Otevřel ji, podíval se do ní. Vzhlédl a pohlédl nejprve na mladou ženu a pak na Chada Donovana. Pak sáhl do kabelky a vytáhl kolt se značně zkrácenou rukojetí. Byl to malorážní revolver, model 38 s pažbou ze slonoviny a spouští, která se dala sklopit.

Donovan vzal reverendovi zbraň z ruky a otevřel bubínek. Lesklo se v něm šest mosazných nábojů, žádný z nich však neměl vroubek, který vznikne, když na dno náboje udeří úderník kohoutku. Hlaveň byla cítit olejem. Nebyla tam ani stopa po střelném prachu. Pokud z ní někdy někdo střílel, pak to muselo být před několika týdny.

„Je mi to líto, slečno Loraineová,“ řekl Chad Donovan. „Já – proč jste mi zatajila, že máte zbraň?“

Chvěla se jí víčka.

„Myslela jsem si, že bude lepší – pro mě lepší, když nikdo nebude vědět, že…“

„V pořádku, slečno Loraineová! Omlouvám se, že jsem vás podezříval.“

„Ale skutečností je, že na vás někdo střílel,“ poznamenal Cody. „Proč?“

„Kdybych to věděl, věděl bych i to, kdo to udělal,“ řekl Donovan, zatímco si dával kolt do pouzdra. „Musel to být někdo z vás. Ale ať už to byl kdokoli, jednal jako hlupák.“

O’Brian vytáhl z vnitřní kapsy svého saka tenký, černý mexický doutník a ukousl mu špičku. Vyplivl ji, vzal z kapsy sirku a řekl: „Myslíte na ty rudé bandity, kteří nás přepadli?“

„Přesně,“ odpověděl Texasan. „Vsadím se, že výstřel slyšeli. Můžeme teď dělat jen jedno: doufat, že dnes pueblo nenajdou. Pak bychom mohli po setmění zmizet v horách a oklikami se vrátit na dostavníkovou cestu.“

O’Brian škrtl sirkou o botu a zapálil si doutník. Vypadalo to, že se uklidnil. Chadu Donovanovi to neuniklo. O’Brian reagoval jako většina hráčů. Byli nervózní, dokud hra nezačala. Jakmile byly karty rozdány, bylo vše jinak. Neklid jim zmizel z očí a ve tváři měli chladný výraz se zastřenýma očima, kterým nic neušlo, ve kterých nebyl žádný cit ani lidské teplo.

„Jestli po mně někdo něco chce, tak to může vyřídit tváří v tvář,“ poznamenal Donovan a pohlédl na ně.

„To by asi bylo příliš.“ O’Brian se usmál a pohlédl na svůj doutník. „Kdo by si to s vámi mohl rozdat, Donovane? Vy rangeři jste s koltem všichni zatraceně rychlí, že? Nebo je možná mezi námi někdo, koho hledají a kdo má strach, že byste to mohl zjistit. Chci říct, že ať už na vás střílel kdokoli, příteli, tak jednal logicky a s rozvahou. Ale měl se postarat, aby trefil.“

„Jak můžete takto mluvit?“ skočil mu do řeči Cody. „Jak se můžete snažit logicky odůvodnit vraždu?“

„Náš dobrák reverend.“ O’Brian se usmál s doutníkem v ústech. „Představte si, že bych byl soudně hledaný zločinec a musel bych se obávat, že mě ten ranger pozná. Dejme tomu, že na mém zatykači by bylo napsáno: ŽIVÉHO ČI MRTVÉHO! Neměl bych snad důvod poslat našeho přítele na onen svět? Kdybych byl v takové situaci, pak přiznám, že bych neváhal ani vteřinu. Bližší košile nežli kabát.“

„Teď buďte tiše,“ prohodil Donovan. „Máme jiné starosti než váš cynismus. Nemůžu vám vzít vaše zbraně, protože nevím, jak rychle je budeme potřebovat. Ale varuju vás všechny. Nemiřte na mě ani nedopatřením. Musel bych si totiž myslet, že na mě chcete střílet, a musel bych se bránit.“

Miller, který dosud mlčky naslouchal, luskl prsty.

„Sakra, proč by se někdo z nás snažil vás odpravit?“ vyhrkl. „Nejsme snad všichni na jedné lodi? Když ztroskotá, zahyneme všichni.“

„Vy ne,“ podotkl O’Brian. „Vy ve vašem obleku vždycky plavete nahoře jako olej na vodě.“

Miller rychle přistoupil k hráči a chtěl ho uhodit. Cody ho však chytil za ruku.

„Právě jste správně řekl, že jsme všichni na jedné lodi, pane Millere…“

O’Brian se ironicky usmál. „Nechte ho,“ prohodil.

Cody se prudce otočil. „Je cynismus a cynismus, pane O’Briane. Jsou cynikové, kteří jsou vtipní. Ale k tomu je nutný rozum a duch. Když někdo tyto vlastnosti nemá, je lepší, když je zticha. Vypadá totiž jako špatná kopie.“

Chad Donovan viděl, jak O’Brian zbledl. Cody ho, jak se zdálo, zasáhl do citlivého místa. Jenže Donovan viděl ještě něco, co Codymu podle všeho uniklo. Těmi několika slovy si udělal nepřítele. Dalo se to vyčíst z O’Brianových očí.

Donovan vrhl pohled na slečnu Loraineovou, která couvla ke dveřím, a zavrtěl hlavou. Lehce se usmála.

„O’Briane,“ řekl Donovan. „Teď běžte ven a nasbírejte nějaké větve. Mám ještě několik zrnek kávy. Noci tu jsou chladné.“

O’Brian ještě jednou pohlédl na Codyho, načež mlčky odešel ven. Jeho kroky venku odezněly.

„Můžete se posadit na mé sedlo,“ řekl Donovan mladé ženě.

Vytáhl z deky malou konvici na kávu, dva hrnky a váček se zbytkem kávových zrn, vysypal je do jednoho hrnku a začal je rozbíjet rukojetí nože, který nosil v pravé botě.

Cody stál vedle něj a hleděl na něho. „Nedokážu si představit,“ poznamenal, „že by se někdo mohl pokusit vás sejmout, Donovane. Proč? My všichni víme, že jste nám zachránil život. Není možné, že kromě nás je v pueblu ještě někdo? Skalní město může mít vchody, které neznáme.“

„Nikoho jsem neviděl,“ podotkl Miller a přivoněl ke kávě. „Samozřejmě jsem ještě nebyl v nejvyšším patře, ale odtud by ten neznámý na rangera střílel těžko, že?“

„Cody, naberte ve studni vodu do konvice,“ požádal Donovan reverenda. Když odešel, přistoupil k Millerovi a polohlasně se ho zeptal: „Byl jste celou dobu s O’Brianem? Chci říct, celou dobu, co jste prohledával místnosti.“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Miller. „Ten chlápek je hráč a takové já nesnáším. Kdybych s ním musel být v jedné místnosti déle než pět minut, musel bych ho oddělat. Když třeskl výstřel, byl jsem sám. Kde byl zrovna on, nevím. Ale podle mě je schopný někomu střelit do zad. Ten je schopný všeho.“

Cody se vrátil s vodou. Donovan do ní nasypal rozbitá zrnka kávy, načež vytáhl z kapsy vesty váček s tabákem a začal si balit cigaretu.

Kdo by mohl mít zájem na jeho odstranění? Neznal jediného z těch čtyř. Dosud je nepotkal. Měl dobrou paměť na tváře, ale na nikoho z nich si nevzpomínal. Byli pro něj cizí a přesto se někdo z nich pokusil ho odpravit. Ta kulka ho musela minout jen těsně. Bude mít takové štěstí i příště?

Byli v přesile a jeden z nich jen čekal na to, až si přestane dávat pozor. Proč? Co mohlo být důvodem k tomu, aby se ho někdo pokusil zavraždit?

Miller přišel jako první. Byl to on? Donovan bezděky vzhlédl a pohlédl Millerovi do očí. Co by dal za to, kdyby mu uměl číst myšlenky!

„Jedete z Honda?“ zeptal se Miller. „Byl jste tam pracovně? Chci říct, jestli jste tam něco vyřizoval.“

„Ano.“

„Asi se vás nemusím ptát, jak jste to zvládl, co?“

„Ne.“

„Jednou jsem byl v Lampasas svědkem přestřelky mezi třemi bandity a dvěma rangery. V neděli ráno, když jsme vyšli z kostela na ulici. Jeden ranger a dva bandité zemřeli hned, třetí bandita dodýchal u doktora. Zvláštní…“

„Co?“

„Že někdo přijme hvězdu a pak riskuje krk za pár set dolarů měsíčně.“

„Někdo to musí dělat,“ řekl Cody unaveným hlasem. „Každý, kdo sejde z cesty pravé, toho jednou lituje. Kdo čím zachází, tím také schází.“

„Ano, vím, že to někdo musí dělat,“ přitakal Miller. „Ale co k tomu lidi přiměje? Musejí pořád počítat s tím, že je někdo sejme.“

„Podívejte se, kde je O’Brian se dřevem a pomozte mu, jestli ještě není hotov,“ skočil mu Chad Donovan do řeči. „Jestli si chceme udělat kávu, musíme si pospíšit. Po setmění by nás prozradila zář ohně.“

„Omlouvám se, jestli vám bylo nepříjemné, že jsme o tom mluvili,“ řekl Cody.

Miller, který už byl ve dveřích, se náhle zastavil.

„Donovane!“

„Ano?“

„Tam běží…“ Miller nebyl schopen tu větu dokončit. Byl odstrčen stranou a ve dveřích se objevil O’Brian. Hráč hodil na zem náruč suchých větví. Byl červený a ztěžka oddechoval, jako by musel rychle běžet. Rukávem si utřel zpocenou tvář.

„Venku jedou dva jezdci, Donovane. Myslím, že to jsou Mexičané.“

„Jenom dva?“

„Ano.“

Ranger vstal a nabil pušku.

„Ukažte mi je! „řekl hráči.

Rozběhl se za ním ke skalám, kde si O’Brian klekl.

Donovan se vedle něho vrhl na zem a vyhlédl zpoza skály.

Ti dva jezdci byli už jen dvě stě yardů daleko. Jeli k pueblu.

Opravdu to byli Mexičané. Jeli na chundelatých zvířatech a měli na sobě bavlněné košile a široká sombrera. V rukou drželi pušky.

Donovan si opřel hlaveň pušky o skálu a namířil. Nechtěl střílet, dokud to nebude nutné, i když je na tu vzdálenost mohl trefit. Nebylo pochyb o tom, že to jsou Condroovi bandité.

Ranger dal O’Brianovi znamení, aby si lehl vedle něho na zem. Pak namířil na prvního z jezdců. Chtěl počkat, až přijedou tak blízko, aby ho viděli. Zřetelně viděl zkřížené nábojové opasky na hrudi jezdce, na něhož mířil.

Po nějaké době jezdci zastavili. Jeden z nich se zapřel ve třmenech a rozhlédl se.

Z toho místa ještě nemohli pueblo vidět, ale kdyby jeli jen o dvacet yardů dál, museli by ho spatřit. To by znamenalo jejich konec.

Chad Donovan viděl pohublé tváře pod širokými okraji klobouků. Oba měli dlouhé kníry. Ruce měli položené na puškách, na zbrusu nových spencerovkách. Na opascích jim místo koltů visely v kožených pouzdrech mačety.

Chadu Donovanovi se zatajil dech. Ukazováček měl volně přiložený ke spoušti. Slunce pálilo a i teď, kdy se schylovalo k večeru, byl vzduch mezi skalami rozpálený. Vznášela se tam hejna much.

„Vamonos!“ řekl náhle jeden z jezdců.

Pobídl koně ostruhami a vydal se přímo k hlavni pušky, která na něj mířila.

+ + + + +

Chad Donovan cítil napětí.

Jezdec byl tak blízko, že mohl rozeznat bělma jeho očí. Pomalu mačkal spoušť.

„Juanito, počkej!“

Jezdec zastavil svého koně a otočil se v sedle.

„Co je?“

Druhý Mexičan zvedl ruku s puškou a ukázal na sever.

„Myslím, že jsem tam něco viděl,“ poznamenal.

Chad Donovan hleděl za jezdci, když zmizeli mezi skalami. Dusot jejich kopyt náhle ustal a rozhostilo se ticho.

O’Brian se opřel o loket a pohlédl na rangera. Velmi se potil, a to nejen kvůli vedru. V pravé ruce držel derringer. Náhle se posadil a zády se opřel o rozpálenou skálu.

„Ani nevěděli, jak těsně se vyhnuli smrti,“ řekl. „Kdyby ten chlápek jel ještě dva yardy dál, srazil bych ho kulkou ze sedla.“

Donovan se převalil na bok a strnul, když uviděl, že na něj míří derringer.

O’Brian se na něho zašklebil, když viděl, jak Donovan strnul. Potěžkal derringer v ruce, uvolnil kohoutek a strčil revolver do kapsy vesty pod sakem.

„Bylo by tak jednoduché vás odpravit,“ řekl, aniž se přestal usmívat. „Mluvte upřímně, Donovane, že jste mě podezíral, že jsem to na vás střílel já?“

Donovan vstal a zamyšleně na něho pohlédl. Winchestrovku volně držel v ruce.

„Proč ne?“ prohodil. „Někdo z vás to být musel, příteli.“

„Já nejsem vaším přítelem ani náhodou,“ řekl O’Brian. „Ale nestřílel jsem na vás, Donovane. Ano, už jsem několik lidí zastřelil, to je pravda. Ale jen tehdy, když mi nedali na vybranou – a pokaždé zepředu. Já nestřílím ze zálohy.“ Vstal a oprášil se.

Usmál se a poznamenal: „Vím, že mi nevěříte, Donovane. To je mi jasné. Jenom jsem chtěl vidět, jak se budete tvářit. Ale kdybych si to s vámi někdy musel rozdat, udělal bych to zepředu.“

„Možná ještě dnes v noci budete muset střílet, O’Briane. Šetřte náboji.“

Donovan ho tam nechal a pomalu kráčel k pueblu. Slunce se sklánělo k obzoru, do setmění již nechybělo moc času.

Tři lidé ve velké, chladné místnosti na něho tázavě pohlédli, když tam přišel a opřel pušku o zeď.

„Co to bylo?“ zeptal se Miller.

Chad Donovan si klekl k větvím a navršil z nich hranici po indiánském způsobu.

„Nic,“ řekl a škrtl zápalkou. „Potulují se tu dva z Condroových desperados. Asi ztratili na kamenité půdě stopy.“

Vzplál malý plamínek a suché větve chytily. Donovan přisunul konvici s kávou k plamenům a sklonil se, aby oheň rozfoukal.

„Kdybychom věděli, proč přepadli zrovna nás,“ poznamenal reverend.

„Kvůli vám určitě ne,“ jízlivě podotkl od vchodu O’Brian.

Hráč se opíral o zeď a měl palce zaháknuté v sametové vestě.

„Uvažoval jsem o tom,“ dodal, když nikdo neodpověděl. „Ti bandité přece dostavník nepřepadli jen tak pro zábavu. Museli vědět, že tím rozpoutají štvanici, že se za nimi vydají rangeři z celého Texasu. Proč tolik riskovali?“

„Musejí vědět něco, co většina z nás neví,“ řekl Chad Donovan.

„To souhlasím.“ O’Brian se usmál. „Ti nedávají své životy všanc zbytečně.“ Pohlédl na slečnu Loraineovou. „Odkud vlastně jste, slečno Loraineová?“ zeptal se. „Je to zvláštní: o těchto mužích toho vím celkem hodně na to, že je znám jen několik hodin. Ale o vás nevím vůbec nic. Hledají ti Mexičané vás?“

Vzhlédla k O’Brianovi, pak se obrátila k Chadu Donovanovi a zavrtěla hlavou.

„Nemám u sebe ani padesát dolarů,“ tiše řekla. „Přece nevěříte, že…“

„Náš přítel O’Brian jen tak žvaní,“ prohlásil Donovan. „Ne, nevěřím, že kočár přepadli kvůli vám. Celé je to příliš nepřehledné na to, aby se z toho dalo něco vydedukovat. Jisté je jen jedno, slečno Loraineová: Nevypadáte, jako byste byla nějak moc bohatá. A pokud by nás přepadli kvůli penězům, pak by muselo jít o sumu, kterou, jak se domnívám, u sebe nemáte.“

„Děkuji,“ řekla. „Děkuji vám, že mi věříte aspoň vy. Všichni ostatní na mě hledí, jako by mi nevěřili. Jedu do San Antonia k příbuzným, u kterých budu žít. Nemám žádný velký majetek.“

„Možná má u sebe peníze Miller.“ Hráč zamžoural. „Obchodníci s dobytkem s sebou většinou nosí spoustu peněz, že? Co na to říkáte, Millere? Možná jste prodal stádo a vezete s sebou tisíce dolarů.“

Miller na něho pohlédl přivřenýma očima a na chvíli se napjal, jako by na hráče chtěl skočit. Pak se pohrdavě rozesmál a opět se uvolnil. Kopl do cestovní tašky, která ležela na zemi kousek stranou.

„Můžete mi přece prohledat tašku, Donovane,“ poznamenal. „Jestli v ní najdete víc než pět set dolarů, můžete si je nechat.“

Prudce se obrátil, když tam přišel O’Brian, a bleskově si sáhl pod sako, kde měl krátkohlavňový kolt.

Když k tašce přistoupil 0? Brien, Miller chraplavě řekl: „Vy ne, O’Briane. „Jestli se dotknete mé tašky, oddělám vás. Nesahejte těma svýma špinavýma rukama na mé věci, rozumíte?“

„Řekl jste to dost nahlas,“ opáčilhráč a nenávistně na něho pohlédl. „Možná u sebe opravdu žádné peníze nemáte. Možná jste je nechal v dostavníku, abychom je nemohli najít.“

„Tak dost!“ rozhodl Chad Donovan. „Jen šílenec by nechával peníze v dostavníku. Musel by počítat s tím, že ho bandité prohledají a že ty peníze najdou.“

„Právě,“ řekl Cody. „V podstatě je jedno, proč nás bandité pronásledují. Hlavní je, abychom se dostali z hor do bezpečí. Máme s sebou ženu, pánové. Chovejme se k ní jako gentlemani.“

O’Brian se zachmuřen rozhlédl okolo.

„Chápu,“ přidušeně řekl, sundal si klobouk a hodil ho na zem. „Ale zajímá mě, proč vlastně riskujeme krky. Když jsme vystavení stejnému nebezpečí, tak máme všichni právo vědět proč.“ Vyzývavě a samolibě zároveň se rozhlédl. „Takže, kdo ví, proč nás přepadli? Ať mluví, sakra, ať víme, o co jde!“

Hleděl na ně, na jednoho po druhém. Reverend Cody zavrtěl hlavou, pokrčil rameny a pohlédl jinam. Slečna Loraineová jeho pohled vydržela.

Pouze Miller odvětil: „Jděte k čertu. Nemám nic, co by vás mohlo zajímat, a kdybych měl, tak vy byste byl ten poslední, komu bych to řekl.“

„Vy mi nevěříte?“ zeptal se O’Brian a přistoupil k němu. „ Vám?“ prohodil Miller. „To určitě!“ Odplivl si, aby to tím zdůraznil.

„Ty proklatý…“ Hráč zrudl. Rozhněvaně přistoupil k Millerovi a chytil ho oběma rukama za klopy saka.

Chad Donovan tam přišel v pravý čas, aby obchodníkovi s dobytkem strhl ruku, v níž se objevil kolt. Donovan ji chytil levou rukou a pravou strčil do Ó‘Briana tak prudce, že hráč odvrávoral až ke dveřím.

„Vy zatracení blázni!“ zvolal. „Nestačí, že na nás venku čeká několik krvelačných desperátů? Musíte si ještě vjet do vlasů sami?“

O’Brian si hřbetem ruky utřel ústa.

„Však vy ještě uvidíte,“ řekl. „Jak máme vědět, jak se máme bránit, když ani nevíme, o co jim jde?“

„Raději běžte ven a hlídejte místo Codyho,“ přikázal mu ranger.

„Jste všichni tupci,“ poznamenal hráč. „Jestli budete v této hře pokračovat, neodjede z těchto zatracených hor nikdo z nás.“

+ + + + +

Když ranger vyšel z puebla, aby vystřídal O’Briana, byly Sacramento Mountains zahaleny temnotou. Na západě, kde slunce zašlo za hřebeny hor, byla obloha růžová. O’Brian se opíral o skálu, kouřil doutník a hleděl na Donovana, který šel pomalu k němu.

„Jak vidím, jste ještě naživu, Donovane,“ řekl a vydechl obláček kouře. „Ještě pořád mě považujete za idiota?“

„Jste hráč,“ odpověděl Donovan. „Pozoroval jsem vás, O’Briane. Vy neztrácíte nervy. Čím je situace nebezpečnější, tím jste klidnější.“

O’Brian tiše naslouchal. „I já jsem vás pozoroval,“ poznamenal. „Jste jediný ze všech tady, kdo mi dává šanci, že se z těchto hor dostaneme živí. Měli bychom si krýt záda, Donovane. Je možné, že by z toho mohla být výhodná spolupráce. Co říkáte?“

„Rozmyslím si to,“ řekl Donovan.

Hráč se usmál a přikývl. „Byli bychom dobří partneři. Nedůvěřujeme si a to je pro dobré partnerství to nejdůležitější. U spojenců je to vždycky tak, že si v zásadě nedůvěřují. To je spojuje.“

Donovan hleděl za ním, když šel pryč. V jeho kroku, v jeho držení těla bylo něco, co ho nabádalo k opatrnosti. Ten muž byl nebezpečný. Nepovažoval ani za nutné lhát, což byl důkaz o jeho nebezpečnosti. Nebyl to pistolník ani žádný divoký střelec, jakých se po západní části Texasu od Big Bend až po Panhandle toulaly tucty. Byl to muž, který znal lidi – a ještě víc, muž, který znal sám sebe i své slabiny. Mohl to být zákeřný vrah? Bezpochyby ano, pokud by mu to přineslo nějakou výhodu.

Chad Donovan byl zabrán do svých myšlenek. Co Condroa hledal? Pokud se odvážil přepadení na dostavníkové cestě do Lampasas, muselo se to vyplatit. Samozřejmě že měl ve všech městech na Rio Grande své špicly, kteří mu okamžitě hlásili možnou kořist. Co mu však hlásili teď? Nebo to byl všechno jen omyl, chyba, shoda náhod? Zastavil Condroa špatný dostavník?

Tu Donovan uslyšel prasknutí větve. Napůl podvědomě se otočil, odjistil karabinu a zvedl její hlaveň.

Slečna Loraineová strnula a vyděšeně zírala do ústí hlavně.

„Á, to jste vy,“ řekl Donovan a opět uvolnil kohoutek. „Proč jste nezůstala v pueblu?“

„Omlouvám se,“ řekla. „Ale moji spolucestující se chovají tak zvláštně.“

„O’Brian?“

„Všichni, kromě reverenda Codyho. Je na rozpacích, když mluví o jistých věcech…“

„Raději byste měla jít dovnitř,“ řekl. „Bude bouřka. Podívejte na ta mračna. Dnes v noci bude pršet.“

„V to doufám,“ poznamenala. „To vedro je hrozné, že?“

„Vybrala jste si pro svou cestu špatnou dobu. Musíte právě teď do San Antonia?“

„Ano.“

„Ženy by se tomuto kraji měly vyhýbat obloukem.“

„To už mi říkali. Mimochodem, jmenuji se Eve Loraineová. Opravdu jste ten, komu přezdívají Lobo, Vlk?“

„Ano.“

Zůstala ve stínu skály a opírala se o ni. Její půvabná tvář a kudrnaté vlasy byly zality posledními paprsky slunce.

„Jednou jsem četla článek v novinách – v El Paso Observer – ve kterém se o vás psalo.“ Odhrnula si vlasy z čela a dala ruce do klína. „Tenkrát jste zastřelili jednoho mladého muže v Lampasas. Bylo to tak, že? Nebo se mýlím? Stálo tam, že to ještě bylo dítě, hoch, kterému bylo dvacet a který zahynul při přestřelce s jedním texaským rangerem. To jste přece byl vy, že?“

Na chvíli uhnul jejímu pohledu, jako by si musel vybavit vzpomínky. „Ano, před rokem v Lampasas, slečno Loraineová. Ano, to jsem byl já.“

„Zajímavé,“ řekla. „Tehdy jsem se ptala, jak se asi cítí člověk, který zastřelí někoho druhého.“

„Co vám na to mám odpovědět?“ zeptal se. „Člověk se pak cítí špatně. Pokaždé. Ale my nikdy nestřílíme jako první. Máme stejný strach jako druzí. Ten mladík v Lampasas se zúčastnil bankovní loupeže. Byl to poslední člen Cartwrightovy bandy. Utekl před námi do školy a chtěl si vynutit útěk tak, že použil jedno dítě jako rukojmí. Neměl jsem na vybranou. Stál jsem nekrytý, když s tou sedmiletou holčičkou vyšel ze dveří. Vystřelil jako první. V té chvíli se dítě pohnulo. Kdyby se nepohnulo, zastřelil by mě. Musel jsem střílet. Když pak ležel na ulici, vypadal sám jako dítě. Vzal jsem ho a odnesl k lékaři. Ale už se nedalo nic dělat. Bylo mu dvacet. Jmenoval se Tom Jefferson Bailey…“

„Proč to děláte?“

„Co?“ Tázavě na ni pohlédl.

„Proč pronásledujete a zabíjíte lidi?“

„Někdo to musí dělat, slečno Loraineová. Zločin je jako nahnilé místo na jablku. Když se včas nevyřízne, shnije celé jablko.“

„Ale jak se můžete pasovat na soudce nad lidmi, o kterých nic nevíte?“

Donovan cítil hořký tón jejího hlasu.

„My nejsme soudci,“ odvětil tvrdým hlasem. „My nevynášíme rozsudky. Jsme lidé jako ostatní. Jen se musíme starat o to, aby se tato divoká země uklidnila.“

„A proto musíte zabíjet?“ řekla.

„Proč mi vlastně kladete tyto otázky?“ Pohlédl jí do očí.

Ve tváři měla bezmocný výraz, který však hned zmizel, když odpověděla: „Možná proto, že jsem si to všechno představovala jinak. Když jsem četla ty noviny, představovala jsem si to jinak. Myslím, že nejhroznější na lidech, kteří zabili, je to, že se nijak neodlišují od druhých. Nenosí na čele žádné Kainovo znamení. Možná mě právě to tak děsí. Prosím, omluvte mou zvědavost.“

„Bylo toho dnes na vás příliš,“ poznamenal. „Možná by bylo lepší, kdybyste si šla lehnout.“

„Když myslíte. Domníváte se, že přijdou těžkosti?“

„Když bude v noci pršet, tak ne,“ odpověděl Donovan, zatímco hleděl na vrchol El Capitanu. „Za hodinu nad námi vypukne bouřka a zničí všechny stopy. Nedělejte si starosti. Přivezeme vás do San Antonia v pořádku, slečno Loraineová.“

Přikývla. „Raději jsem měla zůstat v El Pasu. Dnes v poledne, když jsem v kočáru ležela na podlaze a když se střílelo, jsem málem ztratila hlavu a vyběhla ven. Nevím, co by se stalo, kdybyste nepřijel. Možná bych zešílela.“

„Běžte si lehnout,“ poznamenal. „Můžete si vzít obě deky, které jsou přivázané k mému sedlu. Jestli bude pršet, bude noc chladná. Běžte dovnitř. Musíme vyrazit brzo ráno, abychom včas dorazili na dostavníkovou cestu.“

„Ano,“ řekla – a náhle byla v jeho objetí. Chvíli byla tiše, potom se mu vytrhla a ustoupila. Nyní se pohybovala jinak a v jejích očích bylo něco, co tam předtím nebylo. Pár okamžiků se jí třásly rty, ale hned se opět obrátila k němu zády.

Donovan viděl, jak jde k pueblu. Vítr jí tiskl širokou hedvábnou sukni k jejím dlouhým, štíhlým nohám.

V následujícím okamžiku zmizela ve vchodu.

Chad Donovan si hřbetem ruky utřel rty. V dáli hřmělo. Opřel se o skalní stěnu a pomalu si balili cigaretu. Co se vlastně stalo?

Nemohl však o tom přemýšlet, protože do hřmění se náhle ozval jiný, zřetelnější zvuk, klapání okovaných kopyt na kamení.

Několik vteřin tam nehybně stál, pak se přikrčil a odjistil pušku. Někde nedaleko musel být jezdec.

A potom se mezi skalami objevil.

V krátkých záblescích Donovan hned viděl, že je to Mexičan. Sombrero s širokými okraji a těžké pončo se nedaly přehlédnout. Pušku měl položenou na hřbetě koně. Chad Donovan zřetelně viděl, jak se postavil ve třmenech a pohlédl k pueblu.

Pomalu jel blíž a potom zastavil ani ne pět yardů od skály, za kterou ležel Donovan.

V té chvíli se v jednom ze vchodů puebla objevila Millerova mohutná postava a zase zmizela. Bandita teď pušku držel v rukou. Vypadalo to, že se nemůže rozhodnout, jestli má jet dál, nebo se obrátit a jet pro pomoc.

Donovan věděl, že mu nesmí dát šanci. Miller by všechno pokazil. Zatím však ještě nechtěl střílet. Kdyby se mu podařilo toho Mexičana chytit živého, mohl by se dozvědět, proč je Condroa přepadl. Jezdec kromě pušky neměl jinou zbraň, ale mohla být skryta pod pončem.

Donovan ještě chvíli čekal, až se jezdec pohnul a otočil koně. Rozhodl se. Chtěl jet pro ostatní.

Donovan způsobil jen tichý šramot, když vyskočil zpoza skály, ale desperát to přesto slyšel. Trhl sebou v sedle a zvedl spencerovku. To však již Donovan skočil na něj a pažbou winchestrovky ho srazil ze sedla.

Kůň zařehtal, vzepjal se a odběhl mezi skály, zatímco Mexičan se mrštně převalil. Narazil však do balvanu a zůstal tam ležet. Donovan odstrčil spencerovku a s winchestrovkou u boku kráčel k banditovi. Ten se však už nehýbal. Chad Donovan ho nohou otočil. Vtom ho Mexičan chytil za nohu a přetočil ji. Donovan ztratil rovnováhu a skácel se na zem. V následujícím okamžiku stál Mexičan nad ním. Ve zvednuté pravé ruce držel mačetu.

Ranger trhl rukama k opasku, ale potom se zarazil. Výstřel by je jen prozradil. Tam, kde je jeden bandita, nebudou daleko další. Kromě toho by se ho nemohl na nic zeptat, pokud by byl mrtvý.

Opatrně se otočil v písku. Mexičan kráčel okolo něho.

Pak se mačeta zaleskla, Chad Donovan se převalil a těsně vedle něj se do země zarylo dlouhé ostří.

Donovan bleskově vykopl a trefil banditu do brady. Muž zasténal a zapotácel se. Donovan okamžitě vstal.

Uhnul další ráně a znovu Mexičana kopl.

Mačeta zasvištěla vzduchem, když bandita znovu zaútočil. Rychle sekal ze všech stran, zleva, zprava, zleva…

Chad Donovan cítil, jak mu mačeta roztrhla rukáv košile od ramene až po loket.

O krok ustoupil, Mexičan se rozmáchl a vrhl se k němu.

V té chvíli třeskl první výstřel.

+ + + + +

Desperado pustil mačetu a s výkřikem se chytil za krk. Když se ozval druhý výstřel, Donovan se už otočil. Ve vchodu puebla viděl O’Briana, Millera a za nimi Codyho.

O’Brian tam stál s lehce rozkročenýma nohama a měl pozvednutou pravou ruku. Potřetí vystřelil z derringeru.

Donovan ještě otevřel ústa, aby ho zarazil, ale už bylo pozdě. Po výstřelu se Mexičan zapotácel, klesl na kolena a několik vteřin tak zůstal, než se svalil na zem.

Donovan se k němu sklonil a převalil ho na záda. Už mu však nemohl pomoct. Opět se narovnal a pohlédl na O’Briana, který pomalu kráčel k němu. Vyklopil bubínek derringeru a nahradil vystřílené nábojnice novými náboji. Se zbraní v ruce se sklonil k Mexičanovi, pohlédl mu do tváře a pokrčil rameny, než se znovu obrátil.

„Proč jste ho zabil?“ pohlédl na něho Donovan přivřenýma očima. „No, moc přátelsky to nezní,“ odpověděl O’Brian. „Myslím, že byste mi měl být vděčný, že jsem zabránil tomu, aby vás ten bandita rozsekal.“ Schoval derringer, přikrčil se a zvedl mačetu. Její ostrost vyzkoušel palcem. „Ještě jedna rána a sejmul by vás. Máte přece kolt. Proč jste nestřílel?“

„Vy to nevíte?“ prohodil ranger. „Chtěl jsem se od něho dozvědět, proč nás Sec Condroa pronásleduje. Kdybyste ho nezastřelil, mohl nám ještě něco říct. Znemožnil jste to.“

„Ano, to je mi líto,“ poznamenal hráč. „Ale to jsem nemohl vědět.“

„Kdo ví,“ řekl kdosi a když Donovan vzhlédl, všiml si, že tam přišel Miller a že je musel slyšet. „Kdo ví,“ řekl ještě jednou. „Možná to náš přítel O’Brian udělal schválně, že? Možná ví, proč nás Mexičané pronásledují, a nechtěl, abychom se to dozvěděli…“

Hráč dal pomalu ruku pod sako, zatímco se obracel k obchodníkovi s dobytkem.

„Vy chcete zemřít?“ řekl a Chad Donovan věděl, že to není prázdná výhrůžka. Myslel to naprosto vážně.

I Miller to, jak se zdálo, poznal, neboť zbledl a přivřel oči. Podvědomě si sáhl pod sako. Několik vteřin na sebe mlčky hleděli, potom Miller cosi zabrblal a sklonil ruku.

„Nemám rád výhrůžky,“ řekl. „Dobře si to zapamatujte, O’Briane. Viděl jsem zemřít pod stolem s kulkou v těle příliš mnoho hráčů, jako jste vy. Proč bych na vás měl střílet, když můžu počkat, až to někdo udělá za mě? Nerad si špiním ruce, příteli, a s vámi si je už teprve nemíním zašpinit.“

O’Brian vůbec poprvé nad sebou ztratil kontrolu. Už nebyl tak klidný.

„Ještě nejsme u cíle,“ řekl a snažil se, aby jeho hlas zněl pevně. „Do té doby se toho může stát hodně.“

Donovan ho nechal odejít k pueblu a nezastavil ho. „Neprovokujte ho,“ prohodil k Millerovi. „Lidé jako on umějí být nebezpeční.“

Miller se pohrdavě usmál.

„Vy myslíte, že se ho bojím?“ zeptal se. „Já takové znám. Nelíbí se mi jeho tvář.“

Reverend Cody si klekl vedle zastřeleného bandity a udělal mu znamení kříže na čele, na ústech a na hrudi. Pak vzhlédl a řekl: „Pomozte mi ho pohřbít. Nemůžeme ho tu nechat. Byl to přece člověk a křesťan. Vidíte, brzy začne pršet.“

„Pomůžu vám,“ nabídl se Miller. „Ten ničema si to sice nezaslouží, ale…“

Sklonil se, chytil banditu za nohy a odvlekl ho mezi skály.

Donovan tam chvíli sám stál a hleděl na oba muže. Potom vzal svou winchestrovku, sfoukl prach ze závěru a vydal se k pueblu. Vítr zvířil prach mezi skalami. Bouřka mohla přijít každou chvíli. Dalo se čekat, že promění říčky v dravé toky a pěšiny a cesty se v Sacramento Mountains pokryjí vrstvou bláta.

Eve Loraineová seděla v jednom rohu velké místnosti. Byla zachumlaná v Donovanově přikrývce a vypadalo to, že spí, když ale Donovan vešel, otevřela oči. Jiskřilo se v nich.

Donovan položil pušku ke stěně, vzal druhou deku a šel ke vchodu. Tam ji pověsil na stěnu a zatížil ji kameny. Potom šel k ohni a přiložil náruč suchých větví. Hráč, který tam seděl, ho pozoroval.

„Co to má být?“ zeptal se.

„V noci bude zima.“

„Ale takový oheň nezahřeje ani krysy.“

„Na kávu to stačí.“

„A když nás prozradí jeho světlo?“

„Když visí přes vchod deka, takne.“

O’Brian vzal jednu suchou větev, držel ji v plamenech, dokud nechytila, a pak se pokusil zapálit si vyhaslý doutník.

„Nejraději bych vás všechny poslal k čertu,“ řekl. „Už mi jdete na nervy. Nikdy jsem si nemyslel, že se někdo může člověku tak zhnusit. Potřebujete obětního beránka a Curley 0’Brien je pro to ideální. Jenže se mýlíte. Neprovokujte mě!“

Donovan strčil konvici s kávou na oheň a prohlížel si roztrhnutý rukáv. Na kůži měl červený pruh.

„Jste blázen, O’Briane,“ řekl, aniž na hráče pohlédl. „Děláte jednu chybu za druhou. Přestaňte se litovat, člověče!“

„Vy jste zraněný?“ zeptala se z rohu Eve Loraineová.

„Ne, slečno.“

„Nechte se ošetřit,“ řekl hráč.

Tu přišel Miller. Sklonil se pod dekou a zase se narovnal.

„Zatižte přikrývku kameny,“ řekl mu Chad Donovan. „Kde je reverend?“

Miller přišel k ohni, posadil se a nastavil dlaně plamenům. Ve svitu plamenů měl hluboké stíny pod očima.

„Chtěl ještě zůstat venku, i když už začalo pršet,“ poznamenal. „Máte kávu? Dal bych si. V horách je vždycky rychle chladno.“

„Měl jste raději zůstat venku,“ poznamenal ranger. „Někdo musí dávat pozor na kazatele.“

„Hlavně, že se tomu tlusťochovi Millerovi nic nestalo,“ řekl O’Brian a zašklebil se.

Miller přehlédl, jak Donovan vrtěl hlavou.

„Povězte mu, ať drží tu svou nevymáchanou hubu, Donovane,“ řekl ostrým tónem. „Jinak mu ji zacpu.“

O’Brian se zasmál. „Vyhrožujete mi?“

Miller zvedl ruku s hrnkem a chrstl jeho obsah O’Brianovi do tváře.

„Ty zatracená kryso!“

Donovan to znal. Napětí, které se v těch mužích hromadilo, se teď ventilovalo. Než mohl zasáhnout, O’Brian se na Millera vrhl. S hekáním se váleli po zemi a pak vrazili do zdi. Drželi se navzájem a nemělo smysl chtít je odtrhnout.

Donovan zůstal sedět u ohně a pozoroval je, jak se rvou. Byli příliš podráždění na to, aby se kryli, a téměř každá jejich rána zasáhla.

O’Brian přijímal údery bez větších problémů, i když byl štíhlý, a sám zlostně zasazoval jednu ránu za druhou, jako by před sebou měl svého nejhoršího nepřítele.

Dvakrát vrazil Millerovi pravačkou do žeber a pak ho obchodník s dobytkem úderem do krku přimáčkl k zemi. Padl zády do ohně, s výkřikem se převalil, kopl Millera do holeně a oběma rukama ho chytil za krk, když se na něho mohutný muž vrhl.

Potom se hráč převalil a ocitl se nad Millerem. Chytil ho za košili a pokusil se mu tlačit hlavu k zemi. Miller se s hekáním bránil. Pokaždé, když trefil, nenávistně vykřikl. Ve tváři byl rudý. Náhle se jeho košile roztrhla od shora dolů. O’Brian při tom musel něco uvidět, protože na chvíli ztratil pozornost. Miller ho zespodu praštil do brady. Hráči málem odletěla hlava.

Svalil se z Millera a obchodník s dobytkem s hbitostí, kterou by u něj Donovan nikdy nepředpokládal, vyskočil na nohy, otočil se a rázem měl v ruce kolt.

Rychle oddechoval a ruka, v níž držel krátkohlavňovou zbraň, se lehce chvěla, jako by byl opilý. Jeho mohutná, chlupatá hruď se zvedala a klesala v divokém rytmu jeho dechu, zatímco se levou rukou pokoušel zapnout si košili.

Hlaveň koltu těkala mezi O’Brianem a Donovanem. Kohoutek byl natažený, zbraň byla připravená k výstřelu.

Donovan viděl v Millerových očích něco, co ho přinutilo se nějakou dobu nehýbat. Často viděl takové oči a věděl, že prozrazují odhodlání bránit se za každou cenu. Teď by jediný neopatrný pohyb mohl znamenat výstřel. Miller by se cítil napaden.

„Co je, Millere?“ zeptal se tichým, klidným hlasem.

„Dělejte, řekněte mu to!“ vyhrkl O’Brian.

Miller těkal pohledem. „Jestli se někdo z vás hne…“

Donovan si olízl rty. „Dejte dolů ten kolt, Millere.“

„Ne!“ Hlaveň koltu mířila střídavě na O’Briana a na Donovana.

V té chvíli se něco pohnulo ve vchoděu a vešel reverend. Strnul, když je tak viděl.

„Jen pojďte!“ vyzval ho O’Brian. „Právě jsme učinili velké odhalení.“

Cody zůstal stát u dveří. „Mám dát ruce nahoru?“ zeptal se klidným hlasem.

„Vám věřím, reverende,“ řekl obchodník s dobytkem. „Jste muž bible.“

O’Brian se pomalu vytáhl po zdi na nohy a ztěžka oddechuje se opřel o stěnu.

„Něco vám teď povím, přátelé,“ prohlásil. „Už vím, proč nás ti Mexičané pronásledují.“

Miller na něho hleděl přivřenýma očima. „Ještě slovo a vyřídím vás!“

Cody pomalu přistoupil k Millerovi a zavrtěl hlavou.

„Ať už jde o cokoli, Millere,“ řekl, „nedělejte nic. Schovejte tu zbraň! Nikdo vám neublíží.“ Pomalu stáhl Millerovu ruku s koltem.

„Co se to proboha děje?“ zeptal se Donovan a vstal. Věděl, že Miller už střílet nebude.

„Má pod košilí opasek s penězi,“ vyhrkl hráč.

Donovan na Millera tázavě pohlédl, přišel k němu a rozhrnul mu roztrhanou košili.

Byl to těžký hnědý opasek, široký dvě dlaně a s řadou kapes.

„Vidíte to?“ řekl hráč. „Ten chlápek to celou dobu věděl a nechal si to pro sebe.“

„Držte hubu“ vyhrkl Donovan. Otočil se k Millerovi a řekl: „Kolik u sebe máte?“

„Sto tisíc,“ tiše řekl Miller, jenž stál se skloněnou hlavou vedle Codyho.

„A kde jste ty peníze vzal?“

„Od muže jménem Joe Bannock, kterému jsem v El Pasu prodal stádo dobytka.“

Donovan udělal gesto, které mohlo znamenat ledacos. „Tak už to víme.“

Cody na něj takřka vyděšeně hleděl. „Vy myslíte, že bandité nás pronásledují kvůli tomu?“

„Zřejmě.“

„Ale…“

„Sec Condroa má špicly ve všech městech na Rio Grande. Musel se o tom nějak dozvědět.“

„Proč jste nám o tom nic neřekl?“ zeptal se Cody Millera.

„Měl pro to dobrý důvod,“ odvětil místo něho Donovan. „Sto tisíc dolarů je hromada peněz. Je to cena stáda o pěti tisíci kusech dobytka. Když někdo veze tolik peněz, raději o nich mlčí. Miller jednal zcela logicky. Bál se, že by se někdo mohl pokusit ho o ty peníze připravit. Nevěřil nám, je to opatrný člověk.“

Miller si chvějící se rukou vytáhl kapesník a osušil si jím obličej.

„Je to tak, jak říkáte: sto tisíc je i pro mě hodně peněz. Teď nebudu mít klid, dokud své peníze nepřivezu do banky v Lampasas.“

Jeho slova přehlušilo zahřmění. Začalo pršet. Liják hnaný větrem bičoval stěny puebla. Škvírami mezi zdmi a dekou byly vidět blesky.

O’Brian nejistě přešel k nim.

„Proč bychom měli riskovat život kvůli jeho penězům?“ zeptal se. „Jen ať si je vezmou, když nás nechají na pokoji.“

„Chcete se pokusit mi ty peníze vzít?“ zeptal se Miller. „Jen přes mou mrtvolu.“

„Ne, nikdo vám ty peníze nevezme,“ uklidňoval ho Donovan. „Každopádně teď víme, proč nás pronásledují. Condroa se těch peněz nevzdá. Pro tuto noc jsme v bezpečí, dokud prší, ale zítra musíme včas vyjet.“

„Nikdo z nás se z hor nevrátí, jestli se těch peněz nezbavíme,“ vyhrkl O’Brian. „Budou nás štvát jak zvěř. Nenamlouvejte si, že dovolí, abychom zastavili dostavmk do Lampasas.“

Cody zkoumavě pohlédl na Chada Donovana. „Co budeme dělat, rangere? Možná by skutečně bylo lepší, kdyby…“

„Ne!“

„Blázne!“ zvolal O’Brian.

„Sec Condroa nikdy nezanechává svědky,“ odpověděl Donovan. „Musí zabránit tomu, abychom odjeli z hor a mohli vyprávět, že nás pronásledoval. Chce ty peníze, ale s tím se nespokojí. Nebude mít klid, dokud nás všechny neoddělá. Může na nás poslat deset i dvacet lidí. Přenechat mu peníze by nebylo řešení. Buďto dorazíme do Lampasas s penězi, nebo tu navěky zůstaneme.“

Rozhostilo se ticho.

Pak se O’Brian náhle otočil a ukázal na Eve Loraineovou, která se nehybně opírala o stěnu.

„A vy?“ zeptal se. „Co bude s vámi? Co s vámi udělají bandité?“

Donovan na ni pohlédl. „Jestli chcete něco říct, slečno, pak to povězte teď.“

„Co na to můžu říct?“ poznamenala. „Není to jedno?“

„Jste žena. Budeme na vás brát ohled. Chcete, abychom ty peníze vydali?“

„Řekl jste, že jsme tak nebo tak ztraceni, jestli nás najdou ti Mexičané. Nebylo by hloupé jim nechat ty peníze a tak jim ukázat, kde jsme?“

„Děkuji, slečno,“ řekl Miller. „To vám nikdy nezapomenu. Děkuji vám!“

+ + + + +

Chad Donovan si vzal další hlídku. Jelikož kvůli bouřce nemohl ven, vylezl po kmenech s vydlabanými stupátky do nejvyššího patra a pak prošel tmavými, zatuchle páchnoucími místnostmi do rohu skalního města, odkud měl dobrý výhled. Přesto nebylo skoro nic vidět, pokud se zrovna nezablesklo a krajinu nezalilo tajuplné světlo.

Pueblo bylo zahaleno závoji deště, vítr hvízdal a hřmění přehlušilo všechny ostatní zvuky.

Donovan si zapálil cigaretu a vyhodil sirku ze vchodu.

Myslel na koně Mexičana, kterého zastřelil O’Brian. Když jezdec spadne, kůň běží do své stáje. Pokud se toto zvíře takto zachová, bude Condroa během několika hodin vědět, že přišel o jednoho muže a že ten někde v horách narazil na ty, které pronásledují.

Donovan zavřel oči a představil si Condrou. Znal ho z Honda, kde ho jednou viděl. Condroa byl urostlý, tělnatý muž, který se na rozdíl od svých lidí oblékal jako Američan. Měl surový obličej s širokými lícními kostmi, které působily, jako by byl indián, a tlustými rty.

O Condroovi v Hondu kolovaly různé fámy, ale šlo o věci, které nikdo nesměl vyslovit, pokud nechtěl, aby mu během dvaceti čtyř hodin shořel dům.

Condroa byl nepochybně ten nejnebezpečnější a nekrutější desperátský šéf z Mexika na levém břehu Rio Grande. Věděl to a dělal všechno pro to, aby tu pověst potvrdil. Byl však tak prohnaný a rychlý, že mu dosud nikdo nemohl nic dokázat. Měl malý obchod nedaleko Honda, kde kšeftoval s Mexičany, americkými rančery, bandity, Lipany a Komanči z Panhandle.

Naoko to byl jen malý obchodník. Jeho bandité však ohrožovali značnou část severozápadního Texasu. Condroa najímal chudé mexické peóny a vaqueros, kterým slíbil bohatý život v Americe,, za Rio Grande, a když při své první akci spáchali vraždu či přepadení, měl je v hrsti.

Náhle se ve vchodě objevil stín a Eve Loraineová řekla: „Mohu s vámi na chvíli mluvit, pane Donovane?“

„Pojďte dovnitř,“ odvětil Donovan. Sklonil hlaveň pušky, jež se dotkla země.

Eve Loraineová přišla k němu. Třásla se.

„Je vám zima?“

„Ne.“

„Proč nespíte, slečno Loraineová?“

„Nemůžu. Hodně jsem přemýšlela.“

„Já taky.“

„O čem?“

„O tom, co nás zítra čeká, slečno Loraineová.“

„Myslíte, že se nám to povede?“

„Ano, pokud se dost rychle dostaneme na cestu. To je to, co jste ode mě chtěla vědět?“

„Ne,“ váhavě řekla.

Pak tiše dodala: „Já jsem chtěla…“ Znovu váhala.

„Ano?“

„Já nevím. Nemůžu spát. Musím s někým mluvit…“

„A teď?“

„Nenapadá mě nic, o čem bych měla mluvit. Možná jsem jen chtěla vědět…“

„Co?“

„Co jste za člověka.“

Udiveně na ni pohlédl, napůl tázavě, napůl nechápavě. Pak si svlékl kabát a přehodil ho přes ni.

„Díky,“ tiše řekla a přitáhla si kabát přes hruď. „Jak dlouho ještě může trvat ta bouřka?“

Vyhlédl ven. Zataženou oblohu rozčísl blesk. Hřmění se vzdalovalo.

„Bude jasný den,“ řekl Donovan. „Až zítra vyjedeme, slečno Loraine, vytáhněte si revolver z kabelky a ukryjte ho někde v oblečení. Člověk nikdy neví, co se stane, a po cestě byste tu kabelku mohla ztratit.“

„Rozumím,“ řekla. „Pět kulek pro ně – poslední pro sebe, že ano?“

Chytil ji za ruku, ale ona se mu vytrhla.

„My to zvládneme slečno,“ řekl. „Tak lehce se nevzdáme, že? San Antonio je krásné město.“

Dlouze na něj hleděla a pak nepříliš nahlas řekla: „Smířila jsem se s tím, že San Antonio už nikdy neuvidím. Už když jsem odjížděla z El Pasa, jsem se s tím smířila.“

„Proč?“ zeptal se Donovan. „To nevěříte, že se dostaneme z hor?“

„Já nevím,“ odvětila a pokrčila rameny. „Co se stane, když vás odpraví ze zálohy?“

„Budu se mít na pozoru. Budu spávat s otevřenýma očima.“

„Máte podezření, kdo na vás střílel? Musíte přece někoho podezírat.“

Chad Donovan zavrtěl hlavou, vytáhl si cigaretu z úst, vydechl dým a odvětil: „Já vím. Jsou lidé, kteří mají něco jako šestý smysl, ale mně, jak to tak vypadá, chybí, slečno Loraine. Spoléhám na to, co vidím a slyším. Každopádně je ten, kdo mě chtěl oddělat, idiot. Beze mě tu všichni zemřou. Znám v horách všechny stezky, každý kámen, každý úkryt. Víte, že Condroa je nám v patách. I on zná hory jako své boty. Ať už je ten tajuplný střelec kdokoli: když mě sejme, podepíše si vlastní ortel smrti.“

„Možná nechce brát ohled na svůj vlastní život,“ namítla. „Jsou takoví lidé…“ Donovan na ni udiveně hleděl. Věděl, že má pravdu. Takoví lidé existovali a byli nebezpečnými protivníky, protože nebrali ohled na nic a na nikoho, ani na sebe. Je zajímavé, že ho to ještě nenapadlo.

„Proti takovým lidem není protizbraň,“ poznamenal. „Když někdo útočí bez ohledu na svůj život, těžko se proti němu dá něco podniknout.“

„Jak by vás mohl přemoct?“ polohlasně řekla. „Vy jste už zabil hodně lidí, že? Jako ranger s tím máte zkušenosti…“

„Máte o mně zvláštní mínění,“ zamumlal s cigaretou v koutku úst. „Opravdu si myslíte, že vždycky střílíme první?“

Její pohled se zastřel. Zablesklo se a byl vidět její obličej.

Donovan otevřel ústa, aby ještě něco dodal, ale v tom okamžiku se ozval podivný zvuk. Znělo to jako krátký výkřik, který hned odezněl, a následoval tlumený náraz, po němž se rozhostilo ticho. Venku pršelo, z dáli znělo hřmění bouře.

Donovan viděl v záři blesku její obličej. Zírala na něho vytřeštěnýma očima a ústa měla pootevřená, jako by strnula v nevyslovené otázce.

„Co to bylo?“ tiše se zeptala.

Donovan naslouchal, ale už nic neslyšel. Pak vstal a vyklonil se z okna. Do obličeje mu vanul chladný vítr. Byla tam taková tma, že nebylo vidět ani na krok.

Donovan si posunul svůj plochý texaský klobouk do tváře a čekal u okna na další blesk. Připadalo mu, jako by slyšel nějaké zvuky.

V následujícím okamžiku se zablesklo a tmu pročísl blesk. Kaluže a mokré skály se leskly. Dole, u úpatí puebla, ležela zkroucená postava.

Krajinu znovu zahalila tma. Donovan se narovnal a utřel si vodu z obličeje.

„Pojďte!“ řekl a chytil Eve Loraineovou za ruku. Odvedl ji z místnosti a běžel s ní dlouhou chodbou k druhému konci puebla, odkud slyšel hlasy. V místnosti na opačném konci skalního města viděl v záblesku dvě postavy. Teď se otočily a pohlédly na něj.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Miller vypadl z okna,“ odpověděl ze tmy reverend Cody.

„To byl Miller?“

„Ano.“

„Jak se to stalo?“

„Nevím,“ řekl Cody.

„Hned jsem sem přiběhl, když jsem slyšel výkřik,“ poznamenal

O’Brian. „Když jsem vešel do místnosti, stál reverend u okna a hleděl ven.“

„I já jsem přišel zespodu,“ řekl Cody. „Ozval se ten výkřik a pak…“

„Sakra!“ zamumlal Donovan. „Jestli to nebyl nikdo z vás, tak že by spadl sám?“

„To je přece možné,“ poznamenal O’Brian.

„Nesmysl!“

„Co?“

„Nesmysl! Měl v opasku sto tisíc dolarů. Proč by skákal z okna?“

O’Brian pokrčil rameny.

„Je možné, že nejsme sami…,“ začal.

„Dál!“

„Co když nejsme sami? Třeba je v pueblu ještě někdo.“

Donovan se bezděky ohlédl.

„Já na duchy nevěřím,“ řekl. „Pojďme dolů.“

+ + + + +

Dole si ranger oblékl kabát a vydal se pro Millera. Tam, kde leželo jeho tělo, byla půda kamenitá.

Miller se zřítil na skálu. Donovan ho chytil pod pažemi a odvlekl ho do prázdné místnosti. Pak našel mezi svými sirkami jednu sušší, škrtl jí a prohlédl mrtvého. Vzal jeho papíry, kolt a opasek, zašlápl sirku a vydal se k ostatním, kteří stáli u ohně.

Ve svitu jeho plamenů prozkoumal Donovan Millerovu peněženku.

Obsahovala přibližně sto dolarů v malých bankovkách, několik dopisů adresovaných do Lampasas, snímek jeho ženy, stvrzenku a několik poznámek a úzký kožený řemínek s indiánskými znaky, asi talisman. To bylo vše.

Donovan si položil peněženku vedle sebe a otevřel kapsy opasku. Byly nacpané velkými bankovkami. Krátce pohlédl na peníze, opět kapsy zavřel a položil opasek k ostatním věcem. Potom vzhlédl přes oheň na Codyho a O’Briana.

„Pokud opravdu v pueblu nejsme sami, musíme se mít na pozoru,“ řekl. „Ale nevěřím, že tu je ještě někdo.“

„Možná se Miller opřel o zvětralou zeď, která povolila,“ nejistě řekl Cody.

„Neopíral se o žádnou zvětralou zeď,“ odsekl Donovan.

„Chcete tím říct, že…“ Cody vytřeštil oči.

„Že byl zavražděn,“ řekl Donovan mrazivým hlasem. „Kvůli penězům, reverende. Ale o těch přece víme jen my. A slečna Loraineová byla se mnou. Ale ta by asi stejně nepřipadala v úvahu, že?“

„Čtyři mínus dva rovná se dva.“ O’Brian se zlomyslně zasmál. „Zůstává reverend a já. To jste chtěl říct, že?“

„Ale co vlastně dělal teď v nejvyšším patře?“ zeptal se Cody.

Donovan pokrčil rameny. I nad tím už uvažoval.

„Třeba mě chtěl vystřídat na hlídce,“ zamumlal.

„Nebo vás hledal, aby vás odpravil ze zálohy, Donovane,“ řekl O’Brian. „Možná byl on ten střelec, který na vás střílel, a možná by tentokrát byl přesnější. Pak byste měl být rád, že to skončilo takto.“

„Jdu se podívat ven,“ řekl Cody a toporně vstal. Někdy měl krok kovboje a ne duchovního z Východu. Kromě toho nosil holínky a ne polobotky, jak bylo u mužů jeho stavu obvyklé.

„Počkejte!“ zvolal O’Brian. „Jsem pro to, abyste si ty peníze vzal vy, reverende, u vás budou nejbezpečnější.“

„Já nejsem bankovní trezor,“ namítl Cody. „I jsem jen člověk, který by je navíc nedokázal ubránit, pokud by to bylo nutné. Ty peníze by u mě nebyly v bezpečí. Jsem pro to, aby si je vzal pan Donovan a v San Antoniu nebo Lampasas je předal šerifovi či příbuzným mrtvého. Zastupuje zákon, takže u něj budou v nejlepších rukou.“

Cosi v O’Brianově obličeji se změnilo, pak ale pouze pokrčil rameny.

„Bůh chraň vaši naivitu,“ řekl. „Už jsem viděl marshaly a šerify, kteří se kvůli poloviční sumě stali zločinci.“

„Chcete si je vzít?“ zeptal se Donovan a položil ruku na opasek.

„Budu dávat pozor,“ řekl O’Brian. „Vím, co znamená udělat kozla zahradníkem. Musíte při svých čachrech postupovat opatrněji, Donovane.“

Donovan slyšel, jak za ním reverend odešel ven. Jeho kroky se vzdalovaly.

„Máme teď o jeden kolt méně,“ řekl klidným hlasem. „Je vám přece jasné, že budeme muset bojovat sami, když nás najdou Condroovi bandité. Nebo si myslíte, že reverend Cody vezme do ruky zbraň a bude zabíjet lidi?“

„Proč se na mě tak díváte?“ procedil O’Brian mezi zuby. „Myslíte, že jsem toho tlusťocha vyhodil z okna já?“

Donovan pokrčil rameny. Musel si přiznat, že nedokáže v O’Brianově chování rozeznat pravdu od lži. Neuměl odhadnout jeho myšlenky.

„Teď jsme v ideální situaci,“ řekl O’Brian a zamnul si ruce. „Nikdo už nevěříme nikomu. Nikdo se neodváží otočit se k druhému zády. Jako by nestačilo, že nám jsou v patách Mexikáni.“

Texaský ranger vytáhl z pouzder kolty, vzal z kapsy kus látky a začal zbraně otírat. Přes kabát tam pronikla vlhkost. Hlavně a bubínky těžkých koltů se blyštěly.

„Bouře odtáhla,“ prohodil klidným hlasem. „Za hodinu, za dvě přestane pršet. Musíme včas vyrazit, protože v blátě budou naše stopy dobře vidět. Musíme mít dostatečný náskok, jestli nechceme, aby nás dostihli.“

O’Brian vyskočil a začal chodit sem a tam. „Nechci nic než vypadnout z těchto hor.“

„To chceme všichni.“

O’Brian se vrátil k ohni. „Umíte hrát poker?“

„Ano, proč?“

„Aspoň nám tak příjemněji uplyne čas.“

Posadil se a vytáhl karty. Ranger položil kolty vedle sebe, vzal O’Brianovi karty z rukou a prohlédl si ve světle ohně jejich rub.

„Jsou cinknuté, O’Briane,“ řekl. „A ani ne příliš šikovně. Hráči, kteří hrají s cinknutými kartami, se vždy prozradí prstenem, kterým ty karty natrhnou. Buďte rád, že jste nepřijeli do Honda, jinak byste teď byl za mřížemi.“

O’Brian se usmál a dal si karty do kapsy. Ve tváři měl číhavý výraz, když poznamenal: „Taková městečka jako Hondo nejsou nic pro mě. Vy kartám rozumíte, Donovane.“

„Ano, trochu jim rozumím. A znal jsem jenom jednoho muže, který měl karty poznamenané tak, že si toho nikdo nevšiml. Byl to Brad Maverick.“

„Už jsem ho jednou potkal, dole v Beaumontu na Mississippi. Oškubal mě o dva tisíce dolarů.“ Hráč se zasmál. Pohlédl na Eve Loraineovou.

„Nudí vás naše debata, slečno?“ zeptal se.

„Nevím, jak můžete mluvit o pokeru, když tady před čtvrthodinou zavraždili člověka.“

„Zavraždili? I vy s tím začínáte?“ zeptal se O’Brian a promnul si obličej. Tu strnul.

„Sakra! Ne, to je nesmysl…“

„Co?“

„Ale nic! Jenom jsem si na něco vzpomněl. Předtím, když jsem uslyšel ten výkřik a vyběhl jsem ven…“

„Ano?“

„Cody byl nahoře přede mnou,“ řekl hráč a pohlédl do ohně. „Když jsem přišel nahoru, už tam byl.“

„Chcete tím říct, že…“ Eve Loraineová na něj nevěřícně hleděla. Vypadalo to, že nemá sílu dopovědět.

O’Brian na ni pohlédl.

„Nechtěl jsem nic říct, vůbec nic,“ zamumlal. „Jenom mě to tak napadlo. Vzpomněl jsem si na to. Je to zvláštní, že?“

„Co je podle vás zvláštní?“ ozval se klidný hlas od dveří.

Reverend Cody přišel dovnitř, sundal si mokrý klobouk a otřepal z něj vodu.

Ve světle plamenů vypadal zachmuřeně, okolo očí měl stíny. Vlasy mu visely do čela a tam, kde stál, se kolem něho vytvořily malé louže.

„Co je podle vás tak zvláštní, O’Briane?“ opakoval otázku a přistoupil k ohni. Mlčky tam stál a hleděl na hráče. Ten postoj nebyl výhružný, ale jeho klid působil ledověji než jakákoli výhrůžka, kterou by řekl.

Donovan viděl, jak O’Brian pomalu posunuje ruku ke kapse vesty, v níž měl kolt. Cody se na chvíli zcela změnil.

„Ano, byl jsem první, kdo byl nahoře,“ poznamenal klidným hlasem. „Můžete klidně říct, že mě podezíráte, pane O’Briane. Bohužel jsem se v tom zmatku zapomněl podívat, jestli opravdu ležíte na svém lůžku. Teď vidím, že to byla chyba.“

Posadil se k ohni a hořce hleděl do plamenů, z nichž ke stropu stoupal tenký sloupec kouře. V té chvíli na něm bylo něco, co Chada Donovana přinutilo na něho pohlédnout.

„Vím, že i my kněží jsme jen lidé,“ řekl Cody. „A lidé mohou chybovat. Ale opravdu si myslíte, že bych kvůli sto tisícům spáchal vraždu? Myslíte si to? Život může být těžký, ale my víme, že se nemáme čeho bát, když budeme jednat podle svého svědomí. Věříme v to, že člověk má nesmrtelnou duši, a pokud v to věříme a jsme o tom přesvědčeni, nezatratili bychom svou duši kvůli nějakým penězům, na kterých lpí krev.“

Vzhlédl na O’Briana. Potom znovu vstal a šel do sousední místnosti.

+ + + + +

„Quien esta?“

To zvolání se ozvalo ze stínu pod převislou skálou. Zároveň cvakl kohoutek pušky.

Jezdec v ponču, který s sebou vedl jednoho koně, zvolal: „To jsem já, Victorio! Nestřílej! To jsem já!“

Ze stínu skály se vynořila postava a šla k němu. Ve světle blesků se zaleskla hlaveň pušky.

„Proč máš dva koně?“

„Našel jsem ho,“ řekl jezdec a ukázal na druhého koně. „Potkal jsem ho. Je to Manuelův kůň.“

„A kde je Manuel?“ zeptal se muž.

„To nevím.“

„Proč ne?“

Jezdec pokrčil rameny. „Kde je, Jefe?“ zeptal se.

„Běž do jeskyně. Je vevnitř,“ prohodil muž na hlídce a kývl hlavní pušky na jeskyni.

Jezdec sesedl a předal mu oba koně. Pak prošel mezi skalami do jeskyně, jejíž vchod byl zakrytý dekou a v níž hořel oheň.

Okolo ohně leželo asi tucet spáčů zabalených v dekách, nohama směrem k ohni. Byl tam cítit pot a kouř.

Jezdec překračoval spáče. Hledal jednoho muže. Když ho nalezl, klekl si a opatrně jím zatřásl. Po chvíli muž otevřel oči.

„Co je, Victorio?“

„Našel jsem Manuelova koně, bez Manuela,“ odpověděl jezdec. „Vzal jsem ho s sebou, je venku, seňore. Podle mě se Manuelovi něco stalo, seňore. Výstřel v té bouři nemohl být slyšet.“

Muž, ke kterému hovořil, odhrnul deky, promnul si oči, vstal a šel k ohni, kde si klekl a sáhl po konvici s kávou.

„Napij se,“ řekl. „Vypadáš jako zmoklá slepice. A pak mluv.“

Muž jim nalil do hrnků.

„Našel jsem toho koně zhruba dvě míle odtud,“ vyprávěl muž v mokrém ponču. „Pravděpodobně chtěl sem. Nevěděl jsem, jestli mám Manuela hledat, ale pak jsem si řekl, že bude lepší jet sem a povědět vám o tom, seňore Condroo.“

Muž v ponču nakreslil na zemi mapku ukazováčkem namočeným v kávě. Potom Condroovi vysvětlil, odkud kůň asi přiběhl. V horách se dala odhadnout cesta koně snáze než na rovině. Musel běžet po stezkách.

Condroa pozorně poslouchal, zatímco pil kávu. Pak vylil zbytek do ohně a vstal.

„Možná máš pravdu,“ řekl. „Ti zatracení Americanos se ukrývají někde v této oblasti a tam, kde jsou oni, jsou i peníze, rozumíš?“

„Ano,Jefe!“

„Dobrá! Probuď ostatní!“

„I když ještě prší, Jefe?“

„Jo, hlupáku. Až přestane pršet, budou pryč. Musíme tam dojet dřív, než odjedou.“

Condroa šel ke svému lůžku, přičemž budil ostatní. Opásal se stříbrem zdobeným zbraňovým opaskem a přivázal si ke stehnům pouzdra. S trochou štěstí by mohli tu tučnou kořist polapit. Chtěl udělat všechno pro to, aby jim už neunikla.

O deset minut později s vlajícím kabátem vyjel v čele dvaceti desperátů do noci. Stopy jejich koní se začaly plnit vodou.

+ + + + +

Přestalo pršet. Donovan ležel ve svém kabátě v rohu místnosti, klobouk měl položený na obličeji a naslouchal doznívajícímu větru.

Nezamhouřil oka, nespal. Jeden z koltů měl po ruce pod kabátem. Nic se však nehýbalo.

Teď, když se noc chýlila ke konci, přestalo pršet a vítr polevil. Donovan odsunul klobouk a pohlédl na ostatní.

Vchodem do vedlejší místnosti tam pronikalo šero. Obrysy předmětů se v přítmí rozplývaly. Bylo chladno a vzduch byl vlhký.

Byl čas vyrazit. Ranger ze sebe shodil kabát a tiše vstal. Cítil se prokřehlý a strnulý. Oblékl si kabát, připásal si revolverový opasek a tiše prošel mezi spáči ke vchodu. Zvedl deku a vyšel ven.

Obloha se začala projasňovat. Pouze na východě ještě byly nad horami mraky. V kalužích se odráželo šedé nebe, vítr šelestil ve větvích ocotill.

Přišel do puebla a zvolal: „Vstávat!“

Aniž čekal na ostatní, vzal své sedlo a šel do vedlejší místnosti, kde si Blizzard lehl na podlahu. Pomohl mu vstát a osedlal ho.

„Dnes si musíš snídani odpustit,“ řekl. „Zato se můžeš proběhnout a nést hezkou dívku. Vím, že ženy nemáš rád, ale dnes ti nezbude nic jiného.“

Když se vrátil do velké místnosti, byli již spáči vzhůru.

Reverend Cody otevřel své kapesní hodinky a řekl: „Za hodinu vyjde slunce.“

Donovan se sklonil a sroloval své deky. „Do té doby musíme být pryč,“ řekl.

Cody ukázal na opasek s penězi, který ještě ležel vedle Donovanova lůžka.

„Co s tím?“ zeptal se. „Raději si ho vezměte, Donovane. Nebo ho tu chcete nechat?“

Donovan vzal opasek a potěžkal ho v ruce. Sto tisíc dolarů, pomyslel si. Jak těžký může být papír…

„Dobrá, vezmu to,“ odvětil a rozepnul si košili, aby si pod ni dal opasek.

O’Brian stál ve vchodě a přihlížel. Prsty si hrál s cizelovanou pažbou derringeru, který mu trčel z kapsy vesty. Přivřenýma očima pozoroval každý Donovanův pohyb, ale neřekl ani slovo. Pouze mu cukalo u úst.

Opasek s penězi byl těžký a chladný. Kůže byla hladká a na dotek byla jako leštěné dřevo. Věděl, že od této chvíle je jeho život úzce svázán s těmito penězi a že mu mohou přinést smrt.

Sbalil přikrývky a šel do vedlejší místnosti, aby je přivázal za sedlo.

Po chvíli za sebou uslyšel kroky a když se otočil, uviděl O’Briana.

„Nu?“ řekl a dál utahoval řemínky, aniž na O’Briana pohlédl.

Hráč pomalu přišel k němu a poplácal Blizzarda po krku.

„Obdivuhodné zvíře,“ poznamenal. „Taková zvířata jsou velmi, velmi drahá…“

Donovan utáhl poslední řemínek a otočil se. „Nepřišel jste kvůli tomu, abyste mi to řekl, že?“

Hráč si prohlížel mosaznou přezku na Blizzardově sedle.

„Rozmyslel jste si můj návrh, Donovane?“ zeptal se, aniž na něho pohlédl.

Donovan se opřel o hřebce a zkoumavě pohlédl na O’Briana.

„Jaký návrh?“ zeptal se. „Vy jste mi dal nějaký návrh?“

O’Brian se pousmál, zvedl ruku a lehce dloubl do opasku s penězi, který měl Donovan pod košilí.

„To už jste zapomněl? Tomu se mi nechce věřit, příteli. Řekl jsem vám přece, že bychom mohli spolupracovat.“

„Spolupracovat? V čem?“ Ranger byl velmi klidný.

„Ta věc pod vaší košilí,“ poznamenal O’Brian se zachmuřenou tváří. „Je toho dost pro nás oba. Nebo…“

„Nebo co?“ Ranger se pořád opíral o Blizzarda.

„Nebo to chcete – všechno sám?“ O’Brianův hlas zněl tvrdě a provokativně. Donovan přivřel oči. „Takže vy chcete polovinu těch peněz?“

„Přesně tak!“ Hráč přikývl. „Je jich přece dost pro oba, ne?“

„A když vám nic nedám? Co potom? Co chcete podniknout, když nebudu souhlasit?“

Cosi v O’Brianově tváři se změnilo. „Pak si je budu muset vzít. Hned jsem věděl, že se nebudete chtít rozdělit. Kdo by chtěl texaskému rangerovi dokázat, že těch sto tisíc dolarů – dejme tomu – ztratil? Ale já nemíním při takové velké hře vyjít naprázdno. Nu? Proč bychom spolu bojovali? Ještě nejsme v bezpečí a nebezpečí trvá. Potřebujeme se a my všichni potřebujeme vás.“

Ranger pomalu položil pravou ruku na pouzdro a palcem se dotkl pažby koltu. Stál tak, že hráč ten pohyb nemohl vidět.

„Nerad bych vás zklamal,“ poznamenal, „ale my, rangeři, s cizinci nekšeftujeme. Přivezu ty peníze do Lampasas a předám je šerifovi nebo Millerovým příbuzným. Ani vy, ani já z nich nevezmeme jediný cent. Toho derringeru se ani nedotýkejte. Kulky z pětačtyřicítky dělají mnohem větší díry. Jedno si zapamatujte, O’Briane. Jsem odpovědný za ty peníze a přivezu je do Lampasas. Nepokoušejte se provést to, o čem teď přemýšlíte. Vidím vám to na očích.

Vůbec poprvé od doby, co jsme se setkali, vám dokážu číst myšlenky. Asi už se nikdy nezjistí, jestli Miller spadl z okna sám, nebo mu někdo pomohl. Ale ty peníze, jeho peníze, se dostanou do pravých rukou.“

O’Brianovi se chvěly prsty pravé ruky, ale byl to příliš dobrý pokerový hráč na to, aby nyní něco podnikl. Usmál se, ale jeho oči zůstaly číhavé.

„Rozumím,“ protáhle řekl. „Jste tvrdý protivník.“

„Je to pro vás dobře, jestli jste to poznal, O’Briane. Raději to nezkoušejte.“

Hráč mu neodpověděl. V jeho očích však stálo: k cestě pro dostavníky je ještě daleko a kdo ví, jestli tam dostavník přijede včas…

„Vraťme se k ostatním,“ řekl Chad Donovan. „A ještě něco, O’Briane…“

„Ano?“

„Odteď budete vždycky chodit přede mnou a nikdy za mnou.“

O’Brian se usmál. „Prosím.“

„A teď běžte ven,“ prohodil Donovan.

„Dobrá.“

O’Brian vyšel s úsměvem ven.

Donovan vzal Blizzarda za uzdu a vyvedl ho ze sousední místnosti. Byl nejvyšší čas vyrazit.

Nad horami byla světlá obloha, blížil se rozbřesk.

„Nasedněte, slečno Loraineová,“ řekl a podal jí obě ruce, aby jí pomohl do sedla.

Eve Loraineová strčila nohu do třmenu a s jeho pomocí se vytáhla do sedla.

Donovan náhle viděl, jak se těsně vedle jeho obličeje pohnuly její vlasy.

Zavlály, jako by jimi povíval poryv větru. V následujícím okamžiku však třeskl výstřel.

Chytil ji za ruce a strhl ji ze sedla tak prudce, že ho srazila k zemi.

Znovu třeskl výstřel a Donovanovi vletěl do obličeje prach.

Zvedl Eve Loraineovou, chytil druhou rukou Blizzardovu uzdu a vtáhl splašené zvíře zpět do puebla.

Venku nyní třeskla salva a kulky se odrážely od stěn. Několik střel proletělo dveřmi a zarylo se do protější zdi. Z dírek se sypala omítka. Zvenčí se ozýval dusot kopyt. Jezdci projeli okolo puebla.

Chad Donovan viděl v ranním šeru několik postav. Jezdci stříleli na vchody a zmizeli dřív, než mohl sáhnout po zbrani. I v tom šeru viděl, s kým má tu čest.

Pueblem hvízdaly kulky, které se odrážely od stěn. Cody a O’Brian se vrhli k zemi.

Donovan pomohl Eve Loraineové na nohy a poslal ji s Blizzardem do vedlejší místnosti. Předtím ale vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

„To je Condroova banda!“ řekl. „Rád bych věděl, jak nás našli.“

Hráč přiběhl ke dveřím, klekl si, vytáhl z kapsy vesty derringer a natáhl kohoutek.

„Máme štěstí, že Mexičané neumějí střílet,“ poznamenal a rozesmál se. „I tak by nás ale venku odkrouhli.“

„Myslím, že jsme je překvapili,“ poznamenal Donovan. „Nečekali, že budeme chtít ven už teď. Někdo z nich nás musel pozorovat nebo nás objevil, když sem dorazil. Ostatní přijeli až později. Tak či tak, Condroa teď ví, že nás našel. Můžeme se sice dobře krýt, ale jsme tu jako v pasti.“

„Hej, gringos!“ zvolal kdosi.

Donovan pokynul O’Brianovi, aby zůstal v úkrytu.

„Nevyklánějte se,“ varoval ho. „Venku je teď určitě půl tuctu banditů, kteří jen čekají na to, až někdo z nás vystrčí hlavu.“

„Co chcete?“ odpověděl španělsky.

„Máme vás!“

„To je Condroa,“ tiše řekl Donovan. Nahlas zvolal: „Slyším tě, Condroo.“

„Zahoďte zbraně a vyjděte se zdviženýma rukama ven, nic vám neuděláme.“

„Jestli vyjdeme ven, je po nás,“ hlesl O’Brian. „Řekněte mu, ať táhne.“

„Co po nás chcete?“ zeptal se znovu Donovan.

Chvíli panovalo ticho, načež mu bandita odpověděl: „Chceme jen typeníze. Dejte nám je a necháme vás jít.“

„Jak si můžeme být jistí, že nás nepostřílíte, když vyjdeme?“ zeptal se Donovan.

„Máte mé slovo!“ odvětil Condroa.

„Secu Condroo, tvé slovo má cenu asi jako kopa hnoje, rozumíš?“

Venku třeskl výstřel.

Kulka se odrazila od zdi.

„Kromě toho máme všichni dohromady nanejvýš pět set dolarů,“ zvolal Donovan.

„Víme, že máte sto tisíc dolarů!“ zvolal Mexičan lámanou angličtinou.

„O tom nic nevím, Condroo. Pleteš se! Raději zmizte, dokud je ještě čas.“

„Máte u sebe muže jménem Miller. On má ty peníze.“

„To není pravda,“ zvolal Donovan. „Jsme jenom čtyři. Máme s sebou jednu ženu. Pak je tu ještě kněz a hráč. Nikdo se tu nejmenuje Miller.“

„A kdo jsi ty?“ ozvalo se zvenčí.

„Mě znáš, Condroo! Říkají mi Lobo, Vlk. Říká ti to jméno něco?“ Venku na chvíli panovalo ticho, načež se opět ozval Mexičanův hlas. „Možná jsi Lobo, gringo. A jestli je to tak, pak si dávej pozor. I vlk může dostat za vyučenou!“

Znovu třeskl výstřel z těžkého koltu a kulka se zaryla do stěny puebla.

„Jsi nějak moc užvaněný, Condroo!“ zařval Donovan. Tiše dodal: „Je si svou věcí jistý.“

„Co teď?“ zeptal se O’Brian, který klečel vedle dveří. „Ven nemůžeme,“ řekl ranger. „Naší jedinou šancí je čekat. Jestli chtějí ty peníze, musejí zaútočit.“

Eve Loraineová přišla ze sousední místnosti. Donovan jí dal znamení, že se má přikrčit. Doběhla k němu.

Ranger zašeptal: „Raději vytáhněte kolt z kapsy, slečno. Jeden nikdy neví…“

O’Brian zašeptal: „Tam za skalami se něco pohybuje. Připadá mi to, jako by se někdo z těch holomků pokoušel vyšplhat do puebla.“

„Nevidím ho,“ odvětil Donovan. Hodil O’Brianovi pušku.

„Pokuste se ho vyřídit,“ poznamenal. „V žádném případě nesmí proniknout do puebla.“

O’Brian dal derringer do pouzdra a opřel si pušku o rameno. Pečlivě mířil.

Třeskly tři výstřely a kulky vmetly hráči prach do tváře. O’Brian se však nepohnul.

„Teď vylezl jako myš z díry,“ řekl a pohnul hlavní winchestrovky.

Pak vystřelil. „Mám ho!“ Hodil zbraň Donovanovi.

Když uviděl jeho zkoumavý pohled, pouze pokrčil rameny.

V následujícím okamžiku musel ustoupit od dveří, jelikož je bandité začali ostřelovat. Nejméně půl tuctu pušek střílelo na pueblo. Vzduchem létala omítka. Hvízdaly tam kulky, které se odrážely od zdí. Pak palba utichla stejně náhle, jako začala.

Chad Donovan cítil, jak mu teče krev ze škrábance na tváři, který mu způsobil nějaký kamínek.

„Kdybychom vyrazili o půl hodiny dřív, mohli jsme zmizet v horách,“ rozhněvaně poznamenal. „Museli najít koně toho chlápka, kterého jste včera zastřelil, O’Briane.“

Reverend přiběhl ke dveřím a klekl si k hráči.

„Možná někdo najde prázdný dostavník a přivede pomoc,“ řekl.

O’Brian pohlédl nejprve na něj a pak na Donovana. Potom zasyčel: „Kdo by tomu věřil? Jsme tu v pasti. Samozřejmě se můžeme krýt, ale nemůžeme ven. Bandité nás mohou vyhladovět! Může to trvat roky, než sem někdo zabloudí, a jestli uslyší výstřely, obrátí se a bude dělat, že nic neslyšel.“

„Šetřte dechem,“ prohodil Donovan. „Ještě ho budete potřebovat.“

O’Brian tasil kolt a dvakrát vypálil na něco, co Donovan nemohl vidět.

„Ten grázl byl rychlejší než já,“ řekl hráč, otevřel bubínek a dal do něj nové náboje.

+ + + + +

Několik minut uplynulo v tichu.

Chad Donovan se opíral zády o stěnu a hleděl na Eve Loraineovou, která byla jen dva yardy od něj a podle všeho ho už dlouho pozorovala. Prohlížela si jeho obličej, jako by nechtěla přehlédnout jediný rys.

Donovan si musel přiznat, že tak pozoruhodnou ženu ještě nepotkal. Co o ní věděl? Že byla z El Pasa a chtěla do San Antonia. To bylo všechno.

Bylo to skutečně všechno. Neskrývaly její oči něco, co pro něj bylo nesrozumitelné? Ty tmavé, pronikavé oči dominovaly jejímu obličeji. Byla krásná, tmavá a štíhlá. Měla v sobě tvrdou krásu texaských žen.

Klidně ho pozorovala, aniž něco řekla. Ano, zdálo se, že ani necítí strach, přestože k tomu měla všechny důvody. Ruce měla položené na klíně vedle svého krátkohlavňového koltu. Byly klidné, nechvěly se jí. Condroa opět zvolal: „Lobo, slyšíš mě?“

Donovan se otočil od krásné Eve Loraineové a pohlédl ke dveřím.

„Slyším tě, lotře!“ zvolal. „Co je s tebou? Sedl sis do mraveniště, nebo proč tak řveš?“

„Je to má poslední nabídka, Lobo! Poslouchej a přemýšlej! Můžete mít polovinu těch peněz, když mi dáte druhou.“

Ranger se musel bezděky usmát.

„To by mohl být váš bratr, O’Briane,“ řekl.

„A když na to přistoupíme?“ zeptal se hráč a pozvedl obočí.

„Ne, to by bylo zbytečné. Condroa si nemůže dovolit nechat svědky naživu. Všechny jeho nabídky jsou jen triky. Pro něho je důležité, abychom se ze Sacramento Mountains nedostali živí. Bude nám slibovat hory doly, jen aby nás vylákal z puebla.“

Udělal si z dlaní trychtýř okolo úst a zvolal: „Condroo, slyšíš mě? Dobře mě poslouchej! Za několik hodin se tu objeví dvacet nebo třicet mužů, kteří nás hledají. K těm penězům se nikdy nedostaneš. Rozumíš? Nikdy je nedostaneš!“

„Přestaňte ho provokovat,“ poznamenal reverend. „Už tak je to dost zlé.“

„A bylo by to méně zlé, kdybyste vzal do ruky zbraň a bránil svůj život,“ řekl O’Brian.

„Já nemůžu zabít člověka. To po mně nemůže nikdo chtít.“

Venku třeskl výstřel a kulka narazila do hlavně winchestrovky, kterou Donovan neopatrně nechal trčet ven.

„Pozor!“ řekl. „Teď Condroa nasadí své odstřelovače. Stáhněme se od dveří.“

Znovu třeskl výstřel. Ze země se vznesl prach, když odražená kulka proletěla místností a narazila do protější zdi.

Donovan opustil místnost a po práchnivém kmeni vylezl do druhého patra. Sliboval si, že odtud bude mít lepší výhled. Condroa však své střelce dobře ukryl, nebylo z nich vidět víc než hlavně pušek. Moderní spencerovky, jež střílely přesněji než winchestrovky, byly vhodnými zbraněmi pro dobývání puebla. Desperáti leželi mezi balvany a byli prakticky nezranitelní.

Donovan přilezl k jedné díře ve zdi, opřel si winchestrovku o stěnu, aby přesněji mířil, a vypálil na jednu z těch hlavní. Světlo však bylo příliš špatné na to, aby mohl trefit. Muška mu mizela před očima. Trefil jen balvan a musel se sám krýt. Jen co se převalil, děrou proletěly tři kulky, které by ho trefily, kdyby se hned nepřemístil.

Přikrčen běžel do sousední místnosti a pokusil se odtud trefit, ale zasáhl pouze jednu pušku. Viděl, jak odletěla mezi skály, a čekal, až po ní střelec sáhne a na okamžik opustí úkryt.

Nic se však nestalo. Condroa byl opatrný. Lidé v pueblu neměli kudy uprchnout. Byli sice v bezpečí, ale nemohli pryč.

Donovan věděl, že Condroa bude čekat na další noc a potom pošle své bandity s noži.

V noci bylo nemožné uhlídat všechny vchody a díry, to věděl i Condroa. Jeho muži uměli bojovat s nožem nebo mačetou, neslyšně zaútočit a opět zmizet. Noc byla Condroovým spojencem.

Donovan slezl do spodního patra a podél zdi se připlížil ke vchodu. Potil se, i když ještě bylo chladno, cítil, jak mu pot stéká po těle.

Zatímco si utíral rukávem čelo, řekl: „S každou hodinou, co tu jsme, je naše šance menší a menší. Jakmile se setmí, Condroa zaútočí. Musíme se připravit na to, že jeho banditům se povede proniknout do puebla.“

„Nemůžeme se pokusit za setmění prorazit?“ zeptal se O’Brian.

Donovan zavrtěl hlavou. „Condroa samozřejmě rozestavil na všechna důležitá místa ostřelovače, aby nám znemožnil útěk. Nedostali bychom se ani pět set yardů daleko. Ne! Jsme tu obklíčeni a musíme bojovat.“

+ + + + +

Slunce vyšlo a v horách po nočním dešti stoupala mlha.

Chad Donovan seděl s nataženýma nohama u dveří a naslouchal. Panovalo však ticho, ve skalách se nic nehýbalo.

Po setmění mohli udělat jen jednu věc. Museli se stáhnout do nejnepřístupnější části skalního města a připravit se k obraně.

O útěk se pokusit nemohli, protože jediný ostřelovač, který by byl někde mezi skalami, je mohl odpravit jednoho po druhém.

Před pueblem se rozprostíralo prostranství velké takřka sto yardů, které by museli překonat, než by se dostali ke skalám. I kdyby běželi rychle, neměli by šanci dorazit do bezpečí. Pro zkušeného střelce by nebylo těžké za tu dobu čtyřikrát až pětkrát vystřelit a jedna z těch střel by dozajista trefila. Ne, útěk byl vyloučen.

O’Brian, který celou dobu pozoroval Donovana, jako by uhádl jeho myšlenky, protože řekl:

„Je to ironie osudu, že jsme v takové bryndě právě teď, když máme sto tisíc dolarů. Kruci!“

Pohlédl na svůj derringer.

„Já už bych věděl, co bych udělal s těmi penězi,“ dodal, jako by mluvil sám k sobě. „Když má někdo sto tisíc dolarů a hraje šikovně, může tu částku i zdvojnásobit. Už někdo z vás byl na nějakém mississippském parníku?“

Rozhlédl se, díval se na jednoho po druhém a když nikdo nic neřekl, poznamenal: „To jste o něco přišli! Ten, kdo umí hrát, si tam může vydělat jmění!“

„Jak teď můžete myslet na karty?“ Cody zavrtěl hlavou. „Teď, když za několik hodin budou všechny naše hříchy potrestány.“

„Ech, přestaňte s tím,“ řekl O’Brian. „Nenahánějte naší krásné slečně strach.“ Usmál se na Eve Loraineovou, ale nebyl to upřímný úsměv, působil strojeně.

Donovan tázavě hleděl na reverenda. Codyho jako by bezvýchodnost jejich situace uspokojovala. Vypadalo to, že se nebojí. Jako by pro něj taková situace byla důvěrně známá.

Donovan se domníval, že ví, na co ten muž myslí. Pro něj už život nebyl problém. Ať už by teď přišlo cokoli, nemohl to svými silami změnit. Tím to pro něj bylo lehčí. Vůbec poprvé Donovan cítil, jak zvláštní je Cody člověk.

Pak uslyšel nějaký tlumený šramot zvenčí. Vyhlédl ven. Nějakou dobu neviděl nic než mlhu. A potom poznal malý, tmavý předmět, který ležel v písku deset yardů od puebla. Vypadal jako vak sušených fazolí.

Zvedl ruku. Tichý rozhovor v místnosti utichl.

O’Brian vyhlédl ven a též objevil ten předmět.

„Co to, k čertu, je? Dokážete to rozpoznat?“

Donovan levou rukou vytáhl revolver a namířil zpoza rohu.

„Myslím, že vím, co to je,“ poznamenal. „Condroa ztrácí trpělivost.“

„Vypadá to jako indiánský talisman,“ řekl O’Brian. „Chcete na to střílet?“

Donovan přikývl. „Ano. Běžte od dveří, O’Briane. To je nebezpečná věc.“

„Co?“ zeptal se hráč a svraštil čelo. Přitiskl se ke stěně u dveří.

Donovan natáhl kohoutek koltu a namířil na váček. Chvíli mířil a pak zmáčkl spoušť.

Do třesku výstřelu se ozvala detonace. Z místa, kde ještě před chvílí ležel váček, vyšlehl plamen a vyletěl odtud písek a kaménky. Výbuch odezněl. Šířil se tam pach střelného prachu. Kouř se mísil s mlhou.

„Váček se střelným prachem,“ řekl Donovan. „Měl spadnout před dveře a některý z Condroových ostřelovačů ho měl trefit kulkou. V uzavřené místnosti by měl výbuch ničivý účinek.“

O’Brian zbledl a neřekl ani slovo.

„Slečno Loraineová,“ řekl Donovan děvčeti, „běžte do sousední místnosti. Tam není žádný vchod ani okno. Tam budete v bezpečí. Jděte a zůstaňte tam, dokud vás nezavolám.“ Eve Loraineová mlčky vstala a šla do sousední místnosti. O’Brian se vzpamatoval z šoku. „Ti bastardi,“ vyhrkl. „Ale neznamená to, že jsou blíž, než jsme si mysleli? Nikdo nemůže hodit váček střelného prachu sto yardů daleko a pak ho trefit v té mlze…“

„Opatrně!“ zvolal Cody.

Donovan se ohlédl a uviděl tmavý předmět, který dopadl na práh dveří.

Natáhl ruku a strhl ho k sobě. V té chvíli třeskl výstřel. Donovan cítil, jak ho kulka škrábla na předloktí a bezděky vykřikl. V následujícím okamžiku hráč zvedl kolt a třikrát vystřelil, tak rychle po sobě, že se jednotlivé výstřely nedaly rozeznat.

„Ten už sem nic házet nebude,“ poznamenal a kryl se, když bandité začali střílet.

Donovan položil kolt na zem a ovázal si šrám na pravé ruce kapesníkem. Zatnul zuby, aby nesténal, protože rána pálila. Pak se odplížil na své místo a opřel se o stěnu. Na několik minut se mu O’Brianův obličej rozplynul před očima. Teprve teď si uvědomil, že by je zabil výbuch, kdyby po tom váčku sáhl jen o zlomek vteřiny později. Zpod kapesníku mu tekla krev, která mu zanechávala tmavé pruhy na kůži.

„Jste zraněn vážně?“ zeptal se O’Brian a nyní měl jeho hlas opět číhavý podtón. Zvídavě se předklonil a pohlédl Donovanovi do očí, jako by si ho chtěl prohlédnout.

Donovan zavrtěl hlavou a přidušeně řekl: „To je jenom škrábnutí. Mohlo to být horší.“

„Budete moct střílet?“

„Levou rukou ano…“

„Asi jste nám zachránil život…“

„Už nad tím nepřemýšlejte,“ zamumlal Donovan, jenž se pokoušel nepodlehnout mdlobám.

„Není vám dobře, Donovane?“ ozval se hráčův hlas.

Ranger se s vypětím všech sil posunul ke stěně a vytáhl se po ní. Bylo mu tak špatně, že nedokázal mluvit.

Přesto řekl: „Běžte vedle, O’Briane, a vezměte ze sedla láhev. Přineste ze studny vodu. Musím se napít.“

„V pořádku,“ odpověděl hráč. „Přinesu vám vodu, příteli. Hned se budete moct napít.“

Několik vteřin tam seděl a hleděl na Donovana, pak vstal a šel do sousední místnosti. Jen co zmizel, Donovan uslyšel, jak se k němu plazí Cody.

„Jak se vám daří?“ zeptal se reverend a zároveň ho chytil za zraněnou ruku. „Nemáte v sedlové brašně whisky nebo pálenku? Ne? To je škoda, mohli bychom tu ránu dezinfikovat.“

„Není to tak zlé,“ hlesl Donovan.

„Kéž by to tak namísto vás trefilo mě,“ řekl Cody a utřel mu svým kapesníkem krev. „Já jsem tu neužitečný.“

„Jestli ztratím vědomí, reverende,“ poznamenal Chad Donovan, „tak nebudete mít na vybranou a budete muset sáhnout po zbrani a bojovat. I kdybyste to tisíckrát proklínal. Musíte to udělat, slibte mi to. O’Brian Condroovy bandity nemůže zastavit sám, když zaútočí. Pak mě budete muset zastoupit. Nemáte zodpovědnost jen za svůj vlastní život, ale i za život ostatních.“

„Pokusím se,“ tiše řekl reverend. Měl tak stáhnuté hrdlo, že téměř nemohl mluvit. Na chvíli se jejich pohledy setkaly, potom kazatel pohlédl na ránu a pokusil se ji vyčistit.

„Přemýšlel jsem o vašich slovech,“ řekl reverend, když šrám ovázal kapesníkem. „Asi máte pravdu. Člověk dostane jen to, co je schopen si vybojovat. Budu na to stále myslet, Donovane. A nezapomenu na to.“

Třeskl výstřel a dovnitř vletěla kulka. Cody se vrhl k zemi a strhl rangera s sebou. Opět se ozvala palba z pušek. Obléhatelé stříleli o stošest.

+ + + + +

Eve Loraineová se skláněla ke studánce, aby si nabrala do dlaně vodu, když tu za sebou uslyšela kroky. Střelba tam byla slyšet jakoby z velké dálky, ale blížící se kroky v prázdných místnostech duněly a rozléhaly se. Pod podrážkami křupala suť.

Bezděky sáhla do kabelky s koltem. Potom v přítmí uviděla, jak se ve vchodu objevil O’Brian. S úlevou kolt pustila.

Hráč přišel ke studni, klekl si vedle Eve Loraineové a odšpuntoval láhev, kterou přinesl s sebou. Ponořil ji do vody a přihlížel, jak se plní. Po chvíli vzhlédl na Eve Loraineovou.

„Co vlastně chcete v San Antoniu?“ zeptal se. „Chcete tam žít?“

„Ano.“

„Jenže San Antonio není město pro takovou krásnou ženu…“

„Ano?“

„Vy nejste žena pro nějaké městečko.“

Neodpověděla, ale v jejích očích se zajiskřilo.

„Vy byste měla jet k Mississippi,“ dodal. „Tam je opravdový život. V Texasu by se člověk mohl unudit.“

„Proč vás to vlastně tak zajímá?“ zeptala se klidným hlasem a ponořila obě ruce do vody.

„Protože se mi líbíte.“

„Předpokládám, že se vám líbí každá žena…“

„Vypadám tak?“ poznamenal s úsměvem.

„Ano.“

„Na Mississippi by se vám určitě líbilo,“ řekl. „Šperky, hezké šaty, společenský život… To vám nic neříká?“

„Moc ne,“ odvětila. „Tam člověk jednou vyhraje, podruhé prohraje.“

„Ne, když je schopen si to, co má, udržet, Eve.“

„Nedovolila jsem vám, abyste mě takto oslovoval,“ chladně řekla. „Pro vás jsem ještě stále slečna Loraineová.“

O’Brian se usmál vytáhl láhev z vody, zašpuntoval ji a postavil ji na zem.

„Proč se hned zlobíte, Eve?“ Zasmál se. „Musím přiznat, že mám rád ženy, jako jste vy.“

Vstala a chtěla ke dveřím, ale O’Brian jí zastoupil cestu. Jiskry v jeho očích jí prozrazovaly, že musí být obezřetná.

„V podstatě jsme oba stejní,“ řekl. „Vidím vám to na očích. Obličej může klamat, ale oči nikdy. Příliš se podobáme na to, abychom si nerozuměli. Co vám dá život v provincii? Já vám nabízím víc…“

„Prosím, nechte mě odejít,“ řekla tvrdým hlasem. „Měl byste se vrátit. Slyšíte, zase se střílí.“

„S tím už se vypořádají ostatní.“ O’Brian k ní kráčel blíž. Couvala, ale on šel za ní.

„Prosím, nechte mě teď jít,“ řekla ještě jednou. „Jestli mě nepustíte, tak…“

Strčila ruku do kabelky, ale O’Brian byl rychlejší. Přiskočil k ní a vytrhl jí kabelku z rukou. Malý revolver spadl do studny. Eve Loraineová se pokoušela O’Brianovi uhnout, ale ten ji chytil a pevně ji držel.

Náhle se přestala ovládat. Ječela a bila ho oběma rukama do tváře. On se však jen smál. Přiblížil svůj obličej k jejímu, zatímco se pokoušela vymanit z jeho sevření a zakláněla hlavu. V jeho rukou však byla jako ve svěráku.

„Pojď!“ řekl. „Přestaň se bránit! Nemá to cenu.“

Zvedla ruce a pokoušela se ho škrábat.

„Divoká kočka!“ zvolal. „S tebou si ještě zašpásuju!“

Chytil ji za šaty a pokusil se je roztrhnout.

Eve Loraineová viděla těsně před sebou jeho zkřivenou tvář. Vtom zmizela.

Donovan hráče otočil levou, zdravou rukou a jejím hřbetem mu zasadil úder do tváře. Hráč odletěl až ke studni. Donovan šel za ním a praštil ho ještě jednou.

O’Brian se opřel o stěnu a pokoušel se vytáhnout z kapsy derringer. Potom strnul, protože hleděl do hlavně velkorážního koltu, který se objevil v Donovanově levé ruce. Revolver mu mířil na hlavu.

Opřel se o stěnu, zvedl ruce do výše ramen a hlesl: „Vy se asi musíte míchat do všeho, že?“

„Vypadněte!“ vyhrkl ranger. „A už se slečny Loraineové nikdy ani nedotkněte! Běžte zpátky na své místo!“

O’Brian odstoupil od stěny a rukou si otřel rozbité rty.

„Dobrá, už jdu,“ řekl nenávistně. „Člověk by se neměl hádat s někým, kdo má v ruce kolt. Ale jednou vám to vrátím, Donovane! Vrátím vám to, tím si buďte jist!“

Odvrávoral odtud. Láhev s vodou tam nechal.

Donovan měl ještě čas na to, aby si dal kolt do pouzdra, potom se mu podlomily nohy a musel se opřít o stěnu. Opět se o něj pokoušely mdloby, nemohl dýchat. Připotácel se ke studni, levou rukou nabral vodu a umyl si obličej, načež se napil. Voda byla čirá a chladná a probrala ho. Pomalu se otočil a pohlédl na Eve Loraineovou, která si upravovala své roztrhané šaty. Když uviděla, že se na ni dívá, zčervenala.

„Děkuji vám,“ řekla. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Už to znovu jde,“ odpověděl a vstal. „Měla jste sáhnout po revolveru, slečno.“

„Je teď ve studni. O’Brian mi ho vyrazil z ruky.“

„Slyšel jsem vás křičet,“ zamumlal Donovan a chytil se zídky studny. „Měl jsem strach, že se do puebla dostali bandité. Proč jste nezůstala u Blizzarda?“

„Chtěla jsem se jen napít,“ tiše a s rozpaky řekla. „Nemohla jsem tušit, že..“

Mávl rukou a posadil se na zídku studny. Zranění nebylo těžké, horší byl šok, ke kterému došlo. Ten vyvolal slabost a mdloby.

„Co od vás chtěl?“

„Co chce muž jako on od ženy?“ zeptala se trpkým hlasem.

„Lidé se někdy chovají zvláštně,“ odvětil ranger.

„Chcete ho snad bránit?“ nevěřícně a udiveně se zeptala.

„Ani v nejmenším,“ odvětil. „Ale v takových situacích se každý přimkne k tomu, co je pro něj nejcennější. Někdo jako Cody přes všechny pochybnosti nalezne cestu k sobě samému, někdo jako O’Brian se pokusí držet se naživu přes vás, slečno Loraineová.“

„A jak se držíte naživu vy?“ zeptala se a pohlédla na něj.

„Já?“

„Ano, vy.“

„Věřím, že odtud vyvázneme.“

„A v co mám věřit já?“

„Věřte tomu, že zítra večer budeme v Lampasas, že za několik dnů uvidíte San Antonio, město s bílými kostely, s měděnými střechami, s arkádami a růžemi, město plné života.“

Pomalu zavrtěla hlavou, ale to gesto nevyjadřovalo popření, jen úžas a nejistotu.

„Možná bude lepší, když se vrátíme,“ řekla. „Pojďte. Mám vám pomoci?“

„Děkuju. Už můžu jít sám, slečno Loraineová. A věřte tomu, že přežijeme. Nezemřeme tak rychle.“

Otočil se a šel ven.

+ + + + +

Útok přišel o půl hodiny později, zcela nečekaně. Chad Donovan seděl u dveří, bradou se opíral o hruď a spal. Za ty roky si zvykl probudit se při prvním šramotu.

Když se otočil a vyhlédl ze dveří, byli už jezdci těsně u puebla. Zvedl revolver a uviděl, jak O’Brian střílí ze svého derringeru od dveří.

Pak bandité dorazili ke vchodu.

Donovan ležel na podlaze a střílel levou rukou tak rychle, jak jen mohl. Ani ne dva yardy od něj duněla kopyta koní, vířil se prach a střílely pušky desperátů.

Těžký kolt v jeho ruce mu při každém výstřelu trhl paží. Viděl, jak jeden Mexičan spadl na krk koně, viděl, jak pustil pušku a chytil se hřívy koně, načež mu zmizel z očí.

Jezdci projeli okolo čelní stěny puebla, obrátili se a jeli zpátky. Jeli po indiánském způsobu, přitisknuti ke hřbetům koní, s uzdami v zubech a za jízdy stříleli.

Vedle Donovana se zvířil prach. Jedna z kulek mu proletěla rukávem košile, když se převalil do úkrytu, kde chtěl vytáhnout druhý kolt.

O’Brian už svůj derringer dávno vystřílel a nyní pálil Donovanovou karabinou. Nebylo snadné zasáhnout cválající jezdce. Bandité jeli dobře a šikovně a stříleli neuvěřitelně přesně. Jedna z kulek O’Brianovi natrhla pravý ušní lalůček.

Hráč s klením nabil pušku a zastřelil jednoho koně. Nato počkal, až desperát vyleze zpoza něj. Trefil ho a pak přes banditu přejeli jeho kumpáni.

Kouř z výstřelů stoupal k nebi.

„Tam jedou!“ zvolal O’Brian, který opět nabil svůj derringer. „Máte ještě náboje do winchestrovky?“

„V sedlové brašně!“ vyhrkl Donovan a nabil levou rukou oba kolty, přičemž si je musel přidržet koleny.

„Přineste náboje, reverende!“ zařval hráč. „Budeme je ještě potřebovat!“

Jedna z kulek ustřelila Codymu podpatek. Svalil se na zem a odplazil se do úkrytu.

„Jestli takto budou pokračovat, nebudeme mít za hodinu jediný náboj!“ zvolal O’Brian.

Pečlivě mířil, než vystřelil. Jeden z jezdců se sehnul ke svému pravému kolenu a vykřikl.

Donovan hledal mezi jezdci Condrou, ale nikde ho neviděl. Vůdce desperátů se nevystavoval nebezpečí. Pravděpodobně byl někde mezi skalami a vyčkával. Dokud měl muže, jež pro něho bojovali, nemusel riskovat.

Ranger vypálil na jezdce, který právě dorazil ke dveřím. Viděl, že sebou trhl, ale v sedle zůstal. Levou rukou nestřílel Donovan ani zdaleka tak přesně jako pravou. Odhodil vystřílený kolt stranou, vzal druhý a několikrát vypálil.

O’Brian nabíjel derringer. Po límci mu tekla krev, ale o to se nestaral. Nyní šlo o to, aby odrazili bandity a získali čas k nabití. Pokud by bandité byli u dveří ve chvíli, kdy O’Brian a Donovan museli současně nabíjet, mohli by toho využít k útoku na pueblo. Za dobu, ve které se dal nabít kolt, mohli ujet dvacet až třicet yardů.

Reverend Cody přišel s krabičkou s náboji do winchestrovky, kterou vzal z Blizzardovy sedlové brašny. Kulky, které létaly dveřmi, ho nutily k podivuhodným skokům. Zadýchán a s červeným obličejem se u Donovana vrhl na podlahu a začal nešikovně nabíjet pušku.

„Když mi dáte náboje, budu vám nabíjet zbraně,“ vyhrkl.

Donovan si stáhl revolverový opasek a hodil ho Codymu. „Nabíjejte revolvery náboji z opasku.“

Pak posunul k O’Brianovi, jenž vystřílel svůj derringer, winchestrovku.

„Jednou rukou z pušky střílet nemůžu,“ poznamenal. „Vezměte si ji a dejte mi váš derringer.“

Jen co to dořekl, Mexičané zaútočili.

„Vypadá to, že si myslí, že jsou nezranitelní,“ řekl O’Brian. „Dokážeme jim opak, Donovane?“

Ranger mlčky přikývl a zvedl ruku s koltem.

Věděl, že tomuto útoku se ještě dokážou ubránit, možná ještě dalšímu. Ale pak jim dojde munice. Kdo pak banditům zabrání v útoku na pueblo?

+ + + + +

„Lobo!“

Chad Donovan vyhlédl ven.

Mexičané se poněkud stáhli a stáli takových šedesát až sedmdesát yardů od puebla. Jejich pušky se blyštěly v ranním slunci. Koně byli zpocení a hrabali v písku. Jezdci jakoby čekali na znamení, to však nepřicházelo.

Opět se ozval Condroův hlas zpoza skal.

„Slyšíš mě, Lobo?“

„Ano, slyším tě!“ zvolal Donovan.

„Dávám vám poslední šanci…“

„Už jsi nám dal posledních šancí několik…“

„Lobo, myslím to vážně. Je to vaše poslední šance! Když vyjdete ven se zvednutýma rukama, nic se vám nestane. Chceme jen ty peníze.“

„A když nevyjdeme?“

„Pak si pro ně přijdeme, Lobo!“

Donovan se otočil a pohlédl na O’Briana a Codyho. „Myslí to vážně,“ řekl.

O’Brian spočítal náboje, které ležely před ním v písku. „Mám ještě dvacet nábojů do winchestrovky.“

„Možná se ještě jednou ubráníme, ale pak…“ Chad Donovan to nedořekl, bylo jasné, co chtěl říct.

„Ano,“ pomalu poznamenal hráč. „U všech karetních stolů jsem zatím vždy měl štěstí, nikdy mě nikdo netrefil. Musel jsem jet až sem, abych to koupil. Taková dlouhá, namáhavá cesta jen pro to, abych tu zemřel.“

„Donovane?“

Donovan pohlédl na Codyho, který nabil kolt a posunul ho k němu.

„Myslíte, že by mělo smysl, kdybych šel ven a promluvil s ním?“

„Tomu nevěřím, reverende.“

„Ale jsou to přece křesťané, Donovane. Mexičané jsou věřící katolíci. Kdybych s nimi promluvil…“

„Condroa by tomu zabránil,“ řekl Donovan. „Když byste vyšel ven, zastřelil by vás dřív, než byste promluvil.“

„Pak budeme bojovat. Naše životy jsou v Božích rukou. Proč bychom se měli bát?“

„Lobo!“ zvolal Condroa.

„Ano?“

„Rozmyslel sis to?“

„Ano, Condroo.“

„Nu?“

„Nevyjdeme ven.“

„Takže chcete bojovat? To je vaše smrt!“

„Předtím ještě tucet z vás pošleme k čertu,“ odpověděl Donovan.

„Jste idioti!“ zvolal Condroa. „Nechali bychom vás naživu…“

„Dám ti jiný návrh,“ řekl ranger. „Jestli máš dost odvahy, vyjdi z úkrytu, Condroo. Můžeme to vyřídit my dva. Jen ty a já! Budeme bojovat o ty peníze!“

Venku panovalo ticho. Muži v pueblu napjatě naslouchali.

„Přece nechcete jít ven?“ řekl hráč. „Ten chlápek nikdy na férový souboj nepřistoupí.“

Donovan otevřel ústa k odpovědi, ale v tom okamžiku se ozval Condroa.

„Lobo, proč bych s tebou měl bojovat? To bych byl pěkný blázen. Ne, máme vás v hrsti. Dávám vám ještě deset vteřin času na to, abyste vyhodili zbraně z puebla a vyšli ven se zdviženýma rukama. Jestli za deset vteřin nevyjdete, půjdeme si pro ty peníze.“

„Myslel jsem si, že s tím bude souhlasit, aby vás venku nechal odpravit,“ poznamenal O’Brian. „Ale je hloupý. Ještě jim ukážeme, zač je toho loket, co? Tři nebo čtyři z nich srazím ze sedla. Curley O’Brian neumí zacházet jen s kartami.“

Chad Donovan natáhl kohoutek koltu. Venku byl ještě tucet jezdců. Všechny postřílet nemohli. Pomyslel na Eve Loraineovou, která čekala ve vedlejší místnosti. Bezděky se pootočil a vzal pětiranný derringer, hodil ho Codymu a řekl: „Běžte za slečnou Loraineovou a dejte jí zbraň. Ona už bude vědět, co s ní má dělat.“

Cody pohlédl na derringer, načež zvážněl.

„Dobře,“ chraplavě poznamenal. „Dám jí ho.“

„Zůstaňte u ní,“ řekl Donovan. „Není jisté, zda bude mít v poslední chvíli sílu to udělat.“

„Budu u ní, Donovane. Nemusíte si o ni dělat starosti.“

Cody vstal a přikrčen šel do vedlejší místnosti. Když zmizel, O’Brian si odkašlal a odplivl si.

„Hodně to s ním otřáslo,“ řekl. „Ale už je to jedno. Ještě něco jsem vám chtěl říct, Donovane. Zastřelil bych vás, kdybychom se odtud dostali.“

Donovan na něho namířil.

„Kvůli těm penězům, že?“ zeptal se. „Od začátku jste se jich chtěl zmocnit!“

„To je pravda,“ řekl O’Brian. „Chtěl jsem ty peníze. A dostal bych je. Já vždycky dostanu to, co chci.“

„Jste zvláštní člověk,“ odpověděl Donovan. „Ale jedno chci vědět. Střílel jste na mě?“

Hráč se usmál. „To se, příteli, nikdy nedozvíte.“

„Ale víte, kdo střílel?“ zeptal se ranger, aniž sklonil kolt.

„Ano, vím to,“ řekl O’Brian. „Vím, kdo to byl, ale nad tím už nemusíte přemýšlet. Už to není problém. Protože odtud nikdo z nás nevyjde živý, bude mezi těmi zastřelenými i ten, kdo na vás střílel. Ta myšlenka vás přece musí uspokojovat, ne?“

„Jenom bych to rád věděl, než…“

O’Brian se chopil krátkohlavňového koltu.

„Já nejsem člověk, který mluví o věcech, o kterých by raději měl mlčet. Po celý život jsem si tříbil schopnost držet jazyk za zuby. Možná nejsem nijak zvlášť dobrý hráč, ale mlčet umím, to musíte přiznat. A mám ještě jiné kvality. Kdyby Mexičané odjeli, sejmul bych vás. A nejen kvůli těm penězům, Donovane. Ne, nejen kvůli nim. Zmlátil jste mě před očima ženy, proto bych vás odpravil.“

„Kdybyste ji neobtěžoval, tak bych to neudělal, O’Briane.“

Hráč se usmál. Na chvíli z jeho obličeje zmizel tvrdý výraz.

„Chtěl jsem na chvíli držet v rukou život, Donovane. A to děvče je to jediné, co teď ještě zůstalo ze života.“

Donovan si povzdechl: „Život člověka někdy překvapí.“

„S tím děvčetem,“ řekl O’Brian, „bych odjel na Mississippi. Bral jsem si všechno, co šlo. A teď bych to prožil znovu – jejíma očima, očima, které ještě neznají život. S těmi penězi bych jí mohl ukázat svět. Prožil bych s ní krásy světa znovu. Škoda, že jsem musel jet až sem, abych to poznal.“

„Nikdy jste neměl váš svět opouštět.“

Náhle se ozval výstřel. „Jedou!“ chladně řekl ranger.

Lehl si na břicho a vyhlédl ven.

Jezdec, který vypálil, nabil svou pušku a zvedl ji.

„Vamonos!“

Země duněla pod kopyty cválajících koní. Banda opět útočila.

Donovan strčil do O’Briana, který zalícil.

„Ještě ne,“ řekl. „Počkejte, až budou tak blízko, že budou vidět bělma jejich očí. Teď nesmíme plýtvat střelivem.“

Jezdci ječeli a pobízeli koně. Začali pálit.

„Ještě nestřílejte!“ řekl Donovan. „Cekejte! Cekejte! Cekejte…“

Jezdci jeli přímo ke vchodu.

Ještě třicet yardů, ještě dvacet, deset…

„Palte!“

Revolver a winchestrovka vystřelily ve stejné chvíli. První z jezdců sletěl ze sedla, jako by ho zasáhla neviditelná pěst.

Pak se strhla přestřelka, hvízdání kulek se mísilo s výkřiky, vše zahalil prach.

Koně se před pueblem zastavili a začali se točit. Donovan pálil na snědé tváře a bílé košile. Neměl čas mířit. Po několika vteřinách měl vystřílený bubínek. Sáhl po druhém a trefil Mexičana, který seskočil z koně a běžel k němu s mačetou. Muž se zastavil, udělal ještě dva potácivé kroky a skácel se těsně před prahem.

Donovan cítil, jak ho jedna z kulek škrábla na lopatkách, další na uchu. Ztratil pojem o čase. Slyšel pouze dusot kopyt a třesk vlastních výstřelů.

Jak dlouho to trvalo, nevěděl, potom se však jezdci vydali zpět. Nechali tam tři mrtvé a shromáždili se u skal. Přitom ještě několikrát vypálili.

Donovan si hřbetem ruky utřel začazenou tvář. Viděl, jak se Condroa objevil mezi skalami a jak s hněvivými gesty promlouvá ke svým lidem. Vypadalo to, že se je snaží přinutit k opakování útoku.

O’Briannaněj namířil pušku, ale potom ji sklonil. Vzdálenost byla příliš velká a nyní nesměli plýtvat náboji.

„Chce nás za každou cenu oddělat,“ protáhle řekl Donovan. „Rád bych věděl, proč má tak naspěch. Mohl by nás přece vyhladovět.“

Pozoroval, jak Condroa mluví ke svým lidem. Pak dokonce vytáhl kolt a mával jím, ale jezdci podle všeho ztratili zájem na pokračování útoku. Condroa stál před nimi s revolverem v ruce a křičel na ně španělsky. Donovan mu na tu vzdálenost nerozuměl. Slyšel jen, že Condroa mluví o penězích.

Náhle se jeden z jezdců otočil a jel pryč.

Condroa mu namířil na záda. Donovanovi se zatajil dech.

Tu třeskl výstřel. Condroa zavrávoral a skácel se k zemi. Ještě dokázal vypálit, ale kulka se zaryla do země.

Donovan sledoval, jak se na zemi převalil a pokoušel se zvednout kolt. Jeden z jezdců se však vyklonil ze sedla a střelil ho do hlavy. Condroa sebou trhl a zůstal ležet v písku.

Mexičané přijeli k němu a hovořili spolu, pak pohlédli k pueblu, otočili koně a jeden po druhém zmizeli mezi skalami. Pouze Condroa zůstal tam, kde ho zastřelili. Nyní vypadal neškodně, jako hromada starých hadrů, které někdo zahodil.

Donovan pomalu stáhl kohoutek svého koltu a pohlédl na O’Briana, který vše pozoroval s otevřenými ústy. Pomalu se posbíral ze země.

„To není pravda,“ hlesl. „Opravdu Jsou pryč? Opravdu jsou pryč?“

Donovan se zády opřel o skálu. Zmocňovala se ho únava.

„To může znamenat jen jediné,“ řekl se zavřenýma očima. „Našli dostavník. Přijedou sem. Jinak si ty útoky a ten úprk nedokážu představit.“

„Cody!“ zvolal O’Brian.

Reverend se objevil ve dveřích. „Ano?“ chraplavě řekl.

„Cody, jsou pryč! Skutečně, jsou pryč!“

Cody pustil O’Brianův derringer na zem.

„Můj Bože!“ řekl. „Modlil jsem se zato…“

„Teď běžte do skal a pozorujte je,“ tiše řekl Donovan.

O’Brian chytil Codyho za rameno. „Pojďte!“

Donovan hleděl za nimi.

Seděl u stěny, měl skloněnou hlavu a teprve nyní ucítil bolest v ráně na ruce. Co to znamenalo?

Condroa byl mrtev, zabili ho jeho vlastní lidé. Už se neměli čeho bát. Desperáti mohli utéct z jediného důvodu: protože se blížila pomoc. Byli zachráněni v posledním okamžiku.

Condroa musel vědět o tom, že tam jede nějaký oddíl. Proto své lidi poslal do útoku, který ho pak stál život. Dalo se předpokládat, že bandité pojedou na západ k Rio Grande. Od nich jim už nehrozilo nebezpečí.

Bylo po všem…

To bylo to jediné, na co nyní dokázal myslet. Přežili to.

Pak uslyšel lehké kroky a pomalu otevřel oči a zvedl hlavu. Viděl, že k němu jde Eve Loraineová. Byla vážná a klidná. Její tvář byla bledá, pouze v očích se jí jiskřilo, ale jinak, než dosud.

Zastavila se před ním, pohlédla na něj a když si ji změřil pohledem, uviděl malou, jednorannou pistoli derringer, kterou držela v pravé ruce. Byla to malá zbraň, která se dala skrýt do dlaně. Na tu vzdálenost však měla smrtící účinek.

„To jste byla vy?“ řekl, přestože se mu nechtělo tomu věřit.

Přikývla. „Ano, byla jsem to já,“ řekla hlasem, který zněl jinak než předtím.

„Ale proč?“

„Proč? Skutečně to nevíte?“

„Ne!“

„Vzpomeňte si na Torna Jeffersona Baileyho, toho mladého muže, kterého jste zastřelil v Lampasas.“

Donovan přikývl.

„Tom byl můj bratr.“

„Váš…“

„Můj bratr, ano. Jmenuji se Eve Baileyová.“

„Je mi to líto, slečno Baileyová…“

„Tenkrát vám to líto nebylo, Donovane.“

„Proto jste se mnou o tom mluvila?“ tiše řekl.

„Ano! Chtěla jsem vědět, jak se cítí vrah.“

„Byla to sebeobrana, slečno Baileyová.“

„Nedal jste mu šanci,“ vyhrkla. „Bylo to ještě dítě.“

„Byl dítě s koltem, dítě, které bylo odhodlané ten kolt použít.“

„Nevěřím vám ani slovo,“ řekla. „Utratila jsem všechny peníze, které jsme měli, jen abych vás našla, Donovane. Chtěla jsem vás zabít, protože jste zavraždil Torna.“

„Kéž bych to nemusel udělat, slečno Baileyová. Vy mě teď chcete odpravit?“

„Ano.“

„Teď, když znáte pravdu?“

„Nevěřím vám!“ prohodila. „Tom nebyl špatný. Jen se dostal do špatné společnosti. Naše cesty se náhodou zkřížily, Donovane. Vidíte, měla jsem štěstí a…“

Zvenčí se ozvaly kroky. Dívka si hodila na ruku šálu, ve které držela pistoli. Stále však mířila na Donovana.

Ve vchodu se objevil O’Brian.

„Opravdu nám jedou na pomoc. Je to oddíl s přibližně deseti muži. Jsou dvě míle daleko. Viděli jsme je jet přes jeden kopec.“

Odmlčel se a chvíli mezi nimi těkal pohledem, načež se usmál.

„Asi jste dostal odpověď na otázku, kterou jste mi předtím dal,“ řekl.

Donovan přikývl.

„Věděl jsem, že má pistoli,“ poznamenal hráč. „Věděl jsem i to, že ji má schovanou pod šaty. Když se ukázalo, že ta kulka nebyla vystřelena z žádné z našich zbraní, bylo mi jasné, kdo střílel. Teď chápete, proč jsem vám řekl, že jsme si podobní, slečno Loraineová, nebo jak se vlastně jmenujete? Budeme se k sobě hodit.“

Protočil si kolt okolo ukazováčku.

„Udělám to za vás,“ řekl. „Náš přítel má ty peníze pod košilí a my mu je samozřejmě vezmeme. Nu, Donovane, neříkal jsem vám, že se pomstím? Dobrý hráč pokeru umí čekat na svou chvíli.“

Otočil se k Eve Loraineové. „Ani se vás nechci ptát, proč jste ho chtěla odpravit. Ještě budeme mít dost času. Mimochodem, reverend jel našim zachráncům naproti. Až se vrátí, už nás tu nenajde, Eve.“

Chad Donovan pohlédl na Eve Loraineovou a pomalu řekl: „Když odejdete s ním, Eve, budete žít jeho životem, budete družkou štvance, pořád ve strachu…“

„Hlavně teď nebuďte sentimentální,“ řekl O’Brian. „Zatím jste se mi líbil. Nekažte mi dojem, jaký jste na mě udělal, Donovane. Jen nerad vás odkrouhnu. Ale, buďte upřímný, mám na vybranou? Jste ochoten mi těch sto tisíc dolarů vydat dobrovolně? Jestli ano, tak vám nic neudělám. Skutečně, jste mi sympatický. Zapomenu na to, že jste mě zmlátil. Dělejte, příteli, dejte mi ty peníze!“

Donovan pomalu zavrtěl hlavou. Věděl, že hra, kterou teď hraje, je smrtelně nebezpečná, ale neviděl jiné řešení.

„Ne.“

„To je mi líto, příteli,“ odvětil O’Brian. „Za čtvrt hodiny tu bude oddíl a to už budeme muset být v tahu. Vidíte, nezbývá mi moc času na nějaké dlouhé řeči.“

Namířil Donovanovi mezi oči a natáhl kohoutek.

„Vidíte,“ řekl. „Jediný stisk prstu a vyřídím vás. Buďte rozumný a dejte mi ty peníze.“

„Ne!“

„Jste paličák!“

„O’Briane?“

„Ano?“

„Spadl Miller z okna sám?“

O’Brian se usmál. „Ještě jsem se ho pokoušel chytit,“ poznamenal. „Ale už bylo pozdě.“

„Myslel jsem si, že jste to byl vy,“ hlesl Donovan. „Vy kvůli těm penězům uděláte všechno, že?“

„Jste chytrý. To bych do vás neřekl.“

Eve Loraineová tam stála a těkala pohledem mezi nimi. Byla nyní ještě bledší.

Hráč ledovým hlasem řekl: „Naposledy, Donovane. Dejte mi ty peníze! Já nejsem Condroa, ten blázen. Už nebudu čekat. Takže?“

Chad Donovan odhodlaně vyhrkl: „Ne!“

„Potom tedy…“ Ve chvíli, kdy chtěl zmáčknout spoušť, třeskl výstřel.

Donovan viděl, jak se výraz v jeho obličeji rychle změnil. Zvedl obočí a otevřel ústa k výkřiku. Otočil hlavu a pohlédl na Eve Loraineovou, jež ho pozorovala s vyděšeným obličejem. Zpod šály zdobené třásněmi, kterou měla přehozenou přes pravou ruku, stoupal tenký sloupec šedého kouře.

O’Brian na ni pohlédl a jeho tvář se zkřivila bolestí. Zavřel ústa, sevřel rty a klesl na kolena. Pustil kolt a opřel se oběma rukama o zem. Jeho dech byl těžký, sténal.

Pomalu ještě jednou otočil hlavu a pohlédl na Eve Loraineovou. Z úst mu tekla krev. „To je ale fór, madam! „ zamumlal. „Vždycky jsem si myslel…. že mě… oddělá někdo… koho jsem podvedl… ve hře. A teď… je to… krásná žena! Myslím… že svět ve mně ztratí… velkého hráče…“

Svalil se na zem a zůstal zkroucen ležet v prachu.

Eve Loraineová pustila malou zbraň na zem. Zacinkala na kamení.

„Já… já jsem ho…,“ řekla a pak jí selhal hlas.

„Zachránila jste mi život,“ tiše poznamenal Donovan.

„Chtěla jsem vás zabít,“ řekla pohnutým hlasem. „Mohla jsem počkat, až vás…“

„Ale neudělala jste to,“ řekl.

„Proč jsem to nedokázala?“ zeptala se a pohlédla mu do očí bez hněvu a bez nenávisti. „Proč jsem to nedokázala?“ Ještě tišeji dodala: „Proč jsem to nedokázala?“

„Eve! „řekl jen.

Vypadalo to, že ho neslyší. Pomalu se vydala ke vchodu. Šála ji visela po zem, táhla ji za sebou. Jako ve snu se opřela o zeď. Její postava se rýsovala proti světlé obloze.

Ještě chvíli tam stála a pak vyšla ven.