John Kirby

Colorado western 164. Zlo v Santa Ritě

V saloonu panovalo ticho.

Muži, kteří se tam dosud nahlas bavili a jen ze zvyku pošilhávali ke dveřím, strnuli, když se otevřely.

Hleděli na toho chlápka, jako by to byl duch. Poznali ho na první pohled, i když ho neviděli už pět let.

Byl střední postavy. Jeho kabát byl otrhaný a levisky, které měl na sobě, možná byly tytéž, které nosil tenkrát, když si pro něho přijel vězeňský marshal z Yumy.

Jeho tvář byla o něco užší, ale to jen zvýrazňovalo pohled jeho velkých černých očí.

Muž si vychutnával ticho, které se tam rozhostilo. Nečekal, až se ostatní vzpamatují. Vydal se k pultu, kde stálo více než dvacet mužů.

Ti se ještě neprobrali z překvapení. Rozestoupili se před ním. Muž se usmál.

Pohlédl na vysokého, světlovlasého majitele saloonu, který tam stál a nevěděl, co má udělat s láhví, kterou držel v ruce.

„Ahoj, Svene,“ řekl vysokým, chraplavým hlasem. „Nalij mi whisky. Mám za sebou dalekou cestu.“

Lidé se probrali. Bylo slyšet, jak si povzdechli. Jeden z nich se rozběhl k létacím dveřím, otevřel je a zmizel na ulici.

Muži obstoupili chlápka, který se k nim otočil zády.

Majitel saloonu pomalu zavrtěl hlavou.

„Vždycky jsem tě nesnášel, Quincy,“ řekl. Rozrušeně oddechoval. „Nechápu, jak se ještě opovažuješ sem chodit.“

Quincy Jones chladně pohlédl na Švéda.

„Odseděl jsem si v Yumě pět let za něco, co jsem neudělal,“ přidušeně řekl. „Jsem na svobodě. A whisky si můžu dát všude. I tady v Santa Ritě.“

„Ale ne v mém saloonu,“ odsekl Sven Lenmark. „Napáchal jsi tu příliš mnoho zla na to, abys tu mohl stát a pít mou whisky. Vždycky jsem říkal, že pět let je pro tebe málo. Měl jsem tě tehdy pověsit.“

Mezi muži, kteří stáli za Quincym Jonesem, se ozvalo souhlasné mumlání. Výhružně udělali krok k němu.

„Můžeme ho pověsit i teď!“ zvolal jeden z nich. „Vzpomeň si na Bess McDonaldovou!“

Quincy Jones se otočil. Pohlédl na toho, kdo právě promluvil, a jeho tvář se zkřivila hněvem.

„Ty dobře víš, že jsem to nebyl já, kdo zastřelil paní McDonaldovou, Summitte!“ sykl.

„Ale tys to zavinil,“ řekl ten druhý muž.

„A ty a tvoji komplicové jste nás tenkrát skoro zruinovali,“ vyhrkl Summitt. „Museli jsme tvrdě pracovat, abychom nezkrachovali.“

Quincy Jones si odplivl.

„Ty jsi ještě nikdy tvrdě nepracoval,“ pohrdavě řekl, „jsi vydřiduch, který lidem, co nejsou schopní hned zaplatit, vezme i to poslední!“

Majitel obchodu Dave Summitt polkl. Do tváře se mu nahrnula krev. Všiml si, že Jonesova slova nevyvolala u jeho přátel velký odpor.

„Já se nenechám v mém vlastním městě urážet od nějakého zločince!“ zvolal. „Já…“

„Nebudeš dělat nic,“ skočil mu Quincy Jones do řeči. „Neurazil jsem tě. Jenom jsem řekl pravdu. Nenamlouvej si, že jsi něco lepšího. Celý život jsi nedělal nic jiného, než že jsi podváděl ostatní, ty kramáři.“

To už bylo na Dava Summitta příliš. Otočil se k ostatním a zařval: „Mám si to nechat líbit?“

Ke Quincymu Jonesovi přistoupil mohutný muž.

„Slyšel jsi, Jonesi,“ řekl. „Nechceme tě tu. Zmiz ze Santa Rity a už se tu nikdy neukazuj.“

„Ty mě chceš vyhnat z města, Hackette?“ otázal se Quincy Jones. Jeho pohled padl na revolverový opasek toho hromotluka, v jehož pouzdře byl postříbřený kolt ráže 45. Všichni v Santa Ritě věděli, že tento revolver Butch Hackett zdědil po svém strýci. Sám s ním ještě nikdy nestřílel.

Butch Hackett zavrtěl hlavou. „To vyřídí Heck Thomas a my mu při tom pomůžeme,“ zabručel a znovu přišel k ostatním, kteří tam stáli a nevěděli, co mají dělat.

Jeden muž se otočil a přiběhl ke dveřím.

„Jdu pro marshala!“ zvolal přes rameno.

Quincy Jones se usmál. Opět se otočil k světlovlasému Švédovi za pultem.

„Co ta whisky?“ otázal se. „Musím nějak trávit čas, než přijde Heck Thomas.“ Obrátil se k mužům z města a jeho úsměv se rozšířil. „Zvu vás na drink.“

Viděl v jejich tvářích zhnusení a odmítnutí, ale to ho jen pobavilo. Nepočítal s tím, že ho tam přivítají s otevřenou náručí. Kromě toho mu to bylo i jedno. Vrátil se do Santa Rity jen z jednoho důvodu. Chtěl si vzít to, kvůli čemu strávil pět let ve vězení.

Sven Lennark nalil sklenici whisky a postavil ji před Quincyho Jonese tak prudce, že se polovina vylila. Pak se otočil a šel k dřezu, aby tam umýval špinavé sklenice.

Ostatní odešli od pultu. Posadili se ke stolům a tiše se bavili. Zachmuřeně hleděli na muže, který stál sám u pultu. Nikdo se však neodvážil proti němu něco podniknout.

Quincy Jones za těch pět let v Yumě určitě nic neztratil ze své rychlosti.

Náhle se rozletěly vstupní dveře. Quincy Jones se chtěl napít, ale tu strnul.

Nemusel se obracet. Viděl v zrcadle nad pultem, že někdo přišel do saloonu. Znovu postavil sklenici na pult, aniž by se napil. Jeho úzká, kostnatá ruka klesla k boku. Pomalu se otočil a odstoupil od pultu, aby měl větší manévrovací prostor.

Muž, jenž stál uprostřed místnosti a nenávistně na něho hleděl, byl ještě mladý. Jones ho poznal, teprve když se na něj díval pozorněji. Stevu McDonaldovi bylo tenkrát patnáct let. Teď už mu muselo být dvacet a vyrostl z něj svalnatý muž.

Nebyl ozbrojen, což Quincyho Jonese uklidnilo. Neměl chuť na přestřelku. Ta by totiž zmařila jeho plány. Vyčkával, co mladík podnikne.

Steve McDonald, jak se zdálo, nevěděl, co má dělat. Pouze upřeně a nenávistně hleděl na údajného vraha své matky. Pak se pohnul a přistoupil ke Quincymu Jonesovi.

„Vy jste Quincy Jones, že?“ zeptal se chraplavým hlasem. Hovořil tiše, ale Quincy Jones slyšel, jak se mu chvěje hlas. To dokazovalo, jak je rozrušený.

Quincy Jones přikývl.

„Uhodls, McDonalde,“ řekl.

Steve McDonald mlčel a dál hleděl na Jonese. Pak jako by se odhodlal k rozhodnutí.

„Dlouho jsem čekal na to, až uvidím vraha své matky. A připravoval jsem se na to, Jonesi. Oddělám vás.“

Quincy Jones se usmál.

„Možná sis toho ještě nevšiml, chlapče,“ podotkl. „Ale zapomněl sis kolt.“

Steve MacDonald zavrtěl hlavou.

„Schválně jsem si ho nechal doma,“ řekl. „Tak lehké to mít nebudete. Já zvolím ten okamžik. Zasáhnu vás hned první kulkou, ale nezabiju vás. Budete přede mnou ležet v prachu a škemrat o život, ale já vás odpravím stejně nemilosrdně, jako jste vy zavraždil mou matku.“

Quincy Jones si uvědomoval, že McDonald tu výhružku myslí vážně. Byl rozčilený. Neměl z toho kluka strach, ale rozhořčovalo ho, že celé město věřilo lžím, které se tenkrát o Quincym Jonesovi a jeho příteli Johnu Claytonovi rozšířily.

„Nějak moc si otevíráš hubu, chlapče,“ řekl chladným hlasem. „To ti neřekli, že tvou matku oddělal tvůj vlastní otec?“

Quincy Jones tušil, jaký účinek budou mít jeho slova na toho mladíka, ale byl příliš rozezlený na to, aby na něho bral ohled. Viděl, jak mladík polkl. Vypoulil oči a sevřel pěsti. Následující Quincyho slova na něj měla účinek rány bičem.

„Byl jsem u toho,“ poznamenal Quincy Jones. „A ani já nevím, jestli to byla nehoda nebo záměr.“

Steve McDonald zařval. Naběhly mu žíly na spáncích. Jonesova poslední slova ho rozzuřila. Zvedl pěsti a vrhl se na muže u pultu, aby ho za to potrestal.

Quincy Jones nebyl nijak zvlášť silný, protože od svého propuštění z vězení neměl čas dopřát svému trýzněnému tělu odpočinek. Touha po pomstě ho přiměla jet rovnou do Santa Rity.

Nechtěl se s tím mladíkem spouštět. Trhl rukou k pouzdru a tasil kolt. Ani ho však nestačil namířit a ucítil ostrou bolest v zápěstí.

Kolt dopadl na podlahu.

Quincy Jones uskočil stranou v posledním okamžiku. Jednu mu vrazil a chlapec se svalil na pult.

Quincy Jones se rychle otočil. Vzal sklenici s whisky, která ještě pořád stála na pultu, a chrstl ji Svenu Lennarkovi do očí. Majitel saloonu ho hlavní brokovnice praštil do zápěstí.

Sven Lennark zaklel a zavrávoral k regálu s láhvemi a sklenicemi. Sklo zařinčelo a dvě sklenice spadly a rozbily se. Sven Lennark si promnul oči, ale tím to ještě zhoršil. Skučel bolestí.

Mladík odvrávoral od pultu. Quincy Jones doufal, že se po tomto zmařeném útoku uklidní, jenže vypadalo to, že je ještě rozzuřenější.

Quincy Jones pohlédl na svůj kolt, který ležel nějaké tři yardy před pultem. Kdyby se mu povedlo mladíka ještě jednou trefit, mohl by vzít zbraň a pak ho přivést k rozumu.

Tiše zaklel. Koutkem oka viděl, jak se několik mužů vydalo k pultu. Chtěli se na něho vrhnout!

Musel se zmocnit svého koltu, jinak by mu dali nakládačku.

Kráčel ke Stevovi McDonaldovi, jako by na něj chtěl zaútočit, ale na poslední chvíli uhnul stranou, klekl si a sáhl po svém koltu. Pocítil úlevu, když držel kolt v ruce.

V následujícím okamžiku vykřikl. Někdo mu šlápl na ruku. Quincy Jones se pokusil vytrhnout ruku zpod boty. Bolest byla nesnesitelná.

Vzhlédl a spatřil ztrhanou tvář hromotluka Butche Hacketta. V jeho očích nespatřil nenávist, ale sadismus, který Quincymu naháněl husí kůži. V té chvíli zapomněl na bolest.

Druhou pěstí Hacketta udeřil do nohy, ale obr mu jen ještě pevněji přišlápl ruku.

Quincy Jones hlasitě vykřikl, když mu zlomil kůstku v prstu. Vrazil hlavou do toho rváče, jenže okamžitě ztratil rovnováhu a svalil se na podlahu.

Quincy Jones se zvedl na kolena. Pokoušel se namířit kolt, ale se zlomenou kůstkou to nebylo možné. Opět uviděl nohu a odhodil kolt, který proletěl okolo Butche Hacketta, sedícího na zemi s otupělým výrazem, a zmizel mezi několika židlemi.

Quincy Jones slyšel šramot židlí. Věděl, co ho čeká. Chtěli ho zmlátit. Kdyby měl štěstí, mohl po tomto nerovném boji zůstat naživu. Ale tomu, že by pak měl chuť nebo odvahu na svou pomstu, nevěřil už teď.

Když se postavil, vrhl se na něj zezadu Steve McDonald a zasadil mu úder pravou pěstí do spánku. Quincy Jones se svalil na zem. Vykřikl bolestí, když se pokusil zapřít o pravou ruku. Bolest mu vystřelila do paže a pokoušely se o něj mdloby. V prvotním impulzu chtěl zůstat ležet a předstírat, že je v bezvědomí, ale věděl, že by ho mlátili, i kdyby bezvědomí opravdu ztratil.

Nenávist k mužům ze Santa Rity, jež se vněm hromadila po těch pět let v Yumě, ho přiměla vstát. Uhnul brutálnímu háku Butche Hacketta, který teď rovněž vstal, a kopl ho do holeně.

Hromotluk nic neřekl. Pouze otevřel ústa, ale z nich se nevydrala ani hláska. Skácel se na podlahu.

Quincy Jones to nečekal. Otočil se a levou pěstí praštil McDonalda do obličeje. Ten měl rozbité rty, krev mu kapala na košili.

V tom to Quincy Jones koupil do spánku. Zapotácel se a spatřil před sebou Svena Lennarka. Chtěl couvnout, ale majitel saloonu ho chytil za vlasy a praštil mu hlavou o pult.

Nyní již žádnou bolest necítil. Z nosu mu tekla krev. Na několik okamžiků viděl červenou skvrnu na pultě, když mu Lennark zvedl hlavu. Pak jí znovu praštil o bar.

Quincymu hučelo v uších, jako by stál pod vodopádem. Jako by z dálky slyšel divoké výkřiky a pomyslel si, že teď ho umlátí. Nemohl se již bránit. Ruce mu bezvládně visely u těla. Jen se divil, že je ještě při vědomí.

Cítil, jak ho Švéd pustil. Spadl na podlahu. Kdosi ho kopl do boku.

Před očima měl hvězdičky. Náhle si vzpomněl na svého přítele Johna Claytona, kterého před pěti lety přemluvil k vyloupení banky v Santa Ritě. John Clayton byl propuštěn z Yumy stejně tak jako on před třemi týdny. Quincy se ho pokusil přesvědčit, aby s ním jel do Santa Rity, ale John Clayton jen zavrtěl hlavou a řekl o něm, že je beznadějný idiot.

Hlava mu dopadla na podlahu a pomyslel si, že měl dát na Johna Claytona.

Zvedli ho na nohy. Z rány na čele mu tekla krev do očí. Skrze rudou mlhu viděl nenávistně zkřivenou tvář Steva McDonalda, který se rozmachoval k ráně.

Quincy chtěl uhnout, ale hlava se mu nepohnula ani o kousek. Mladý McDonald mu vrazil pěstí do obličeje.

Skonči to, pomyslel si Quincy Jones. Byl na konci svých sil. V té chvíli by byl nejraději mrtvý.

Náhle se ozval výstřel. Muži před ním ustoupili. Cítil, jak ho ruce, které ho dosud držely, pustily.

Jako loutka se svalil na zem. Uhodil se hlavou o pažení pod pultem a pak ztratil vědomí.

+ + + + +

„Teď jste asi na sebe hrdí, co?!“ zařval Heck Thomas. Ještě pořád držel v ruce kolt, z jehož ústí se kouřilo.

Steve McDonald svěsil ruce. Měl skloněnou hlavu. Jeho košile byla od krve, ze rtů mu po bradě tekla krev.

„Tvrdil, že táta mou matku zastřelil schválně,“ tiše prohodil.

Heck Thomas udělal jeden krok k němu.

„Běž domů, Steve!“ řekl a v jeho hlasu byla náklonnost k tomu mladíkovi. Josepha McDonalda rád neměl, o jeho synovi to však už neplatilo. Heck Thomas často přemýšlel, jestli je to jen proto, že miloval Stevovu matku, která si vzala Josepha McDonalda proto, že tehdy jako jediný byl schopný pomoct jejímu zadluženému otci. Bess McDonaldová Hecku Thomasovi po mnoha letech přiznala, jak je s Josephem McDonaldem nešťastná. Od té doby ho nenáviděl.

Heck Thomas dostrkal mladíka ke dveřím a Steve McDonald bez odporu šel.

Když se marshal otočil, byly v jeho tvrdých očích jiskry, na které si obyvatelé Santa Rity zvykli. Heck Thomas byl rozhořčený.

Muži tam stáli, jako by je přichytili při krádeži. Někteří se vytratili ven.

Sven Lennark vzal hadr a pokusil se utřít skvrnu od krve na pultě. Vypadal rozpačitě a zřejmě se v té chvíli ptal, jak se mohl nechat strhnout k takovému barbarství. Přestože kvůli tomuto muži před pěti lety přišel o pět tisíc dolarů, které byly jeho úsporami na horší časy. Butch Hackett jen pokrčil rameny. Nechápal, proč dělal marshal tolik řečí kvůli jedné malé rvačce.

Pouze Dave Summitt byl stále rozhněvaný.

Přivřenýma očima pohlédl na muže zákona a nenávistně řekl: „Ten hajzl se vrátil a urážel nás. Měli jsme snad jen přihlížet a nechat si to líbit?“

Heck Thomas se k němu krátce obrátil. Viděl na něm, že se té rvačky neúčastnil. Zašklebil se. Věděl, že se nedržel zpátky proto, že by byl tak rozumný. Summitt byl prostě příliš zbabělý na to, aby se s někým bil, byť takový člověk byl napůl v bezvědomí.

„Proč se do toho mícháš?“ zeptal se Heck Thomas. „Jak vidím, tak ses k nim nepřidal. Určitě jsi příliš inteligentní na to, abys někoho mlátil.“

Dave Summitt byl celý rudý. Neunikla mu ironie v marshalově hlasu, stejně tak jako ostatním v saloonu. Uvažoval o tom, že muži v saloonu, které vždy považoval za své přátele, mlčeli, když ho Quincy Jones osočoval.

Prudce se otočil a šel pryč. Rozhodl se, že si rozmyslí, koho bude považovat za svého přítele a koho ne.

Heck Thomas si dal revolver do pouzdra. Přišel k pultu a sklonil se. Opatrně otočil omráčeného na záda.

Quincy Jones měl obličej od krve. Na čele měl šrám, nos měl nějak nakřivo a když se ho Heck Thomas dotkl, ucítil, že je zlomený.

Marshal zavrtěl hlavou. Jako muž zákona měl co do činění s brutalitou a násilím, ale něco takového ještě neviděl. Lidé v Santa Ritě museli přijít o rozum.

Odvázal si svůj šátek a utřel Quincymu Jonesovi obličej. Příliš to nepomohlo, rána na čele ještě pořád krvácela.

„Přiveď doktora, Olivere,“ poznamenal k štíhlému muži, který ho přivedl do saloonu Three Crowns.

Oliver Greenfield hned zmizel. Byl rád, že během rvačky nebyl v saloonu. Nevěděl, jestli by též Quincymu Jonesovi nezasadil několik ran, protože i on kvůli přepadení banky přišel o všechny své úspory. Proběhl okolo své nájemní stáje a po chvíli zabouchal na dveře lékařova domu.

Heck Thomas zvedl Quincyho Jonese a položil ho na pult. Sven Lennark chtěl protestovat, ale marshalův pohled ho umlčel.

„Je mrtvý?“ zeptal se Butch Hackett. Jeho slova zněla nezúčastněně a Heck Thomas si byl jistý, že to tak i bylo. Pravděpodobně by se mu hodilo, kdyby Jones už nebyl naživu. Tak by byl problém smeten ze stolu.

„Umlátil bys ho, kdybych nepřišel,“ řekl muž zákona.

Hromotluk pokrčil rameny.

„Jen jsem se bránil,“ namítl.

Heck Thomas se tiše zasmál.

„To jsem viděl. Všichni jste se jen bránili. Vrhl se na vás jak puma a všechny by vás rozsápal, kdybyste se nebránili.“

„Kdyby toho kluka neprovokoval, byl by tu klid,“ poznamenal Sven Lennark. „Ale to s jeho matkou už na toho mladíka bylo příliš. Jones sáhl po revolveru…“

„Nestřílel by,“ řekl marshal. „Musel vědět, že pak by ho nic nezachránilo před šibenicí.“

„Nechtěl jsem to dovolit,“ zamumlal majitel saloonu.

Heck Thomas mávl rukou. Už nechtěl slyšet žádné další výmluvy. Ustoupil stranou, když tam přišel doktor Gardiner. Usmál se. Doktor Gardiner při pohledu na omráčeného pozvedl obočí. To, aspoň co Heck Thomas věděl, udělal naposledy, když Susan Alburryová porodila trojčata.

„Pod čí stádo spadl?“ zeptal se Gardiner. V jeho červené, hrubé tváři se zračila nevole. Mlčky si prohlížel zranění v Jonesově tváři, načež si prohrábl své bílé vlasy.

„Někteří bizoni ještě stojí tady,“ řekl marshal.

Doktor zamumlal cosi, čemu nikdo nerozuměl. Asi ho příčina té rvačky vůbec nezajímala. Sáhl si do tašky a položil na pult nejrůznější věci. Pak krátce luskl prsty a ukázal na jednu láhev whisky.

Sven Lennark chtěl protestovat, ale druhé lusknutí ho přinutilo mlčet. Podal lékaři láhev. Jeho na dávky byly doktoru Gardinerovi lhostejné.

Doktor namočil do whisky čisté plátno a otřel Quincymu Jonesovi tvář. Po nějaké době již rány nekrvácely. Gardiner začal zašívat tržnou ránu na čele. Quincy Jones se nehýbal, což dokazovalo, jak brutálně ho zbili.

Když byl lékař hotov, přikázal Hackettovi a Svenu Lennarkovi, aby omráčeného odnesli do jeho domu. Ti dva řekli, že se raději nechají zabít, než aby pro tu krysu něco udělali.

„No dobrá,“ řekl Gardiner. „Ale nechoďte za mnou a nežebroňte o pomoc, až někdy budete nemocní nebo až koupíte kulku.“

Sven Lennark na tom byl lépe. Mohl nadávat švédsky zplna hrdla. Butch Hackett však byl zticha, aby lékaře ještě víc neprovokoval.

Heck Thomas se opřel o pult a s úsměvem přihlížel, jak oba muži zvedli Quincyho Jonese. Spokojeně si upravoval levý konec svého kníru a chtěl se otočit k láhvi, která ještě stála na pultu. Tu začal Quincy Jones sténat.

Sven Lennark a Butch Hackett ho položili na stůl.

Heck Thomas k němu přišel a podepřel mu pravou rukou hlavu. Jones začal řvát bolestí.

Marshal náhle viděl modřiny na hřbetě jeho ruky. Tiše zaklel. Viděl, že mu zlomili kůstku na prstě.

Vzhlédl do černých očí Quincyho Jonese. V těch očích nebyla bolest, jen nenávist, nespoutaná nenávist.

„Ahoj, Jonesi,“ řekl Heck Thomas. „Nemyslel jsem si, že se odvážíš sem přijet.“

Quincy Jones nic neřekl. Opřel se o levou ruku a pokusil se narovnat.

Heck Thomas ho chytil pod pravou paži, aby mu pomohl.

Quincy Jones ho rozhněvaně odstrčil.

„Nechte mě na pokoji, marshale,“ řekl.

Heck Thomas o krok ustoupil. Rozuměl tomu muži a obdivoval jeho nezkrotnou vůli. Viděl, jak se Jonesova tvář zkřivila bolestí. Trvalo to skoro tři minuty, než se posbíral ze země.

Majitel saloonu a Butch Hackett na něj hleděli vytřeštěnýma očima. Odolnost toho muže na ně dělala dojem. Probrali se ze strnutí, teprve když se za Quincym Jonesem zavřely dveře.

Heck Thomas chtěl jít za tím mužem, protože bylo nemožné, aby urazil větší vzdálenost. Určitě chtěl k malému domku z nepálených cihel, ve kterém bydlel se svou matkou, než zemřela, a kde přišel na nápad rychle zbohatnout vyloupením banky.

Heck Thomas se však rozhodl, že ještě počká. Chtěl se napřed napít whisky. Do domku Quincyho Jonese mohl jít později. Bylo pravděpodobné, že toho muže najde někde po cestě.

Sven Lennark už stál znovu za pultem. Držel v ruce láhev od whisky a naléval Hecku Thomasovi.

V té chvíli se ozvalo zadunění brokovnice.

Sven Lennark rozlil whisky na pult. Butch Hackett, který právě chtěl jít ven, se zastavil před létacími dveřmi a zkoumavě pohlédl na marshala. Vypadalo to, že je v saloonu jediný, kdo neví, co ten výstřel znamenal.

Heck Thomas okamžitě reagoval. Proběhl okolo Butche Hacketta a vydal se k západnímu okraji města, kde byl Jonesův příbytek.

Nemusel běžet daleko.

Po padesáti yardech uviděl ležící postavu na Main Street.

Thomase polil studený pot. Náhle se mu vybavila pět let stará historie. Znovu to všechno začalo? Nebo to byl konec těch událostí, které se nikdy nevyjasnily?

Heck Thomas si klekl k bezvládnému muži. Nepřekvapilo ho, když na jeho čele spatřil bílý obvaz. Věděl, že to může být jen Quincy Jones.

Ležel na zádech. Měl otevřené oči, ve kterých však již nebyl život. Hleděly na hvězdami poseté nebe.

Heck Thomas tiše zaklel. Jestliže se vrah domníval, že tímto vše sprovodil ze světa, tak se mýlil. Před pěti lety neměl Heck Thomas žádnou možnost zjistit, jestli Quincy Jones před soudem mluvil pravdu.

Po této vraždě celou tu záležitost viděl v novém světle. Heck Thomas byl pevně přesvědčen o tom, že Quincy Jones a John Clayton tenkrát nelhali.

Marshal sáhl mrtvému pod paži, aby ho zvedl. Vyděšeně ucukl rukou. V bledém svitu hvězd viděl, že jeho ruka a rukáv košile jsou od krve.

Pomalu Quincyho Jonese otočil na břicho.

Potom se vedle něho objevil jakýsi muž. Byl to Oliver Greenfield, majitel nájemní stáje. Držel v ruce lucernu, jejíž svit se mihotal na hrozné ráně, kterou měl Quincy Jones na zádech.

Sekané olovo mu téměř utrhlo pravý bok.

Vrah byl nejvýše dva yardy od Quincyho Jonese, když vystřelil z obou hlavní brokovnice.

Oliver Greenfield zděšením pustil lucernu. Rozbila se a petrolej vytekl. Vzňal se.

Heck Thomas byl bledý.

Vrah šel na jistotu. A Quincy Jones byl tak vysílený, že ho ani neslyšel.

Heck Thomas si vždycky myslel, že podzim života stráví v Santa Ritě v klidu a míru. Nikde jinde neměl tolik přátel. Teď však byl pevně odhodlán za každou cenu chytit Jonesova vraha a zjistit, kdo před pěti lety lhal: Quincy Jones nebo Joseph McDonald?

+ + + + +

„Přiveď funebráka,“ řekl Heck Thomas chraplavým hlasem k Oliveru Greenfieldovi. Majitel nájemní stáje byl celý zelený. Křečovitě přikývl a běžel pryč.

Marshal hleděl na velký dům, který stál asi padesát yardů odtud na protější straně ulice. Měl pevně sevřené rty. Náhle se cítil unavený a na krátký okamžik uvažoval, zda by to neměl nechat být, zda by si neměl jít domů lehnout. Byl přesvědčen, že nikdo v Santa Ritě by mu toto porušení povinnosti nevyčítal.

Heck Thomas zavrtěl hlavou. Nemohl to jen tak přejít – po všem, co se toho večera stalo. Trhl sebou a vydal se k velkému domu.

Byla to budova Santa Rita Bank.

Heck Thomas se podivil. Jindy se vždycky před bankou svítilo. Teď byla všude tma. Prošel okolo hlavního vchodu na schody, jež vedly po straně budovy do patra, kde bylo soukromé apartmá Josepha McDonalda.

Heck Thomas tasil kolt a zabušil jeho pažbou na dveře. Rány zněly nocí.

Marshal počítal, že to bude trvat, než mu někdo otevře. Mýlil se. Po několika vteřinách uviděl světlo v okénku dveří.

Byl to Steve McDonald.

Vytřeštěnýma očima hleděl na marshala a v očích se mu zračil strach. Stále měl na sobě zakrvácenou košili.

Heck Thomas se zhrozil. Spáchal tu vraždu ten mladík? Slyšel, jak mu divoce buší srdce, a pomyslel si, že už není nejmladší. Nebyl na takové rozrušení zvyklý.

„Můžu dovnitř, chlapče?“ zeptal se.

Steve McDonald přikývl a ustoupil, aby mu udělal místo.

Heck Thomas vešel do velké předsíně, ze které vedly dveře do všech ostatních místností. Marshal byl v tomto apartmá jen málokrát. Naposled před pěti lety. A tehdy odtud vynesl mrtvou Bess McDonaldovou.

Měl pocit, jako by se to stalo včera. Viděl před sebou zsinalou tvář Bess a vzpomněl si na slzy, které mu tehdy tekly po tváři. Nestyděl se za to.

Jedny dveře se otevřely. Z myšlenek ho vytrhl čísi hluboký hlas. V očích měl tvrdý výraz, když spatřil toho korpulentního muže.

McDonaldova pleš se ve svitu lucerny, kterou Steve držel v ruce, blyštěla.

„Zavři dveře, Steve,“ poznamenal. „Je tu průvan.“

Steve se rychle otočil a zavřel těžké, dubové dveře. Ve světle petrolejky se po dřevem táflovaných stěnách předsíně pohybovaly stíny. Heck Thomas viděl, že se mladíkovi chvějí ruce.

„Co od nás chcete, teď, tak pozdě, marshale?“ otázal se Joseph McDonald. Měl na sobě župan.

Heck Thomas si ho změřil pohledem. Byl poněkud zklamán, když viděl, že má na nohou papuče. Ale mohl čekat, že mu Joseph McDonald otevře dveře s kouřící brokovnicí v ruce?

„Neslyšel jste ten výstřel venku?“ zeptal se.

Joseph McDonald pozvedl obočí.

„Jasně že jsem ho slyšel. Bylo to jak rána z děla. Probudil mě.“ Na chvíli se odmlčel. „Jenom nerozumím, proč jste přišel právě za mnou.“

Heck Thomas v duchu zaklel. Měl vědět, že Joseph McDonald se nenechá jen tak přelstít. Teď tam stál jako hlupák. Nejraději by se otočil a šel pryč.

Viděl úsměv na bankéřových ústech a zmocnil se ho chladný hněv. Strnul.

„Rád bych si prohlédl vaši a Stevovu brokovnici,“ řekl. Jeho hlas zněl ocelově. Pečlivě bankéře pozoroval, ale ten nehnul ani brvou. Slyšel, jak Steve za ním ostře vydechl, a otočil se k mladíkovi.

„Kde je tvá brokovnice, Steve?“ otázal se. „Přines ji.“ Pak se znovu obrátil k bankéři. „Jistě mi ukážete rovněž vaši brokovnici, že?“

Heck Thomas viděl zlost v bankéřových tmavých očích, McDonald se však ovládl.

„Nevím, co touto nestydatostí chcete dokázat, marshale,“ tiše řekl. „Ale můžete se spolehnout na to, že tato záležitost ještě bude mít dohru.“ Otočil se a šel do místnosti, odkud přišel.

Steve se vydal za ním. Po něm tam vstoupil Heck Thomas.

Joseph McDonald vytáhl ze skříně u krbu dvě pušky. Jednu podal Stevovi, který postavil petrolejovou lampu na kulatý stůl uprostřed místnosti.

Heck Thomas ty zbraně znal. Ani se nemusel dívat na iniciály na jejich pažbách. Vzal obě brokovnice do rukou a čichl k jejich hlavním.

S ničím jiným ani nepočítal. Z obou zbraní se už více než týden nestřílelo.

„Vysvětlíte mi, co to znamená?“ otázal se bankéř. „Vím jen, že na ulici padl výstřel a že mě a mého syna podezíráte z toho, že jsme stříleli. Co se stalo?“

Heck Thomas si nemohl pomoci, musel obdivovat jeho chladnokrevnost. Už se nadechoval k odpovědi, když tu začal hovořit Steve.

„Tati,“ řekl hlasem, který se chvěl strachem. „Quincy Jones se vrátil do města. V saloonu byla rvačka a pak…“

Joseph McDonald mu skočil do řeči. „Drž jazyk za zuby.“ Vypadalo to, jako by měl strach, že Steve by se mohl před šerifem prozradit. Teprve teď si všiml, v jakém je jeho syn stavu.

„Jak to vypadáš?“ zeptal se se svraštělým čelem.

„Řekl jsem ti přece, tati, že…“

Bankéř mávl rukou a Steve se odmlčel. Joseph McDonald pohlédl na marshala.

„Dobrá, Quincy Jones je znovu tady. Odseděl si pět let. Co to má společného s tím výstřelem?“

Heck Thomas už si nebyl tak jistý. Pokud Steve Jones svému otci předtím neřekl o Quincym Jonesovi, jak by se pak dozvěděl, že se vrátil? Že by se přepočítal? Stojí za vraždou Quincyho Jonese někdo jiný?

„Jones koupil dvě dávky sekaného olova,“ poznamenal Thomas.

Joseph McDonald pohlédl na marshala, ale Heck Thomas měl pocit, že hledí skrze něj. Bankéř uvažoval. Heck Thomas by dal hodně za to, kdyby dokázal číst jeho myšlenky.

„Takže vy jste ke mně přišel proto, že mě podezíráte z toho, že jsem zavraždil Jonese,“ řekl bankéř protáhlým hlasem. „Jinými slovy, myslíte si, že jsem tehdy lhal já a ne ten zatracený zločinec, který se vloupal do mé banky.“

Heck Thomas cítil, že bankéř na něho nastražil past. Nyní byl v nevýhodě, protože se nestřílelo ani z jeho brokovnice ani ze zbraně jeho syna.

„Je mi líto, že jsem rušil, pane McDonalde,“ přidušeně řekl. „Ale jistě chápete, že musím konat svou povinnost.“

Uklonil se, opět si nasadil svůj klobouk a vrátil se do předsíně. Steve natáhl ruku, jako by ho chtěl zadržet, ale jeho otec ho panovačným gestem zastavil.

Když Heck Thomas otevřel těžké dubové dveře, uslyšel, jak Joseph McDonald zamumlal: „Za to mi zaplatíš, Hecku Thomasi!“

Ta slova nebyla určena pro marshalovy uši, ale ten měl dobré uši. A právě tato slova ho utvrdila v rozhodnutí vytrvat ve svém úmyslu.

Josephu McDonaldovi nevěřil. Ten chlápek byl nelítostný a tvrdý. To věděl od Bess. Joseph McDonald šel přes mrtvoly, když mu šlo o moc a majetek.

Heck Thomas pomalu kráčel po dřevěném chodníku ke své kanceláři. Na druhé straně ulice před saloonem Three Crowns stála skupina mužů, kteří se spolu bavili. Funebrák už odvezl Quincyho Jonese z ulice.

Heck Thomas pozdravil muže u saloonu. Tušil, že by rádi věděli, co dělal u McDonalda, ale neměl sebemenší chuť jim o tom něco vyprávět.

Zavřel se ve své úřadovně, posadil se za psací stůl, hodil klobouk na věšák a opřel si hlavu o dlaně.

Musel uvažovat.

Joseph McDonald se ho pokusí zničit, o tom nepochyboval. Jistě ho bude chtít vyhnat z města.

Heck Thomas byl příliš starý na to, aby někde začínal od znova. Byl odhodlán bojovat a věděl, že Joseph McDonald má jistě nějaké slabé místo.

Vstal a začal chodit po kanceláři sem a tam. Ze všeho nejdříve chtěl ráno navštívit Willa Deminga a pročíst si zprávy v novinách o soudním přelíčení s Quincym Jonesem a Johnem Claytonem.

Náhle se zarazil.

John Clayton!

To je ono! Musí ho nalézt a ukázat ho Josephu McDonaldovi, aby mu jeho špatné svědomí nedalo pokoj, aby se musel obávat, že Clayton mu může být stejně tak nebezpečný jako Quincy Jones.

Hecka Thomase tato myšlenka probrala. Šlo jen o to, jak Johna Claytona najít. Možná by mu nyní, když už se na vše usadil prach, Clayton mohl sdělit i jméno třetího komplice, který nikdy nebyl dopaden.

Nebo tento komplic neexistoval, jak před soudem tvrdili Quincy Jones a John Clayton?

Heck Thomas přivřel oči.

Tentokrát nehodí flintu do žita tak rychle jenom kvůli tomu, že všichni obyvatelé Santa Rity jsou na McDonaldově straně. Obchodníci a řemeslníci možná na McDonaldovi jsou závislí. On ne.

Heck Thomas neměl jinou možnost. Musel bojovat, aby si udržel své místo v Santa Ritě.

+ + + + +

„Ty ses zbláznil, Hecku,“ řekl muž a pohlédl na marshala nad svými kulatými brýlemi. „I kdyby tvé domněnky byly pravdivé, tak nemáš nárok je dokázat.“

Heck Thomas se na novináře usmál. Will Deming byl jeho přítelem od chvíle, kdy se setkali v Las Cruces. Heck Thomas tenkrát Willa Deminga přemluvil, aby odjel do Santa Rity, a Will Deming, který byl tehdy pouze zaměstnancem Las Cruces News, využil příležitosti a osamostatnil se. Prodal sice pouze sto exemplářů Santa Rita Morning Post, ale to k životu stačilo. Víc Will Deming nepožadoval.

„Jestli toho Johna Claytona najdu, tak budu mít něco v ruce,“ řekl marshal. „Ale teď mi ukaž výpovědi o tom vloupání.“

„Ty ani nemusím hledat,“ řekl Will Deming. „Mám všechno v hlavě.“

„Pak se nenech prosit a vyprávěj.“

„O.K., O.K.,“ poznamenal Will Deming a zavrtěl hlavou. „Stejně bys mě nenechal na pokoji. Nejprve průběh toho činu, jak ho poměrně shodně vylíčily obě strany. Quincymu Jonesovi zemřela matka a napadlo ho vyloupit banku a začít někde znovu. Přesvědčil jednoho kovboje, Johna Claytona, který tehdy pracoval na ranči Líné L Stana Lenningera, aby se toho vloupání zúčastnil. Povedlo se jim vybrat sejf, ale když chtěli utéct zadním vchodem, překvapila je paní McDonaldová. Nahlas vykřikla a po několika vteřinách se na schodech objevil Joseph McDonald s brokovnicí v rukou. Vypálil na ně, ale nešťastnou náhodou zasáhl svou ženu, která potom zemřela.“

Heck Thomas sevřel rty. Nikdo se tehdy nezajímal o to, co Bess McDonaldová dělala dole v bance. Později o tom hovořil s tehdy patnáctiletým Stevem a jeho o dva roky mladší sestrou Moirou. Ani oni to nevěděli, ale Steve mu řekl, že jeho rodiče se toho večera pohádali.

„Nyní se výpovědi rozcházejí,“ řekl Will Deming. „McDonald tvrdil, že viděl tři muže. Zatímco Jones a Clayton tam zůstali stát jak ochromení, třetí bandita zmizel zadními dveřmi. McDonald ještě viděl, že má u sebe dvě sedlové brašny.“

„To je právě to,“ poznamenal zachmuřený Heck Thomas. „Dnes už nevěřím, že tento muž existoval.“

Will Deming zavrtěl hlavou.

„V této záležitosti nejsi objektivní, Hecku,“ řekl. „Každý v Santa Ritě ví, že jsi miloval Bess. A všichni rozumíme tvé nenávisti k McDonaldovi. Ale nemůžeš proto někoho podezírat bez důkazů.“

„Mysli na to, co vypověděli Jones a Clayton,“ odpověděl Thomas. „Zavřel jsem je hned po zatčení do oddělených cel. Nemohli se nijak do mluvit. Jejich výpovědi však byly shodné.“

„Možná se na tom dohodli už na začátku, pro jistotu.“

Heck Thomas zavrtěl hlavou.

„Tomu přece sám nevěříš, Wille,“ řekl. „S tím, že budou překvapeni, nemohli počítat ani ve snu. Byla to čirá náhoda, že Bess šla v noci dolů do banky. Ne, dnes si myslím, že Jones a Clayton tenkrát mluvili pravdu. Neměli žádného třetího komplice. A v sejfu opravdu nebylo víc než čtyři tisíce dolarů, které měl Jones v sedlové brašně. Joseph McDonald využil příležitosti a vydělal osmdesát tisíc dolarů, když si vymyslel třetího muže, který prý utekl s těmi penězi.“

Will Deming se usmál.

„Podle mě je McDonald chladnokrevný parchant, Hecku,“ poznamenal. „Ale myslíš, že by si mohl v tom zmatku vymyslet něco takového, když navíc předtím nešťastnou náhodou zastřelil vlastní ženu?“

Heck Thomas mlčel. Tato záležitost byla nevyjasněná. Možná znal pravdu jen jediný člověk a ten nikdy nebude mluvit, to marshal věděl. Joseph McDonald by byl sám proti sobě, kdyby o tom mluvil.

Bankéř jednal rychle a chladnokrevně. Zdálo se, že vše, co podnikl, bylo pečlivě naplánované. Vražda Quincyho Jonese to dokazovala.

Heck Thomas tiše zaklel, když pomyslel na to, jak snadno mohl zabránit vraždě, kdyby se hned vydal za Jonesem. Musel přece věděl, že Jones se do Santa Rity nevrátil proto, aby navštívil hrob své matky. Quincy Jones v saloonu řekl, že seděl pět let za něco, co neudělal. Dozajista se vrátil kvůli tomu.

„Nemůžu ti pomoct, Hecku,“ poznamenal Will Deming. „Nepovím, kam jsi jel, když budeš hledat Claytona. Ale nezůstávej pryč dlouho. Mladý Buckhorn už má dlouho zálusk na tvůj džob a jak znám McDonalda, tak po tom včerejším incidentu udělá všechno proto, aby tě sesadil.“

„Já vím,“ řekl Heck Thomas. „Jestli Johna Claytona nenajdu, tak se do Santa Rity nevrátím.“

„Nemluv nesmysly, příteli,“ s úsměvem odvětil Will Deming. „Co bych si bez tebe v této Zlámané Lhotě počal?“

Heck Thomas mu položil ruku na rameno.

„Já ho najdu,“ řekl pevným hlasem. Znělo to sebejistě.

+ + + + +

John Clayton cítil, jak mu alkohol stoupá do hlavy. Od rána nic nesnědl a nyní už byla jedna hodina po půlnoci.

Chtělo se mu spát. Barvy a obrázky karet mu často mizely před očima. Rád by vystoupil ze hry a šel si lehnout, ale jeho spoluhráči by to nedovolili.

Vyhrával. Téměř sedm set dolarů. Většinu z nich na štíhlém muži, kterému se lepila smůla na paty.

John Clayton ani neznal jeho jméno. Soudil, že to je hráč, ale na toto povolám člověk musel mít lepší nervy.

„Dvě dvojice,“ řekl ten hráč, ale jeho hlas zněl tak, jako by už věděl, že s tím nemůže vyhrát. John Clayton měl trojici. Potlačil zívnutí a položil na stůl tři šestky.

„Je mi líto, pane,“ řekl. „Raději bychom měli hrát až zítra, pak možná budete mít štěstí.“

Malý hráč zavrtěl hlavou. Pravděpodobně věděl tak jako ostatní, že by své peníze už nikdy neviděl, kdyby nyní přestal.

John Clayton pokrčil rameny. Kývl na obtloustlého muže vedle.

„Rozdáváte, pane,“ poznamenal.

Muž zvedl ruku. „Už je pozdě. Jdu spát.“ Shrábl své dolary a vstal. Bez pozdravu odešel.

John Clayton se rozhlédl. V saloonu panoval klid. U pultu ještě seděl jeden opilec a bavil se s barmanem, jemuž se již klížily oči.

U jednoho stolu u dveří seděl postarší muž s kloboukem posunutým do čela. Měl před sebou sklenici piva. Byla zpola plná. Vypadalo to, že spí.

U Claytonova stolu teď seděl už jen ten štíhlý hráč a jeden tlouštík, který si ustavičně utíral červeným kapesníkem pot z čela a z krku. I tento muž prohrál již dvě stě dolarů a bylo mu vidět na očích, že by je rád získal zpátky.

Teď měl rozdávat tlouštík. Než si vzal karty, utřel si ještě jednou zpocené čelo.

John Clayton si neodpustil úsměv. Přestože byl značně unavený, všiml si, že ten chlápek schoval jedno eso do kapesníku. Přemýšlel, zda má něco říct, a pohlédl na hráče. Viděl, že i on si toho povšiml.

Nic ale neřekl. A tak byl zticha i John Clayton.

Oba dali pas, aniž by něco přihodili do banku. Tlouštík ještě víc zčervenal. Vstal a povzdechl si. Viděl, že jeho trik byl prozrazen. Rychle se rozloučil, než někoho mohlo napadnout dělat problémy.

„Nebylo by lepší, kdybychom i my…,“ řekl John Clayton.

Hráč jen zavrtěl hlavou.

John Clayton se chopil karet. Byl rozhodnutý hrát ještě tři hry, ale nic víc. Řekl to hráči.

Muž zbledl. Nějakou dobu mu trvalo, než se vzpamatoval.

„Poslouchejte, pane,“ poznamenal. Měl vysoký, nepříjemný hlas. „Hrajme ještě jednu hru, o všechno, co je na stole.“

John Clayton pohlédl na malého muže. Třásla se mu víčka, neklidně si pohrával s kartami. John Clayton náhle věděl, že budou potíže. Ty potřeboval ze všeho nejméně. Bylo to jen pět týdnů, co ho propustili z Yumy, kde seděl pět let za loupež. Kdyby se teď zapletl do přestřelky, bez ohledu na to, zda by ji vyvolal, či ne, poslali by ho hned zase do Yumy.

Byl v pokušení přistoupit na návrh toho hráče, jenže to by mu rovnou mohl dát těch sedm set dolarů. Pokud by totiž poslední hru vyhrál Clayton, dělal by hráč dozajista rozruch.

John Clayton zavrtěl hlavou.

„Máte už jen dvě sta dolarů, pane,“ řekl klidným hlasem. „Jsem ochoten proti nim vsadit v poslední hře stejnou sumu, ale ani o cent víc. Jestli očekáváte, že po každé hře budete moct získat peníze zpět, tak se v budoucnu raději pokerovým stolům vyhýbejte.“

Muž zpopelavěl. Víčka se mu chvěla ještě více než předtím. John Clayton už si myslel, že sáhne po revolveru, který nosil pod levou paží. Vzpamatoval se však, přikývl a začal míchat.

První kartu položil lícem na stůl, ostatní rubem.

John Clayton se začal usmívat. Ten hráč byl skutečně smolař. Dal mu tři esa, přičemž jemu se karty k sobě nehodily.

John Clayton nepočítal s tím, že hráč bude reagovat tak rychle. Právě otočil svou zakrytou kartu, kterou bylo čtvrté eso, když hráč trhl rukou pod sako.

John Clayton viděl, že už nestačí tasit. Chytil stůl a převrhl ho.

Tři kulky z hráčovy osmatřicítky se zavrtaly do desky stolu. Bankovky létaly místností. John Clayton koutkem oka viděl, jak barman vyděšeně strnul, a udiveně na něj pohlédl.

Clayton hodil stůl na hráče, který zavrávoral a opět vystřelil.

Kulka letěla od Johna Claytona daleko a rozbila láhev nad barem.

Její střepy se sypaly na barmana. Ten se s výkřikem kryl za pultem.

Hráč zády narazil do sloupu.

John Clayton viděl, jak sebou trhl bolestí, ale znovu se vzpamatoval. Stále držel v ruce svůj kolt. Opět namířil na Johna Claytona.

Ten se vrhl k zemi. Byl to reflexivní pohyb, který se naučil ve své cele v Yumě. Jeden z jeho spoluvězňů, Morenci Kid, ho naučil vše, co musí umět dobrý pistolník. A John Clayton byl dobrý učeň. Měl talent, jak říkal Morenci Kid. A když ho jednoho dne odváděli, protože měl viset za vraždu dozorce, na rozloučenou mu řekl, že by se mohl měřit i s těmi největšími pistolníky.

John Clayton ještě nikdy na člověka nestřílel. Když uskočil stranou a kulka z hráčova koltu proletěla těsně okolo jeho pravé tváře, revolver mu jako by sám skočil do ruky. Hráč namířil.

Johnu Claytonovi nezbylo nic jiného. Musel střílet, protože tentokrát by hráč dozajista trefil.

John Clayton cítil zpětný ráz. Revolver vypálil.

Hráč sebou trhl, jako by ho kůň kopl do břicha. Automaticky zmáčkl spoušť koltu. Kulka se zavrtala do podlahy půl yardu před něj.

John Clayton se postavil. Ostražitě se rozhlížel po saloonu. Opilec ještě pořád ležel na barovém pultu a chrápal. Starý muž u stolu klidně zvedl svou sklenici a napil se zvětralého piva. Johnu Claytonovi byla jeho tvář povědomá, ale v té chvíli nevěděl, odkud.

Pohlédl na hráče, který se, přerývaně oddechuje, opíral o sloup a měl široce vytřeštěné oči. John Clayton viděl, že musí trpět velkou bolestí.

Přemýšlel, jestli by neměl vzít klobouk a zmizet, ale věděl, že pak by byl jednou provždy ztracen. Pak by se totiž nemohl bránit, kdyby někdo na něho chtěl svalit vinu za hráčovu smrt.

Strčil si revolver do pouzdra a vydal se k hráči. Chtěl ho podepřít. Než k němu však přišel, hráč se zhroutil a zůstal nehybně ležet. Když se k němu John Clayton sklonil, uviděl mrtvé oči.

Dveře saloonu se otevřely. Do místnosti přiběhli dva vysocí muži. Byli ozbrojeni brokovnicemi. Na košilích se jim blyštěly stříbrné hvězdy.

„Co se to tu děje?“ zvolal jeden z nich a namířil pušku na Johna Claytona.

Ten pro jistotu zvedl ruce.

Kývl na hráče.

„Pokusil se mě odpravit,“ řekl chraplavým hlasem. „Neuměl prohrávat.“

Jeden z těch dvou přišel k mrtvému. Pořád při tom mířil Johnu Claytonovi na břicho.

Druhý muž zůstal u dveří. Podle všeho se měl postarat o to, aby ze saloonu nikdo neodešel.

Muž zákona se sklonil k mrtvému. Potom se narovnal a vrhl tvrdý pohled na Johna Claytona.

„To je Sol Miller,“ řekl. „Byl to smolař. Často prohrál, ale nikdy nesáhl po zbrani. Jak si to vysvětlujete, pane?“

John Clayton měl pocit, jako by mu ledová ruka sáhla na krk. Proč právě se mnou, ptal se.

„Možná už měl plné zuby té smůly,“ odvětil. „Možná chtěl tentokrát svému štěstí pomoct.“

Muž s hvězdou na něj zkoumavě hleděl.

„Slavsky!“ zvolal. „Kde jsi?“

Za barem se objevila vyděšená barmanova tvář.

„Tady jsem!“ vyhrkl.

Muž s hvězdou přišel k pultu a praštil o něj brokovnicí tak, že sebou barman trhl.

„Mluv,“ vyzval ho. „Co se tu stalo?“

Slavsky začal koktat. „Já jsem vů-vůbec nic neviděl, marshale Cooley. Jenom jsem slyšel výstřel a po-popotom jsem skočil za pult.“

John Clayton přišel k marshalovi.

„Marshale,“ řekl, „ten hráč vypálil pětkrát. Podívejte se na jeho kolt.

V mém revolveru chybí jen jeden náboj.“ Chtěl vytáhnout kolt z pouzdra, ale marshal se otočil a vrazil mu do břicha hlavně pušky.

John Clayton přidušeně zasténal.

V Yumě se naučil krotit hněv. Zkřivil se, o krok ustoupil a znovu zvedl obě ruce.

Marshal mu vytáhl kolt z pouzdra a strčil si ho za opasek, aniž by na něj pohlédl. Obrátil se ke starému muži, který pořád seděl u svého stolu. „Viděl jste něco, člověče?“ otázal se.

Starý muž zvedl hlavu. Nepohlédl na marshala, ale na Johna Claytona.

V tom okamžiku se Johnu Claytonovi vybavily vzpomínky. Opět ten obličej poznal. Trochu ho změnil velký knír, ale šedomodré oči, které uměly být tvrdé jako ocel, a vrásčitá, snědá kůže se za těch pět let moc nezměnily. Možná mu trochu prořídly vlasy.

John Clayton hned věděl, že to nemůže být náhoda, že Heck Thomas sedí tady, v saloonu ve Virginia City. Mělo to nepochybně souvislost s ním, cítil, že trable teprve začínají.

„Na něco jsem se ptal, člověče,“ netrpělivě řekl marshal k Hecku Thomasovi.

Ten vstal.

„Jsem ještě zmatený, marshale,“ řekl. „Chci o tom ještě chvíli přemýšlet, než budu vypovídat. Chci si být jistý, že nikoho neobviním neprávem.“

Marshal Cooley vytřeštil oči a otevřel ústa. Něco takového se mu ještě nestalo. V první chvíli chtěl křičet, ale pak si řekl, že ráno moudřejší večera.

„O.K.,“ prohodil. „Zítra vás chci vidět v osm hodin v mé kanceláři. A běda vám, jestli nepřijdete.“

Otočil se a chytil Johna Claytona za rameno.

Tomu se hlavou honily myšlenky. Uvažoval, co může znamenat přítomnost Hecka Thomase, ale nenalezl pro to žádné vysvětlení. Pomyslel na Quincyho Jonese, který jel z Yumy rovnou do Santa Rity, kde chtěl dát do pořádku jisté věci.

Johnu Claytonovi to připadalo, jako by v Thomasových šedomodrých očích viděl úsměv, když okolo něho šel ke dveřím saloonu, s marshalovým zástupcem za zády.

Že by to mělo něco společného s Quincym Jonesem?

John Clayton zavrtěl hlavou. Byl přesvědčen o tom, že Heck Thomas to zítra všechno vysvětlí.

Byl unavený, značně unavený. Nejraději by něco pojedl, ale neodvážil se o to zástupce poprosit.

Přivedli ho do tmavé cely, kde si našel místo v rohu. Obě pryčny již byly obsazené.

Když zástupce zavřel dveře úřadovny, byla tam tma jako v pytli. Opřel se o zeď. Pokoušel se spát, ale nedařilo se mu to. Nebylo tím vinno chrápání obou opilců ani zápach, který tam byl. Byl z Yumy zvyklý na horší věci.

Neustále se mu vybavovaly tváře lidí, kteří tehdy v Santa Ritě hráli roli při jeho odsouzení. Snažil se ty myšlenky zahnat, ale byly silnější než jeho ospalost. Téměř tři roky nemyslel na nic jiného než na Santa Ritu a teď se objevil Heck Thomas a všechno bylo znovu tady, jako by se to stalo teprve včera.

John Clayton vstal a tiše zaklel. Protápal k jedné pryčně a stáhl muže, jenž na ní ležel, na zem. Opilec si jen mlaskl a spal dál.

John Clayton si lehl na pryčnu a usnul.

+ + + + +

Heck Thomas stál v osm hodin před marshalovou úřadovnou.

Celou noc přemýšlel, zda marshalu Cooleymu nemá nalít čistého vína. Nedokázal se rozhodnout. Nevěděl, jak by se Cooley zachoval, kdyby se dozvěděl, že Clayton byl teprve před pěti týdny propuštěn z Yumy.

Cooley znovu seděl za svým psacím stolem. Vypadal odpočatě. Zdálo se, že nepotřebuje moc spánku.

Vzhlédl, když dovnitř přišel Heck Thomas.

„Ech, to je jste vy. Tak už víte, co jste viděl?“ poznamenal.

Heck Thomas se usmál. Posadil se na židli, kterou mu nabídl Cooley.

„Vlastně už vaši odpověď ani nepotřebuji,“ dodal marshal. „V noci jsem se bavil se dvěma muži, kteří předtím hráli s Millerem a Claytonem. Potvrdili, že Clayton těch sedm set dolarů vyhrál poctivě. Kromě toho jsem se podíval na jejich revolvery. V Millerové byl opravdu už jen jediný náboj, zatímco Clayton vystřelil jedinkrát.“

Heck Thomas se vyděsil. Vypadalo to, že Clayton je na svobodě. A co to znamenalo, si mohl spočítat na prstech jedné ruky. Bez nátlaku by Claytona nikdy nemohl přinutit k tomu, aby s ním jel do Santa Rity.

Heck Thomas si povzdechl. Nezbývala mu jiná možnost než marshalovi povědět pravdu o sobě a o Johnu Claytonovi.

Cooley pozorně naslouchal. Nevypadalo to, že by tomu věřil, ale pak pokrčil rameny a řekl: „Jak chcete. Zkuste své štěstí.“

Heck Thomas vstal a nechal se odvést do vězení. Thomas viděl šest cel, přesto byli všichni tři zadržení v jedné. Cooley byl zřejmě šetřivý. Pravděpodobně nechtěl pokaždé uklízet celé vězení, když měl přes noc „hosty“.

John Clayton vstal a přistoupil k mříži.

Hecka Thomase udivilo, že v očích toho muže neviděl nic jiného než zvědavost. Musel přece vědět, co je v sázce.

„Dobrý den, marshale Thomasi,“ řekl Clayton.

Takže ho poznal. Heck Thomas počkal, až Cooley znovu zavře dveře úřadovny, načež přistoupil k mříži.

„Dobrý den, Claytone,“ tiše řekl Heck Thomas. „Nepřekvapilo vás, když jste mě uviděl?“

John Clayton pokrčil rameny.

„Pokoušel jsem si to nějak vysvětlit,“ řekl. „Nic mě nenapadlo. Asi to bude mít něco společného s Quincym.“

Heck Thomas zachmuřeně přikývl.

„Má to s ním něco společného,“ přisvědčil. „V Santa Rose mu někdo střelil brokovnicí do zad.“

John Clayton zbledl.

„Kruci,“ zamumlal. „Já jsem ho varoval. Nechtěl mě poslechnout. Nechtěl uvěřit tomu, že proti němu bude celé město.“

„Vystřelil na něho jen jeden,“ prohodil Heck Thomas.

„A vy víte kdo?“ jízlivě se otázal Clayton. „Vsadím se, že jeho vraha nikdy nechytíte.“

„Tu sázku přijímám,“ řekl Heck Thomas. „Ale potřebuji vás, Claytone. Jestli chci Santa Ritu zbavit zločinu.“

John Clayton zvedl ruce.

„Nejsem přece sebevrah, marshale,“ řekl. „Mě do Santa Rity nedostanete ani párem koní. A už teprve ne po tom, co jste mi řekl o Quincym.“

„Claytone!“ řekl Heck Thomas naléhavým hlasem. „Vyslechněte si mě. Myslím to vážně. Jsem starý člověk a rád bych strávil stáří v Santa Ritě. Po Jonesově vraždě jsem šel k Josephu McDonaldovi a přiměl ho, aby mi ukázal svou brokovnici. Bohužel byla nepoužitá. Ale McDonald mi dal na srozuměnou, že se mi pomstí. Chce se postarat o to, abych přišel o svůj džob. Nemám na vybranou, Claytone. Buďto McDonald, nebo já.“

„Nemůžete po mně chtít, abych se kvůli vám nechal sejmout, marshale,“ vyděšeně řekl Clayton a zavrtěl hlavou. „Ne, marshale, s tím se musíte vyrovnat sám.“

„Potřebuju vás, Claytone,“ řekl Heck Thomas. „Pokud se mnou nepojedete, povím Cooleymu, že jste vypovídal křivě. Víte, že vám potom nepomůže, že Miller střílel jako první.“

John Clayton na něho nechápavě hleděl. Lapal po dechu a do tváře se mu nahrnula krev.

„Jste hajzl, Thomasi,“ vyhrkl. „To vám Cooley nespolkne.“

„Byl jsem jediný, kdo to mohl vidět, Claytone,“ chladně řekl Heck Thomas. „Muž u pultu a barman to neviděli. A nemyslíte, že mi Cooley bude věřit, když mu povím, že jsem marshal?“

„Řekl bych mu, proč jste mu vyprávěl tu báchorku,“ odvětil přidušeným hlasem Clayton. „A ti dva tu…“ Obrátil se a nahlas zaklel, když viděl, že ti muži spí a že neslyšeli nic z rozhovoru s Heckem Thomasem.

„Zapomínáte, že jste právě přijel z Yumy.“

John Clayton zatnul pěsti. Chytil se mříží a zbělaly mu klouby. Nejraději by nahlas křičel.

Náhle se vzdal. Nezbývalo mu nic jiného než přistoupit na Thomasův návrh. Dávka sekaného olova byla ještě pořád lepší než dalších pět let v Yumě. Tamní hrůzy přesahovaly vše.

„O.K., Thomasi,“ řekl chraplavým hlasem. „Vyhrál jste. Ale ještě jedno chci vědět. Co budu mít z toho, když. vašeho muže přivedu do vězení a budu mít to štěstí, že budu naživu?“

Heck Thomas nemusel dlouho přemýšlet. Nad tím dumal, když vyrazil do Yumy a odtud sledoval Claytonovu stopu na sever.

„Postarám se o to, abyste dostal odškodnění, se kterým byste někde mohl znovu začít,“ řekl.

John Clayton viděl, že mu nezbývá než se smířit s tím, že pojede do Santa Rity. Pomyslel na to, že už s koltem není žádný greenhorn. Byl odhodlaný si krýt záda a nijak to Josephu McDonaldovi a jeho vrahům neulehčit.

Thomasova nabídka měla i své dobré stránky. Po propuštění z Yumy se dosud jen bezcílně toulal. Kdyby se mu povedlo to přežít, měl by šanci s malým kapitálem někde začít znovu.

Měl dvacet sedm let. Ještě pro něho ani zdaleka nebylo pozdě.

Heck Thomas vypovídal a marshal Cooley to podepsal. O hodinu později Heck Thomas a John Clayton vyjeli z města. Přemýšleli o budoucnosti.

+ + + + +

John Clayton sevřel rty, když pod sebou spatřil Santa Ritu. Nejraději by otočil svého koně a jel zpátky do Pinos Altos Mountains, z nichž přijeli.

Uplynul týden od chvíle, kdy se s Heckem Thomasem vydal na cestu. Po dvou dnech se rozdělili, protože Heck Thomas se chtěl vyhnout riziku, že by je viděli spolu. Marshal chtěl do Santa Rity přijet o dva dny později dostavníkem.

John Clayton pobídl svého koně. Bylo možné, že Joseph McDonald zachová klid, až ho uvidí. Mohl však McDonald vědět, že Quincy Jones svému kumpánovi nic neřekl?

John Clayton vždycky věděl, že při tom vloupání se něco stalo mezi Quincym Jonesem a Josephem McDonaldem. Několikrát se na to Quincyho ptal, ale ten mu nikdy neodpověděl.

Nepřemýšlel o tom, že Joseph McDonald využil příležitosti a zmocnil se osmdesáti tisíc dolarů. Těch pět let ve vězení bylo trestem za vloupání, bez ohledu na to, jestli bylo uloupeno osmdesát tisíc dolarů nebo čtyři tisíce. Vždyť tehdy přece jejich vinou přišla o život bankéřova žena.

Čím více však John Clayton o tom na cestě do Santa Rity uvažoval, tím více otázek se vynořovalo. Mnohé bylo nevysvětleno. Vybavil si okamžik, kdy se na schodišti objevil Joseph McDonald a kdy vystřelil z brokovnice. Muselo to být nedopatření, protože nemířil na Quincyho.

Vzpomněl si na zakrvácenou, ležící ženu a na Quincyho chladný pohled, který na ni vrhl. On a Quincy zůstali stát, protože McDonald je se svou brokovnicí, v níž měl ještě jednu dávku, držel v šachu. O svou ženu se McDonald začal starat teprve, když se objevil Heck Thomas.

Jednalo se o mnoho otázek a marshal na ně pravděpodobně hledal odpovědi. A on, John Clayton, měl být volavkou, jež měla Josepha McDonalda nalákat do pasti.

John Clayton pohlédl na chodníky. Byly dvě hodiny po poledni a na ulici nebylo mnoho lidí. Nikdo si cizího jezdce nevšímal.

Když Clayton prošel okolo banky, ucítil mravenčení v zátylku. Vzhlédl do oken v prvním patře, ale nikoho neviděl.

Přijel sto yardů odtud k zábradlí před saloonem Three Crowns. Za těch pět let se v Santa Ritě nic nezměnilo.

John Clayton tam býval jen zřídkakdy, ale ještě si vzpomínal na rohožku na nejspodnějším schodu chodníku.

Seskočil z koně a oprášil se kloboukem. Vyšel na chodník a otevřel dveře saloonu.

Chvíli počkal, než si jeho oči zvykly na přítmí.

U baru stáli tři muži, kteří se na něj otočili. Krátce si ho prohlédli a zase se otočili ke svým sklenicím.

John Clayton nikoho z nich neznal. Možná je tenkrát viděl v soudní síni, ale již si na ně nevzpomínal. Pouze toho vysokého blondýna za pultem poznal. Sven Lennark byl jako majitel saloonu nejznámějším člověkem pro kovboje z okolních rančů.

Clayton si stoupl k pultu několik yardů od těch mužů a objednal si pivo.

Sven Lennark mu ho přinesl a nějakou dobu si ho prohlížel. Byl zamračený.

„Projíždíte tudy?“ otázal se, ale Clayton viděl, že uvažuje, zda ho už někdy nespatřil.

John Clayton se napil piva a postavil sklenici na barový pult.

„Lennarku,“ řekl nahlas. „Jsem tu proto, abych se setkal s mým přítelem Quincym Jonesem.“

Tři muži, kteří hovořili u pultu, se odmlčeli. Pohlédli na cizince. Sven Lennark udělal jeden krok dozadu.

„John Clayton,“ tiše řekl. „Takže se objevila i druhá krysa.“

Clayton zůstal klidný. Koutkem oka pozoroval tři muže napravo. Heck Thomas mu vyprávěl, co s Quincym Jonesem udělali v saloonu Three Crowns. Nechtěl se nechat překvapit.

„Takže Quincy už byl tady?“ zeptal se.

„A zůstane tady,“ řekl jeden z těch tří mužů. „Na krchově.“

Clayton se k němu otočil.

„On je mrtvý?“ zeptal se a předstíral, že je udivený. Když mu muži neodpověděli a jenom na něho nepřátelsky hleděli, poznamenal: „Jak znám toto prašivé město, určitě ho střelili do zad, že?“

Sven Lennark sáhl pod barový pult.

Clayton trhl rukou k pouzdru a než Lennark zvedl brokovnici přes bar, hleděl do ústí jeho revolveru.

„To by stačilo,“ řekl nebezpečně tichým hlasem. „Nevím, jak jste odkrouhli Quincyho. Ale se mnou to tak jednoduché mít nebudete. Pusť tu flintu, Lennarku, a polož pracky na stůl.“

Sven Lennark chvíli váhal, ale když Clayton natáhl kohoutek svého revolveru, pustil brokovnici a položil ruce na pult.

„To je ono,“ řekl Clayton. Znovu se otočil k ostatním. „A vy můžete ostatním hrdinům ze Santa Rity říct, že už se nenechám převézt. McDonald zaplatí za to, co udělal Quincymu a mně, a všichni ostatní, kdo jsou s ním jedna ruka, taky.“

Clayton pozoroval muže, chtěl vědět, jaké budou jejich reakce. Nebyli vyděšení, jen udivení. Jeden z nich položil na barový pult dvě mince a pak všichni tři odešli.

Sven Lennark na ně poněkud bezmocně hleděl.

Clayton k němu posunul prázdnou sklenici od piva a řekl: „Ještě jedno, Lennarku.“

Švéd se necítil ve své kůži. Proklínal se za to, že neprovozuje obchod nebo řeznictví. V saloonu byly vždycky problémy.

Načepoval a posunul sklenici k Johnu Claytonovi.

Ten se na něho usmíval.

„Podej mi svou brokovnici, Lennarku,“ řekl. „Ale pěkně pomalu, rozumíš?“

Sven Lennark přikývl. Jednou rukou vytáhl brokovnici a položil ji před Johna Claytona na pult.

Clayton si ji vzal, otevřel obě komory a vytáhl z nich náboje.

„Víš,“ poznamenal s úsměvem, „nabitá flinta mě vždycky zneklidňuje. „ Zaklapl hlavně a vrátil pušku majiteli saloonu.

Lennark ji opět položil pod pult.

Podle toho, že Švéd hleděl za něj, Clayton poznal, že se na chodníku něco děje. V okně se mihnul stín a potom se ve dveřích objevila silueta muže.

Clayton ustoupil stranou. Chtěl mít v zorném úhlu toho chlápka i majitele saloonu.

Muž vešel dovnitř. Byl ještě velmi mladý. Clayton odhadoval, že mu je dvacet. Pohyboval se mrštně a jeho napjatý postoj a ruka pozvednutá nad pažbou koltu Claytonovi ukazovaly, že je připraven bojovat.

V první chvíli si Clayton myslel, že to je Steve McDonald, ale potom si vzpomněl na to, jak mu ho popisoval Heck Thomas. Mladík měl být vysoký a štíhlý a mít blond vlasy.

Toto však byl černovlasý, tělnatý muž. V jeho tmavých očích se jiskřilo.

Clayton cítil, že ten chlápek chce vyprovokovat boj. Rozhodl se, že mu k tomu nedá příležitost.

Potom však na jeho hrudi spatřil záblesk. Měl tam hvězdu.

John Clayton se vyděsil. O tom mu Heck Thomas nic neřekl. Asi o tom ještě nevěděl. Joseph McDonald neztrácel čas. Připravil Hecka Thomase o jeho džob a předal hvězdu mladíkovi, kterému ještě teklo mléko po bradě, ale který už chtěl bojovat.

Za mladíkem do saloonu přišlo několik mužů, mezi nimi i trojice, která tam byla předtím. Rozestavili se po saloonu, ale všichni dávali pozor na to, aby nebyli mezi oběma muži.

„Jsem marshal Buckhorn,“ řekl mladík. Měl vysoký hlas, jako nějaký výrostek, nehodil sek němu. „Vy jste John Clayton, zločinec z Yumy, že ano?“

Clayton viděl, jak se ten muž napjal. Musel se usmát. Buckhorn si to představoval jednoduše. Přecenil se.

„Dobrý den, marshale,“ řekl Clayton s úsměvem. „Čemu vděčím za vaši návštěvu?“

„My v našem městě nechceme žádné zločince,“ řekl Buckhorn svým vysokým hlasem. „A už teprve ne ty, kteří tu vyloupili banku a zavinili smrt ženy.“

„Já jsem žádnou banku nevyloupil,“ řekl John Clayton klidným hlasem. „Sice jsem se o to pokusil, ale ty čtyři tisíce dolarů za to nestály.“

„Váš komplic vás podvedl, co?“ zeptal se mladý marshal a zašklebil se.

Clayton pomalu přikývl.

„To je možné,“ odvětil. „Ale zeptám se Josepha McDonalda, co mezitím udělal s našimi osmdesáti tisíci dolary, kvůli kterým jsme s Quincym museli pět let sedět.“

Několik vteřin tam bylo ticho.

Mladík byl v obličeji červený. Clayton už si říkal, že tasí, ale vypadalo to, že marshal byl dostatečně rozumný na to, aby nesahal po zbrani.

„Okamžitě zmizíte z města!“ zvolal. Přeskakoval mu hlas. „Nestrpím, aby takto někdo mluvil o panu McDonaldovi!“

„To byl tedy on, kdo vám dal hvězdu, že, mladíku?“ zeptal se Clayton. Odstoupil od pultu a pomalu se vydal k východu. Nespouštěl marshala z očí. Když přišel ke dveřím, řekl: „Já ze Santa Rity neodjedu, Buckhorne. Nemáte právo mě odtud vyhnat. Svůj trest jsem si odpykal a jsem svobodný člověk.“

Aniž by se o mladíka dál staral, otočil se a vyšel ven. Cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Uvažoval, zda se marshal odváží mu střelit do zad. Byl rád, že Buckhorn nosil hvězdu, protože jinak by to určitě udělal.

Sešel po schodech na ulici a odvázal uzdu svého koně ze zábradlí.

Slyšel, jak se otevřely vstupní dveře. Zavrzaly.

Clayton se ohlédl.

Na chodníku stál mladý marshal. Opět měl ruku nad pažbou revolveru. Za ním ven vyšli ostatní.

„V Santa Ritě nenajdete nikoho, kdo vás ubytuje,“ řekl Buckhorn.

„Nikoho nepotřebuju,“ s úsměvem poznamenal Clayton. „Přenocuju v Quincyho domě.“

„Vyžeň ho z města, Franku!“ zvolal jeden z mužů na chodníku. Byl malý a hubený a v jeho očích Clayton viděl nenávist. Znal ho. Patřil mu obchod.

Mladý Frank Buckhorn jako by jeho slova považoval za příkaz. Seskočil na ulici a zůstal rozkročen stát čtyři yardy od Johna Claytona.

„V Jonesově domě spát nebudete,“ řekl pronikavým hlasem. „Odjedete odtud do pěti minut!“

„Nemůžete mě k tomu přinutit,“ řekl Clayton. Otočil koně a vydal se na západ, kde stála Quincyho chata.

„To je špatný směr, pane!“ zvolal Frank Buckhorn. Rozhlížel se okolo a vypadal uštvaně. Nevěděl, co má dělat. Muži na chodníku na něho hleděli a on věděl, že musí něco podniknout, pokud chce zůstat marshalem. Pan McDonald by od něj určitě očekával, že proti Johnu Claytonovi něco podnikne.

Ten muž byl teď deset kroků od něj.

Frank Buckhorn vytáhl z pouzdra kolt.

„Zůstaňte stát!“ zvolal. „Nebo střelím!“

Clayton se zastavil a pomalu se obrátil. Pohlédl na Franka Buckhorna a předstíral, že nevidí revolver v jeho ruce.

„V každém jiném městě bych se tomu zasmál, marshale,“ řekl. „Ale vím, že tady v Santa Ritě rádi nepohodlným lidem střílíte do zad. Přesto neodjedu. Teď se otočím a půjdu dál. Jestli vystřelíte, marshale, budu dost rychlý na to, abych vás vzal s sebou.“

Clayton věděl, že následující vteřiny přinesou rozhodnutí. Levá ruka se mu poněkud chvěla, když vzal znovu uzdu a otočil se. Naslouchal a slyšel škrábání bot.

Strnula mu záda a instinktivně se přikrčil.

Současně uslyšel třesk výstřelu a ucítil, jak mu nad levým ramenem proletělo něco horkého.

Během zlomku vteřiny si klekl, otočil se, vytáhl kolt a namířil na mladého marshala, který tam stál se zčervenalou tváří a nevěděl, jestli má vypálit ještě jednou.

„Oddělej ho, Franku!“ zvolal hubený majitel obchodu.

Buckhorn jednal jak loutka. Viděl sice hlaveň, ale neuvědomil si, že by mohl sám zahynout.

Vystřelil podruhé. Mířil příliš vysoko. Kulka se kdesi za Claytonem zaryla do písku.

Clayton ještě nestřílel. Doufal, že oba výstřely mladíka přivedou k rozumu, ale mýlil se.

Frank Buckhorn se rozzuřil, protože ani napodruhé netrefil. Natáhl kohoutek revolveru.

Clayton neměl na vybranou. Vypálil. Z hlavně jeho revolveru vyšlehl plamen a kulka trefila marshala do pravé strany hrudi a odhodila ho.

Dopadl do písku ulice a zvířil při tom načervenalý prach, který ho zahalil. Ještě pořád držel v ruce kolt. Chtěl ho zvednout a ještě jednou vystřelit, ale už neměl ani tolik síly, aby zmáčkl spoušť.

Clayton namířil revolver na muže, kteří na něho hleděli z chodníku. Vyděšeně ustupovali. Malý majitel obchodu se skryl za ostatními.

„Oddělal marshala!“ křičel. „Pověsme ho!“

Clayton by mu nejraději provrtal hlavu kulkou. Nejprve proti němu štval toho mladíka a teď ho chtěl lynčovat. Clayton byl rozhodnutý si prostřílet cestu, kdyby se na něho odvážili zaútočit.

Před ostatní se prodral malý muž. Seběhl ze schodů chodníku a sklonil se k mladému marshalovi. Potom se narovnal a sundal si zelený kšilt, který mu stínil do čela. Přes okraj brýlí pohlédl na muže na chodníku.

„Drž tu tvou špinavou hubu, Summitte!“ zvolal. „Všichni jsme slyšeli, jak jsi toho mladíka přinutil, aby tomu muži střelil do zad. Clayton neměl jinou možnost, musel se bránit. Nechci vědět, co na to řekne Heck Thomas, až mu po jeho návratu povím, co jsi vyvolal.“

„Heck Thomas do toho nemá co mluvit!“ zařval Dave Summitt. „Už není marshal!“

„O tom nerozhoduješ ty,“ řekl Will Deming, „a ani pan Joseph McDonald. To je věc všech.“

„Myslíte, pane Demingu?“

Ten hluboký hlas se ozval z protilehlé strany ulice. Nikdo toho obtloustlého muže v černém oděvu dosud neviděl. Vyšel ze stínu verandy na slunce a zamířil k Willu Demingovi.

Dva kroky před ním se zastavil a levou rukou kývl na marshala, jenž ležel v prachu.

„Takže podle vás je v pořádku, že do našeho města přijede propuštěný trestanec a zabije našeho marshala,“ poznamenal.

Will Deming se rozčilil.

„Za prvé, Buckhorn není mrtvý,“ řekl, „za druhé, není to náš marshal, protože ho nikdo nezvolil. Za třetí, ani marshal nemá právo střílet lidem do zad, a za čtvrté je to nezodpovědnost dát hvězdu někomu tak nezkušenému a jankovitému, jako je Buckhorn.“

Joseph McDonald přivřel oči. Jeho tlusté rty se otevřely k odpovědi, ale pak spatřil na chodníku zvědavé tváře, prudce se otočil a těžkými kroky se vydal k protější straně ulice, ke své bance.

Claytonovi se hodilo, že se pozornost soustředila na ty dva muže. Když viděl, že po ulici běží vysoký, bělovlasý muž s černou taškou, obrátil se a šel si svou cestou. Pálilo ho levé rameno. Košile se mu nasákla krví. Nestaral se o to, dokud nedorazil do Jonesova domu. Chata z nepálených cihel nevypadala právě útulně. Pět let se o ni nikdo nestaral. Ani tuláci v ní, jak to tak vypadalo, nespali.

Clayton si roztrhl košili na dva kusy a ovázal si rameno čistší částí. Pak nakrmil koně.

O čtvrt hodiny později ležel na slamníku a přemýšlel, jak to všechno skončí. Doufal jenom, že Heck Thomas na sebe nenechá dlouho čekat.

Clayton pozoroval Josepha McDonalda na ulici. Ten muž se za posledních pět let nezměnil. Vypadal stejně chladnokrevně a nemilosrdně jako dřív. John Clayton si nebyl jistý, zda se Hecku Thomasovi povede ho usvědčit.

+ + + + +

Claytona probudilo frkání jeho koně, který stál ve stáji domu. Hned se převalil ze slamníku, chopil se revolverového opasku, který položil vedle sebe na podlahu, a klekl si pod okno, jímž tam pronikal svit hvězd.

Se zatajeným dechem naslouchal. Kůň znovu zafrkal. Cosi škráblo o stěnu, načež do okénka padl stín.

John Clayton neslyšně vytáhl kolt. Neodvážil se natáhnout kohoutek. Ten zvuk by prozradil, kde je.

Viděl, jak oknem někdo prostrčil hlavně brokovnice, načež se vrhl k zemi.

Z hlavně vyšlehl plamen a na zlomek vteřiny osvětlil místnost. Před oknem byl oblak kouře. Třesk byl ohlušující.

John Clayton viděl, jak kousky olova roztrhaly slamník. Moc by z něho nezůstalo, kdyby tam zůstal ležet.

Lomcoval jím hněv. Nejraději by vyskočil a odpověděl tomu zabijákovi olovem.

Slyšel hlasy. Kdosi řekl: „Je po něm.“

Další muž odpověděl něco, čemu Clayton nerozuměl. Podle zvuků z před chaty jich muselo být víc.

Clayton zůstal klidně ležet u stěny. Kdyby teď na sebe upozornil, bylo by po něm. Slyšel čvachtavý zvuk a uvažoval, co tam můžou dělat s vodou, když tu ucítil pronikavý zápach. To nebyla voda, nýbrž petrolej.

Zmocnil se ho strach. Chtěli podpálit chatu, aby odstranili stopy vraždy!

Uštvaně se rozhlížel.

Dveřmi by z domu nikdy živý neodešel a pod jediným oknem místnosti stáli muži, kteří na něho stříleli.

„Pospěšte si!“ tiše řekl jeden muž. „Musíme zmizet, než sem přiběhne někdo z města!“

Před oknem vzplanul plamének, který o něco později zmizel.

Clayton naslouchal a slyšel tiché praskání nad sebou. Podpálili střechu! Větve a suchá tráva musely chytnout jako troud.

Oknem už dovnitř pronikal svit plamenů. John Clayton viděl, jak se před chatou míhají stíny. Jeho kůň řehtal. Ti ničemové ho nevyvedli ze stáje!

Polili petrolejem i zdi. Clayton nevěděl, jak odolné jsou stěny z nepálených cihel. Ale co by mu to pomohlo, kdyby zdi vydržely? Kdyby mu hořící střecha spadla na hlavu, byl by ztracen tak jako tak.

Soustředil se na dveře. Byly pro něj jedinou možností, jak uprchnout. Doufal, že si ti muži myslí, že ho svými výstřely zabili.

V následujícím okamžiku se však musel vzdát i této naděje.

„Dávejte pozor na dveře!“ zvolal přidušeně jeden z nich. „Jestli ještě žije, bude chtít vyběhnout.“

Clayton se kousl do spodního rtu. Věděl, že jeho šance v Santa Ritě jsou malé, ale nepočítal s tím, že konec přijde tak brzy.

Náhle ucítil, že je klidný. Vždycky si myslel, že jím bude lomcovat strach, když mu bude hrozit smrt. Co na tom, když člověk zemře o několik let dříve, pomyslel si.

Ještě jednou překontroloval svůj kolt a vytáhl z opasku náboje, které si strčil do kapsy kalhot. Tak mohl rychle nabít – pokud by mu k tomu zabijáci venku dali příležitost.

Připásal si opasek a narovnal se. Kolt držel v pravé ruce. Ještě jednou se zhluboka nadechl. Pak se přitiskl ke stěně u dřevěných dveří a levou rukou sáhl po závoře.

Praskání nad ním se změnilo v hukot. Na některých místech střechy už viděl plameny. Pak spadl první kus. Dopadl na udusanou podlahu a osvětlil místnost jiskrami.

Clayton cítil, že se mu stále hůře dýchá. Musel jednat. Kdyby váhal ještě několik vteřin, spadla by mu střecha nad hlavu. Vytáhl závoru a pomalu otevřel dveře. Slyšel výkřiky mužů, kteří zpozorněli. Kdyby teď vyběhl ven, udělali by z něho řešeto.

Kdosi ztratil nervy a začal střílet. Kulky se zarývaly do stěny naproti dveří.

„Nech toho, ty idiote!“ zvolal ten samý hlas co předtím. „Není nic vidět! Ty dveře se určitě otevřely samy!“

Clayton vzhlédl. Střecha se nebezpečně naklonila. Cekal ještě několik vteřin, pak se přikrčil, zhluboka se nadechl a vyrazil.

V tom okamžiku se za ním zhroutila střecha. Cítil žhavý závan na krku. Jedna hořící větev ho trefila do levého nadloktí. Trhl sebou. Opět ho začala pálit rána na rameni, ale na to nedbal. Věděl, že to nejhorší ho ještě čeká.

„Sakra, tam je!“

Muži přeskakoval hlas. Okamžitě začal střílet a Clayton cítil, že kulky létají jen těsně vedle.

Vrhl se na zem. Nechtěl střílet, aby neprozradil, kde je.

„Vidíš duchy!“ zvolal druhý muž. „Ten už je dávno v pekle!“

„Viděl jsem ho!“ vykřikl jeho kumpán. „Proč mi, sakra, nevěříte?“

„Kde teda je?“ otázal se kdosi.

„U mesquitových keřů, těsně vedle žlabu!“

Clayton se plazil po čtyřech tak rychle, jak jen mohl. Snažil se pokud možno zůstat ve stínu keřů, ale potom dorazil k volnému prostranství. Ke skalám, které stály pod jedním kopcem, to bylo nejméně padesát yardů. Kdyby ti muži měli pušky, mohli ho odstřelit jako zajíce.

Clayton slyšel křik svého koně. Stáj byla v plamenech. Slyšel, jak klisna kope zadníma do hořících stěn. Pak jednu z nich prolomila. Jeden z mužů měl se zvířetem slitování. Třeskl výstřel a klisna se skácela k zemi.

Clayton vyskočil a kličkuje se rozběhl přes volné prostranství. Už si myslel, že jeho kůň odvedl pozornost těch mužů, ale tu náhle za ním vypuklo peklo.

Jako by ho všichni odhalili najednou. Jejich kulky mu hvízdaly okolo uší. Cítil, jak mu něco trhlo nohavicí, načež ho jedna z kulek škrábla na boku.

Palčivá bolest ho málem omráčila. Před očima měl mžitky. Zakopl a svalil se na zem.

Potřásl hlavou a plazil se dál.

Kulky hvízdaly nad ním a odrážely se kousek od něj od balvanů. Jedna z odražených kulek mu proletěla jen několik coulů od ucha.

Viděl, jak se před ním objevily tmavé stíny.

Dorazil k balvanům. Věděl, že ještě ani zdaleka není v bezpečí, ale aspoň se mohl bránit.

Otočil se a pohlédl na hořící dům. Muži, kteří před ním bezhlavě pobíhali, byli zřetelně vidět.

Dva z nich běželi přímo k němu. Střídavě stříleli, jejich kulky však nebyly přesné.

Clayton zvedl revolver. Jeho obličej byl zkřivený bolestí a zlostí. Mířil přesně, protože nechtěl ty chlápky zabít, přestože by si zřejmě nic lepšího nezasloužili.

Jeho dva výstřely padly těsně po sobě.

Oba muži vykřikli. Jeden z nich pustil kolt a spadl na zem. Převalil se a chytil se za levé stehno.

Jeho druha Clayton zasáhl do ramene. S řevem se rozběhl zpět k hořícímu domu. Clayton ho mohl sejmout výstřelem do zad, ale nezmáčkl spoušť. Rychle nabil revolver a rozhlédl se.

Sto yardů odtud, na úpatí kopce, viděl pohybující se velké stíny.

Koně těch střelců!

Za nimi Clayton viděl světla Santa Bity, kde se rozsvěcovalo stále více luceren. Střelba město probudila, pravděpodobně tušili, co znamená, protože všichni věděli, že ten hořící dům, může být jen chata Quincyho Jonese.

Clayton viděl pohybující se světla, která se zvětšovala. A pak poznal, že to jsou pochodně. Přibíhali tam muži z města, chtěli se podívat, co se přihodilo. Clayton uvažoval. Možná ti zákeřní střelci utečou, až uvidí muže. Bylo však možné i to, že jim obyvatelé Santa Rity pomohou zbavit se nežádoucích hostů.

Zavrtěl hlavou. Mohl se spoléhat jen sám na sebe. Nejvíc v této chvíli potřeboval, byl kůň. A nejbližší místo, kde ho mohl nalézt, bylo nějakých sto yardů daleko.

Rozběhl se ke kopci. Pořád se držel za balvany a keři. Čas od času se zastavil a pohlédl na hořící chatu a na druhou stranu, ke skalám.

Slyšel chraplavé hlasy, něco na sebe křičely. Nerozuměl, co, ale nevypadalo to, že by to chtěli vzdát.

Takřka už dorazil ke koním, když se opět musel krýt.

U jednoho stromu stáli dva muži s od jištěnými puškami a hleděli k hořící chatě.

Clayton tiše zaklel.

Za ním se ozývaly výkřiky. Pravděpodobně objevili jeho stopy a došlo jim, co má za lubem.

Z druhé strany přibíhali lidé ze Santa Rity.

Clayton už nesměl ztratit ani vteřinu. Věděl, že ke koním se nedostane, aniž by vzbudil pozornost stráží.

Vyskočil ze svého úkrytu a s koltem v ruce zvolal: „Odhoďte zbraně!“

Muži se vyděšeně otočili.

Jeden z nich okamžitě poslechl. Jeho winchestrovka spadla na zem. Druhý si věřil. Když se probral z překvapení, zvedl hlaveň pušky a chtěl vypálit od boku.

Kulka z Claytonova revolveru ho zasáhla do břicha. Muž se přikrčil. Z úst se mu nevydrala ani hláska, jen klesl na kolena. Jeho tvář byla zkřivena bolestí.

Clayton přiběhl ke koním a odvázal jim uzdy. Pořád při tom mířil koltem na druhého muže, který tam strnule stál a hleděl na svého kumpána, který se svalil na bok a teď ležel zkrouceně na zemi.

„Dělej, nasedej!“ přikázal mu John Clayton a dloubl mu koltem do boku. Levou rukou ho vytáhl z pouzdra revolver.

Muž poslechl jako v transu. Nepokoušel se odporovat. To, jak dopadl jeho kumpán, mu vzalo odvahu.

Clayton se vytáhl do sedla koně, vzal uzdu druhého zvířete a vyjel.

Jeho zajatec se málem skácel ze sedla, protože prudce vyrazili. To ho, jak se zdálo, probralo. Křečovitě se držel hrušky sedla a křičel: „Proč mě berete s sebou, pane?“

Clayton se otočil vsedle.

„Povíš mi, kdo ti přikázal mě zavraždit!“ zvolal.

Zákeřní střelci přiběhli k ostatním koním. Někteří běželi za ním a začali střílet.

John se sklonil ke krku koně. Kulky létaly blízko. Tu za sebou uslyšel tiché zasténání, a když se ohlédl, uviděl, jak se zajatec skácel ze sedla.

Zastavil svého koně. Toho muže potřeboval. Musel dát Thomasovi důkaz, až se marshal vrátí do Santa Rity.

„Vstaň!“ zvolal. „A už to nezkoušej!“ Muž se nehýbal.

Clayton seskočil ze sedla. Docela zapomněl na své zraném a ani necítil, jak mu teče krev z boku do kalhot.

Otočil muže, který ležel na zádech. Vytřeštil oči. Na vestě měl velkou, tmavou skvrnu.

Byl mrtev.

Jeho vlastní kumpáni ho střelili do zad.

Clayton ho pustil a vylezl do vraníkova sedla. Nemohl ztrácet čas. Jeho pronásledovatelé už pobídli své koně. Muži ze Santa Rity přiběhli příliš pozdě na to, aby je zastavili.

Clayton vraníka bodl ostruhami do slabin. Navedl zvíře na severozápad k Pinos Altos Mountains. Tam byly na pozemcích ranče Líné L, kde dříve pracoval, skryté kaňony, ve kterých by ho tak snadno nenašli.

Nechtěl se vrátit do Santa Rity, dokud tam nebude Heck Thomas. Sám by tam neměl velkou šanci.

Během hodiny své pronásledovatele setřásl. Vybral si dobrého koně. Vraník byl rychlý a vytrvalý.

Za rozbřesku přijel k malé chatě, ukryté v kaňonu Sidewinder. Vyčerpán se postaral o koně, ovázal si rány cáry látky, kterou našel v chatě, a lehl si na pryčnu.

Po dvou vteřinách usnul.

+ + + + +

Heck Thomas v Las Cruces nastoupil do dostavníku do Santa Rity o den dříve, než plánoval. Neměl klid. Pořád musel myslet na Quincyho Jonese – a na to, jak rychle a brutálně jednal Joseph McDonald.

Clayton sice věděl, jak nebezpečné to pro něho v Santa Ritě je, a Heck Thomas se domníval, že se dokáže ubránit, ale proti kulce ze zálohy byl krátký i ten nejrychlejší pistolník.

Čím blíže byl Heck Thomas svému městu, tím byl neklidnější. Stará dáma, se kterou seděl v dostavníku a která chtěla jet až do San Lorenza, nelibě potřásla hlavou, když si Heck Thomas vytáhl kolt a začal si hrát s bubínkem

Omluvil se jí a podivil se sám nad sebou. To ho ta záležitost tak rozrušovala proto, že šlo o jeho budoucnost? Nebo to bylo nenávistí k Josephu McDonaldovi? Odhadoval, že to bude obojí.

Opřel se hlavou o čalouněnou lavičku a pokoušel se usnout. Nepovedlo se mu to, přestože se nutil mít otevřené oči. Stále myslel na Johna Claytona.

Ležel už mrtvý u funebráka?

Heck Thomas byl rozhodnut si v takovém případě vzít své věci a zmizet. Bez Claytona jako návnady neměl šanci Josepha McDonalda přinutit k chybě, která by byla důkazem o jeho vině.

Otevřel oči, když se kočár začal houpat. Stará dáma se křečovitě držela opěrek a nahlas nadávala kočímu, jehož zřejmě velmi bavilo jet celou cestu do San Lorenza cvalem.

Po několika minutách zastavili ve stanici Wells & Fargo v San Lorenzu. Oknem do kočáru pronikal červený prach a Heck Thomas musel kašlat.

Stará dáma nadávala a chtěla kočího, jenž s pochechtáváním uprchl na střechu dostavníku, umlátit slunečníkem. Odvážil se slézt dolů, teprve když dáma zmizela i se svým kufrem na chodníku.

Heck Thomas rovněž vystoupil, aby si protáhl nohy. Dva mladí muži vyměňovali koně. Do Santa Rity to ještě byly dvě hodiny.

Heck Thomas přišel do stínu verandy a zapálil si cigaretu. Kouřil málo, v poslední době se ho však zmocňovalo nutkání po této neřesti stále častěji.

Rozhlédl se. San Lorenzo nebylo ani poloviční jako Santa Rita. Bylo to mírumilovné městečko, neměli tam ani zástupce marshala. Když se něco stalo, telegrafovali šerifovi oblasti Grant do Silver City, který tam poslal někoho ze svých zástupců.

Muž společnosti Wells & Fargo ho pozdravil.

„Slyšel jsem, že jste tři týdny nebyl doma,“ řekl.

Heck Thomas přikývl.

„Navštívil jsem jednoho starého přítele v Las Cruces,“ poznamenal. „V Santa Rita je dost klid na to, aby to zvládli i bez marshala.“

Šéf přepřahovací stanice se usmál.

„Možná zpustli, marshale,“ řekl a posunul si klobouk do zátylku.

„Vy jste něco slyšel, Wellmane?“ otázal se Heck Thomas.

Šéf stanice přikývl.

„Včera tu byl Greenfield,“ řekl. „Prodal mi půl tuctu koní. Vyprávěl, že McDonald dal hvězdu jednomu mladíkovi, nějakému Buckhornovi. Prý to je horká hlava. Včera se pokusil vyhnat z města jednoho muže a koupil kulku.“

Heck Thomas se chvěl neklidem. Ovládl se však a jako by jen tak se zeptal: „Je mrtvý?“

„Ne,“ řekl šéf stanice. „Ten druhý, nějaký Clayton, který tenkrát před pěti lety u vás vyloupil banku, mu prostřelil rameno, když na něho předtím Buckhorn dvakrát vystřelil.“

Marshal si oddechl. Clayton tedy ještě žil.

Pokrčil rameny a usmál se na šéfa stanice.

„Člověk je nemůže nechat samotné ani na den,“ poznamenal.

„No, teď už jste zase doma,“ odvětil muž Wells & Fargo a rozloučil se s ním. Šel ke kočímu a předal mu několik dopisů, které měl vzít do Santa Rity.

Heck Thomas už chtěl jít k dostavníku a nastoupit si do něj, když tu koutkem oka spatřil štíhlého, dandyovsky oblečeného muže na chodníku. Opřel se o sloup verandy a usmál se na Thomase.

Marshal ho hned poznal.

„Ahoj, Hecku,“ řekl frajer. Odstoupil od sloupu a pomalu přišel k Thomasovi.

Ten přivřel oči. Nemohl říct, že by ho viděl rád.

„Ahoj, Louisi,“ prohodil. „Co tě sem přivádí?“

Louis Elkins se usmál ještě víc.

„Měl jsem nějakou práci v Lordsburgu,“ řekl a začal si prohlížet nehty. „A tak jsem si řekl, že navštívím starého kamaráda v Santa Ritě.“

Heck Thomas na něho nedůvěřivě hleděl. U tohoto chlápka člověk nikdy nevěděl, kdy mluví pravdu a kdy lže.

Louis Elkins před téměř pětadvaceti lety pracoval jako zástupce pro Hecka Thomase, který byl tenkrát ještě marshalem Dalhartu v Texasu. Louis Elkins měl tehdy osmnáct a s ničím se nepáral. Byl to tenkrát dobrý zástupce, ale pro obchodníky v Dalhartu byl příliš divoký. Když jednou na hlavní ulici zastřelil tři bandity, nařídili Hecku Thomasovi, aby ho propustil. Marshalovi tenkrát nezbylo, než je poslechnout, protože byl závislý na jejich blahovůli.

Louis Elkins tomu tehdy nerozuměl. Zmizel ještě téhož večera. Teprve za rok, když Heck Thomas už byl marshalem v Santa Ritě, se o něm začalo hovořit. Během jednoho týdne zastřelil tři nejobávanější pistolníky Kansasu. Kvůli jeho zběsilosti a výbušnosti se mu přezdívalo „Mad Dog“ Elkins. Všichni se ho báli. Přezdívka se k němu hodila. Byl to opravdu šílený pes.

V průběhu let o něm Heck Thomas občas zaslechl. A vždycky to bylo v souvislosti se smrtí nějakého jiného člověka. Ze zástupce Louise Elkinse se stal nájemný zabiják.

Heck Thomas se často ptal, co by se z Elkinse stalo, kdyby se tenkrát postavil na zadní a nepropustil ho.

Nikdy na tuto otázku nenalezl odpověď.

Elkins od té doby, co ho náhodou spatřil před čtyřmi lety v Denveru, neomládl. Měl na sobě elegantní oděv, pod sakem se mu blyštěla květovaná, tmavě zelená hedvábná vesta. Z její kapsy visel zlatý řetízek, jenž byl připevněn k jednomu knoflíku.

Heck Thomas pohlédl na opasek s frajerskými pouzdry. Ta nosil kdysi i on. Stejně tak i remingtony ráže 45 se slonovinovými pažbami. Pečoval o ně stejně jako o svůj vzhled. Pouze když se člověk díval pozorně, viděl, že pažby jsou ohmatané.

Heck Thomas na něho kývl.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Louisi,“ řekl.

Mad Dog Elkins se ironicky usmál.

„Chceš mi říct, že nejsem v Santa Ritě vítán?“

„Pálí tito, Louisi,“ s úsměvem řekl Heck Thomas. „Teď tě v mém městě opravdu nemůžu potřebovat.“

Louis Elkins se přestal usmívat. Nasadil si na hlavu svůj plochý, černý klobouk, který celou dobu držel v ruce, a sešel z chodníku.

„Je mi to líto, Hecku,“ tiše prohodil. „Ale tentokrát ti nemůžu udělat laskavost. Pojedu s tebou do Santa Rity.“

Heck Thomas na něho hleděl. Nemusel se na nic ptát. Vše bylo jasné. Elkins jel do Santa Rity za obchody. A to znamenalo, že si ho někdo najal, aby někoho zabil. A v Santa Ritě mohl být jen jeden muž, který mohl zaplatit zabijáka, jako byl Mad Dog Elkins.

Heck Thomas si nebyl jistý pouze v tom, koho chce McDonald poslat do věčných lovišť. Johna Claytona nebo jeho, Hecka Thomase?

+ + + + +

Seděli v kočáru a celé čtvrt hodiny po odjezdu nikdo z nich neřekl ani slovo. Heck Thomas si cosi mumlal. Elkins vypadal bezstarostně. Usmál se na Thomase, když ten vzhlédl.

Jako první promluvil Elkins.

„Vlastně jsem do tvého města nikdy nechtěl jet, Hecku,“ poznamenal. „Ale v poslední době nemám tolik práce. Jsem už na tento džob starý, víš? Ta nabídka byla příliš lukrativní, nedala se odmítnout.“

Heck Thomas mu pohlédl do očí. Byl aspoň upřímný. Nejprve se ho chtěl zeptat na to, kdo si ho najal, ale potom to nechal být.

Elkins by neodpověděl.

„Nebojíš se, že tě zatknu, když někoho zastřelíš?“ otázal se namísto toho.

Louis Elkins se usmál.

„Znáš mě, Hecku,“ řekl. „Ještě nikdy jsem netasil jako první.“

„Sám jsi řekl, že už nejsi nejmladší. Můžeš natrefit na někoho, kdo bude rychlejší.“

„S tím se u takového džobu musí počítat. Rozhodně by to bylo lepší než zemřít starobou v posteli.“

Heck Thomas pokrčil rameny.

„Já jsem opačného názoru,“ poznamenal.

Mlčeli. Louis Elkins znuděně hleděl z okna.

Heck Thomas si ho prohlížel. Přemýšlel, zda na něj s koltem má. Před pětadvaceti lety by proti němu Elkins neměl šanci. Mezitím oba zestárli, Elkins však používal revolver častěji než on. Za poslední dva roky ho Heck Thomas vytahoval jen zřídka. Jeho pověst na zkrocení divokých mladíků stačila.

Dostavník rachotil po nerovné cestě. Slunce se pomalu sklánělo k obzoru. Na severu viděl Heck Thomas vrcholky Pinos Altos Mountains. Za měsíc by měly být zasněžené.

Heck Thomas měl tento kraj na západě Nového Mexika rád. Nepřál si nic než strávit tu zbytek svého života. Přistihl se při tom, jak se modlí, aby se mu toto přání splnilo.

Kočár zrychlil. Heck Thomas slyšel volání kočího. Vyhlédl z okna a viděl, že Santa Rita je už jen míli daleko.

Pohlédl na Louise Elkinse.

„Za chvilku jsme tam, Louisi,“ řekl. „Chtěl bych tě ještě jednou varovat. Budu se snažit ti zabránit vraždit. Jestli se ti to přesto podaří a já najdu jediné slabé místo, zatknu tě.“

Mad Dog Elkins se usmál.

„Od poctivého muže zákona se nic jiného nedá očekávat.“

Projeli okolo prvních domů. Bylo pozdě odpoledne a na ulici tou dobou obyčejně bývalo rušno.

Heck Thomas zneklidněl. Cítil, když se v jeho městě něco dělo, a jeho sedmý smysl mu nyní napovídal právě toto.

Vystrčil hlavu z okna a pohlédl na ulici. Viděl dav lidí před jedním domem a o několik sekund později poznal, že to je tiskárna Willa Deminga.

„Zastav, Randy!“ zvolal na kočího.

Starý kočí již měl uzdy v rukou. Věděl, že má v dostavníku marshala, a marshalové byli zvyklí být ve střehu, když se někde shromáždili lidé.

Kočár se skřípěním zastavil. Muži, kteří stáli na kraji davu a hleděli přes hlavy ostatních, se rozprchli, když je zahalil oblak červeného prachu.

Heck Thomas ještě krátce pohlédl na Mad Doga Elkinse, než vysedl z dostavníku. Zabiják však zůstal klidně sedět. Vypadalo to, že ho hluk na ulici nezajímá.

Marshal si v té chvíli přál, aby měl u sebe brokovnici, ale tentokrát se musel spolehnout na kolt.

Prodíral se mezi muži, kteří si přijíždějícího dostavníku nevšímali. Někteří se na něho chtěli obořit, ale když viděli, že to je marshal, couvli. Několik z nich se rychle klidilo.

Heck Thomas slyšel výkřiky, řinčení skla a rány. Zvuky vycházely z tiskárny. Před davem stáli Dave Summitt a Butch Hackett.

Heck Thomas ani nic jiného nečekal. Ti dva se, jak to tak vypadalo, moc bavili. Heck si předsevzal, že jim udělá škrt přes rozpočet. Majiteli obchodu zasadil ještě tvrdší ránu pěstí mezi lopatky než ostatním: a odstrčil ho stranou.

Malý muž zakvičel bolestí. Chtěl se chytit židle, která stála před oknem tiskárny, ale pouze ji strhl na zem

Svalnatý Butch Hackett se obrátil a rozpřáhl se pravou rukou. Zarazil se až na poslední chvíli. Rozpačitě se usmál a v obranném gestu zvedl obě ruce, když na něho Heck Thomas namířil kolt.

Marshal by se ještě rád postaral o ječícího Dava Summitta, avšak na to mu již nezbýval čas. Slyšel rozhněvaný hlas Willa Deminga, který přešel v sípání, načež se ozvala rána do dřeva.

Přiběhl do novinářovy kanceláře a uviděl, že je vzhůru nohama. Pak spatřil svého přítele Willa Deminga. Malý muž ležel na zemi, měl zakrvácenou tvář a brýle šikmo na nose. Právě vstal a chtěl se vrhnout na hromotluka stojícího před ním, když tu ve dveřích uviděl Hecka Thomase.

Urostlý muž pohlédl tam, kam Deming, a toho okamžiku Will Deming využil a uhodil ho do oka. Muž zařval a rozmáchl se.

„Nedotýkej se ho, Callahane!“ vykřikl Heck Thomas. „Nebo koupíš kulku!“

Rváč strnul. I dva další chlápci, kteří sekerami demolovali nábytek kanceláře, se zarazili.

Will Deming překročil rozbitou dřevěnou přepážku a zůstal stát před zničeným tiskařským lisem.

V očích měl slzy, když pohlédl ke stěně, kde kdysi bývaly sazby. Olověná písmena byla rozházená po celé místnosti.

Oba muži pustil sekery a zvedli ruce. V očích se jim zračil strach.

Heck Thomas je znal. Tak jako Red Callahan byli i oni vozky George Rosedala, který své zakázky dostával převážně od Dava Summitta.

Heck Thomas mávl koltem.

„Zmizte odtud,“ procedil mezi zuby.

Ti dva hned zmizeli. Red Callahan se k nim chtěl přidat, ale Heck Thomas ho dloubl hlavní do břicha, takže se zastavil a povzdechl si.

„Barney! Stillwelle!“ Marshalův hlas měl na oba vozky účinek úderu bičem. Přikrčeni se zastavili ve dveřích.

„Zítra v osm vás chci mít v kanceláři, je vám to jasné? Jestli tam nebudete, tak si pro vás půjdu. A pak si mě nepřejte.“

Oba vysocí chlápci přikývli a potom zmizeli. Heck Thomas byl spokojen. Metoda marshala Cooleyho byla výborná. S tím mohl mnohé přivést k rozumu. Bylo možné, že ti dva už se k takové ničemnosti nikdy nepropůjčí.

Red Callahan hleděl na marshala s plačtivým výrazem ve tváři.

„Proč jste je pustil a mě ne?“ zeptal se.

„Za prvé, poškození majetku není tak zlé jako ublížení na zdraví,“ odpověděl Heck Thomas, „a za druhé chci od tebe vědět, kdo vás k tomu navedl.“

Red Callahan sebou trhl. Heck Thomas na něm viděl, jak uvažuje. Zřejmě mu to nemyslelo nijak zvlášť rychle.

„Nech ty střepy, Wille, a běž do mé kanceláře. Tam tě bude moct ošetřit lékař,“ poznamenal k novinářovi.

Will Deming se objevil mezi troskami lisu. Utřel si zakrvácené čelo a nasadil si brýle, které to jako by zázrakem přečkaly celé.

Překročil rozbitou přepážku a zastavil se před Redem Callahanem. Celý se třásl hněvem.

„Víš, ty kreténe, co jsi vůbec udělal?“ rozčileně se ho zeptal. „Pošlapals svobodu lidí! Dal jsi políček do tváře všem obyvatelům Santa Rity jen proto, že se jednomu muži ve městě nelíbilo, když o něm někdo řekl pravdu! Rozumíš tomu, ty zabedněnce?“

Red Callahan tomu nerozuměl. On že dal políček do tváře celému městu? Jestli si vzpomínal, tak jenom zmáčkl Deminga. A za to jim Dave Summitt slíbil galon whisky.

Heck Thomas postrčil udiveného vozku ke dveřím. Dav před domem se zmenšil. Summitt se mezitím vzpamatoval z rány do zad, ale v očích měl nenávist, když pohlédl na marshala.

Heck Thomas hleděl kamsi za něj. Přesto si všiml, jak majitel obchodu roztáhl dva prsty pravé ruky a dal Redu Callahanovi znamení. Ten přikývl.

Heck Thomas byl udivený. Co s tím má Summitt společného? Předpokládal, že Will Deming do svých novin napsal něco o Josephu McDonaldovi. Nebo se mýlil? Ze by Will v novinách kritizoval obchodníka?

„Běžte domů, lidi!“ zvolal. „Doufám, že příště nebudete nečinně přihlížet, až několik idiotů bude někomu ničit dům.“

Většina mužů se s reptáním rozešla. Někteří čekali, až půjde Heck Thomas s Redem Callahanem po schodech na ulici.

„Deming si nic lepšího nezasloužil, marshale,“ řekl Butch Hackett, když Thomas procházel okolo něj. „Proč chrání banditu a nadává poctivému občanovi?“

„Ptali jste se ho, proč to udělal?“ otázal se Heck Thomas.

Hromotluk udiveně zavrtěl hlavou. Chtěl ještě cosi říct, ale Heck se obrátil a vydal se přes ulici ke své kanceláři. Opodál viděl Josepha McDonalda, který stál před svou bankou.

Heck Thomas předstíral, že ho nevidí. Vešel do své kanceláře, která nebyla zamknutá, dostrkal Reda Callahana do jedné z cel, které se nacházely v zadní části vězení, a posadil se na židli za psací stůl.

Novinář zavřel dveře. Pořád krvácel z rány na čele.

„Už jsi někoho poslal k doktorovi, Wille?“ zeptal se marshal.

Will Deming pomalu zavrtěl hlavou.

„Není to tak hrozné,“ řekl. „Horší je, že můj lis…“

Heck Thomas mávl rukou.

„Ten se dá nahradit. Zničená hlava se opravit nedá. Buď rád, že ti neudělali nic horšího.“ Na chvíli se odmlčel a zeptal se: „Co jsi napsal do toho svého plátku, že je to tak rozčílilo?“

Will Deming na něho uraženě pohlédl.

„S takovým ignorantem nebudu mluvit,“ odsekl. „Zmizíš si a necháš své město bez zástupce. Jsi zbabělý marshal, Hecku Thomasi.“

„Bylo to tak hrozné?“ otázal se marshal. „Našel jsem Claytona. Slyšel jsem v San Lorenzu, že Buckhorn vyprovokoval nějakou přestřelku.“

Will Deming přikývl.

„Tím to všechno začalo,“ poznamenal.

+ + + + +

Will Deming povyprávěl marshalovi všechny podrobnosti přestřelky na Main Street a neopomenul zmínit, kdo mladého Franka Buckhorna navedl. Řekl mu o hádce s Josephem

McDonaldem a Heck zamračeně přikývl.

Všechno do sebe zapadalo, jak předpokládal. Pouze roli Dava Summitta si ještě neuměl vysvětlit.

„A co jsi napsal do Morning Post?“ otázal se.

Will Deming stál před komodou vedle stojanu na pušky a hleděl do zrcadla. Opatrně si utřel krev ze tváře. Marshal vstal a podal mu ručník.

„Nechceš raději jít k doktorovi?“ otázal se.

Will Deming zavrtěl hlavou.

„Gardiner má plné ruce práce. V jeho domě to vypadá jak v lazaretu.“

Můj Bože, pomyslel si Heck, co se to tu stalo? Vrátil se k psacímu stolu a posadil se. Počkal, až se Will Deming utře, a napjatě na něj pohlédl.

„Tu přestřelku mezi Buckhornem a Claytonem jsem v mém článku zmínil jen krátce,“ vyprávěl Will Deming, „ale to včerejší přepadení jsem vylíčil dopodrobna.“ Usmál se, sáhl si do vnitřní kapsy a vytáhl složené noviny. Podal je přes psací stůl marshalovi.

Heck je rozložil. Do očí bil velký nadpis.

Zákeřní zabijáci přepadli Johna Claytona, stálo tam velkými písmeny. A pod tím: Kdo platí vrahy? Heck Thomas četl dál. Šlo o odvážnou zprávu, která se držela faktů a na rozdíl od nadpisu neobsahovala žádné domněnky.

Skupina nejméně osmi mužů se pokusila zavraždit Johna Claytona v domě Quincyho Jonese. Podpálili chatu, která lehla popelem. John Clayton však se vší pravděpodobností unikl. Postřelil tři muže, kteří nyní leželi u doktora. Jeden z nich své zranění pravděpodobně nepřežije. Jeden muž byl zastřelen. Kulka z pušky ho zasáhla do zad. Našli ho asi sto yardů od chaty, když se Clayton zmocnil jednoho zkoní těch mužů. Protože u sebe Clayton neměl pušku, musel ho odkrouhnout někdo z jeho vlastních lidí. Na konci článku byla zajímavá otázka: Kdo má takový zájem na tom, aby byli odstraněni poslední svědkové bankovní loupeže?

Heck Thomas pohlédl na svého přítele.

„Měls vědět, že McDonald to nenechá být.“

„Myslel jsem si, že je rozumnější,“ řekl Will Deming a pokrčil rameny. „Musel přece vědět, že všem dojde, co to znamená, když po takovém článku proti mně někdo něco podnikne.“

Marshal pomyslel na tajné znamení, které dal Summitt před tiskárnou Redu Callahanovi. Řekl o tom Willu Demingovi.

„Ty myslíš, že McDonald s tím útokem na mě nemá nic společného?“ udiveně se otázal novinář. „Co má s tou bankovní loupeží co dělat Summitt?“

Heck Thomas se poškrábal na hlavě.

„Sakra, to nevím,“ řekl. „To není McDonaldův styl takto na někoho poštvat rváče, jako je Red Callahan. Nebezpečí, že by Callahan a jeho kumpáni promluvili, je příliš velké. Ne, McDonald upřednostňuje elegantní práci. Ten má co do činění jen s profíky. Slyšels někdy o Mad Dogu Elkinsovi?“

„Tvůj starý přítel z Dalhartu?“ s úsměvem se otázal Will Deming. „Ten zabiják?“

Marshal přikývl.

„Dnes večer jsem přijel s ním.“

Demingovi ztuhl úsměv na rtech.

„Řekl ti, co tu chce?“ vyděšeně se zeptal.

„Je tu obchodně, Wille,“ řekl Heck Thomas vážným hlasem. „A pověděl mi, že jeho úkol je natolik lukrativní, že se nedá odmítnout, i když jsem tu marshalem.“

Will Deming si zahvízdl. „Ty myslíš, že McDonald ho koupil, aby sejmul Claytona?“

„Nebo mě,“ chladně řekl Heck.

Will Deming na něho hleděl vytřeštěnýma očima.

„To nemůže být pravda!“ zvolal.

„Řekl bych, že McDonalda podceňuješ,“ řekl Heck Thomas. „Myslím, že McDonald si mezitím řekl, že jeho nejnebezpečnějším soupeřem není Clayton, ale já. Clayton může říkat, co chce. Nikdo mu neuvěří, když ho nepodpoří někdo jiný.“

Will Deming začal chodit po kanceláři sem a tam. Neklidně si sundal brýle a leštil je kapesníkem, ačkoli byly dost čisté. Pak se zastavil před psacím stolem a zeptal se: „A ty myslíš, že Elkins by tě zabil?“

„Je to zabiják,“ řekl Heck Thomas. „Když mu jde o prachy, nezná bratra.“

Will Deming se zachvěl. Obdivoval klid svého přítele. Chtěl Heckovi navrhnout, aby ze Santa Rity zmizel, dokud tam ten zabiják bude, ale pak mu došlo, že Heck Thomas by s tím nikdy nesouhlasil.

To nebyl člověk, který by někdy před někým nebo před něčím utíkal. Byť se jednalo o neblaze proslulého zabijáka.

„Postarám se o něj,“ podotkl s úsměvem. „Možná mi prozradí, kdo ho najal.“

„Doufám, že mi to pak povíš,“ poznamenal Will Deming. Odešel z kanceláře a marshal viděl, jak jde přes ulici do své zničené tiskárny.

Marshal šel do vězení.

Callahan stál u mříží a zlostně na něj hleděl.

Heck se usmál. Měl za to, že toho pobudu napadla nějaká výmluva.

Red Callahan chtěl začít řvát, ale Heck ho vůbec nepustil ke slovu.

„Tak poslouchej, ty omezence,“ řekl a zašklebil se. Doufal, že tím Callahana zastraší. „Vypadá to, že sis ještě vůbec neuvědomil, do čeho ses namočil.“

Red Callahan zkrotí.

„Chtěl jsem si jen s Barneym a Stillwellem zašpásovat,“ zabručel. „Deming ve svých novinách píše nehezké věci…“

Heck Thomas mu skočil do řeči.

„Než budeš mluvit dál, Callahane, měl bys vědět, že nevěřím tomu, že to se zničením Demingovy tiskárny byl tvůj nápad. Víš, co udělám, jestli to budeš tvrdit a neřekneš mi, kdo vás navedl? Promluvím se soudcem Adamsem, který za dva měsíce přijede do Santa Rity, a pak budeš odsouzen k náhradě škod. Kolik si vyděláš za měsíc? Odhaduju, že tak padesát dolarů?“

„Pětačtyřicet,“ tiše odvětil Red Callahan.

„Škoda činí odhadem tak tisíc pět set dolarů. Když budeš platit každý měsíc třicet dolarů, budeš muset padesát měsíců – víc než čtyři roky – vyjít s patnácti dolary za měsíc. Takže ti nezbude nic na whisky. Navíc ještě budeš muset být dva měsíce za mřížemi, než přijede soudce Adams.“

Heck Thomas se odmlčel, aby svým slovům dodal účinek. Rváč potřeboval několik minut na to, aby se vzpamatoval ze zděšení.

„Ale byli u toho i Barney a Stillwell,“ řekl. „Proč nemusí platit oni?“

„Znám je. Ty jsi určitě přemluvil. Jsou to jen spolupachatelé. Vyjdou z toho s podmíněným trestem.“

Red Callahan zaklel. Teprve nyní, jak to tak vypadalo, mu došlo, co si nadrobil. K čertu se Summittem! Kdyby ho jen neposlechl. Za peníze, které teď musel zaplatit, by si mohl koupit sto galonů whisky.

„Pokud mi ale řekneš, kdo tě navedl,“ podotkl Heck, „pak bude škodu muset nahradit on.“

Red Callahan na něho pohlédl. „A co bude se mnou, když vám to prozradím?“

, „ Pak budeš i ty jen spolupachatel a já tě hned pustím.“

„Dave Summitt!“ Red Callahan to vyhrkl. Marshal se neubránil úsměvu. Otevřel dveře cely a pustil Reda Callahana na chodbu.

„Musíme sepsat výpověď a ty ji musíš podepsat,“ řekl.

Red Callahan přikývl. Byl rád, že z toho vyvázl tak hladce. Rozhodl se, že už za nikoho nebude tahat horké kaštany z ohně. Pokud chce Summitt někoho odpravit, ať si to udělá sám. Sáhl si na bolavé pravé oko a s úsměvem si pomyslel, že Deming má přece jen odvahu.

„Zítra v osm tu budeš s Barneym a Stillwellem, rozumíš?“ prohodil marshal. „Zapíšu vaše výpovědi a jenom se podepíšete.“

„O.K., marshale,“ řekl Red Callahan a hned se klidil, aby Thomase náhodou nenapadlo něco dalšího.

Marshal se posadil do svého křesla. Musel uvažovat. Ve městě panoval neklid. Lidé se jeden druhému nepodívali do očí. Bylo mu jasné, že až se dozvědí, co je zač ten frajer, který večer přijel dostavníkem, jejich neklid ještě stoupne.

Kde byl John Clayton?

Vypařil se, když na něj za jeden den byly spáchány dva pokusy o vraždu? Heck by mu to nemohl zazlívat. Cosi mu však napovídalo, že Clayton je člověk, který dodrží slib.

Vstal a šel ke skříni s puškami. Vytáhl z ní jednu winchestrovku a nabil ji. Měl v úmyslu podívat se na dům Quincyho Jonese. Raněné chtěl vyslechnout po cestě zpátky u doktora Gardinera.

Vyšel na chodník a zavřel za sebou dveře. Viděl, že lidé ho pozorovali. Připadalo mu, že ho nezdraví tak přátelsky jako jindy. Spíš stydlivě, jako by měli strach s ním sympatizovat.

Pokrčil rameny.

Vrátil se, aby bojoval. A přestože to pro něj po příjezdu Mad Doga Elkinse nevypadalo růžově, byl naplněn sebedůvěrou.

+ + + + +

Heck Thomas se probudil. Otevřeným oknem na zadní stěně úřadovny tam pronikl jakýsi šramot.

Seskočil z postele a vytáhl z pouzdra na stehně revolver. Neslyšně přiběhl ke schodům, jež vedly do úřadovny. Měl na nohou jen ponožky, ale jinak byl oblečený.

Prošel vězení a tiše zavřel dveře, které vedly na dvůr. Potom vyklouzl ven a přitiskl se ke stěně.

Vrata stáje byla pootevřená. Dobře věděl, že je včera večer zavřel.

Sevřel kolt a přeběhl přes dvůr. Otevřel vrata, skočil do stáje a vrhl se doprava, do prvního boxu.

Chtěl se postavit, ale zůstal ležet.

Něco chladného, tvrdého se mu přitlačilo na krk.

Heck Thomas okamžitě poznal, že to je hlaveň revolveru. Chytil se do pasti jako nějaký greenhorn.

„Elkinsi?“ chraplavě se zeptal.

Ozval se smích, načež tlak v zátylku zmizel.

„Jste hbitý, marshale,“ řekl známý hlas za ním.

Marshal si oddechl úlevou a vstal.

„Sakra, Claytone!“ řekl. „Nemohl jste dát o sobě vědět nějak jinak?“

„Je mi líto, marshale,“ poznamenal John Clayton, „ale už jsem v Santa Ritě nasbíral dost špatných zkušeností.“

„Slyšel jsem,“ řekl Heck Thomas. „Bude lepší, když půjdeme do úřadovny. Doufám, že vás nikdo neviděl.“

John Clayton pokrčil rameny. „Snažil jsem se.“

Přešli dvůr a přes kancelář dorazili do Heckova bytu. Marshal zavřel okno obývacího pokoje, kde předtím spal, a stáhl roletu. Teprve potom škrtl sirkou a rozsvítil petrolejovou lampu, jež visela nad stolem.

Zavrtěl hlavou, když viděl usmívajícího se Johna Claytona. Od pasu nahoru byl nahý. Levé rameno měl ovázané zakrvácenou, roztrhanou košilí. I na levém boku, těsně nad opaskem kalhot, měl krvavý cár. Z levého nadloktí mu visely bílé kusy kůže. Pod nimi bylo vidět maso. Vypadalo to, jako by si Clayton propíchl popáleninu. Rozcuchané vlasy, jež mu ve slepených pramenech visely do čela, měl na koncích ohořené.

Claytonův úsměv se ještě rozšířil, když viděl marshalův vyděšený pohled.

„Nevypadám tak sice,“ řekl, „ale vede se mi celkem dobře. Celý den jsem spal.“

„Sakra, Claytone,“ řekl Heck. „Neměl jsem vás nechat jet do Santa Rity samotného.“

„Proč ne, marshale? Dosáhli jsme přece všeho, co jsme chtěli. Vylákal jsem škodnou z doupěte. Jen jsem v saloonu vykládal, že se chci setkat s Quincym Jonesem a ukázala se. O několik minut později přišel jeden zelenáč s hvězdou na vestě a chtěl mě vyhnat z města. Já…“

Heck mávl rukou. „Už jsem všechno slyšel.“

„Řekli vám pravdu?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Heck Thomas. „Buckhorn vás chtěl střelit do zad. Víc mě zajímá, co se dělo u té chaty. Včera jsem se tam šel podívat. Nejdřív vystřelili oknem na vaše lůžko, že?“

John Clayton přikývl.

„Rozstříleli by mě na kusy, kdybych se neprobudil,“ řekl. „Pak podpálili střechu. Když se zbortila, vyběhl jsem ven a podařilo se mi dostat ke skalám. Běželi za mnou dva muži. Postřehl jsem je. Potom jsem běžel k jejich koním. Jednoho z hlídačů jsem musel střelit do břicha, protože nechtěl odhodit pušku. Druhého jsem chtěl vzít sebou, abych vám ho předal. Jeho vlastní lidé ho zastřelili.“

Heck přikývl. Odehrálo se to tedy přesně tak, jak si to on a Will Deming představovali.

„Takže vy už všechno víte?“ udiveně se zeptal John Clayton. „Nevyprávěli vám něco jiného?“

„Bylo to dokonce v novinách,“ řekl Heck Thomas. „Vidíte, že tak zlé to v Santa Ritě není.“

John Clayton pokrčil rameny.

„Jenom nevím, co teď podniknete,“ řekl. „Mám ještě pořád být návnada?“

Heck Thomas chodil po místnosti. Uvažoval. Johnova otázka ho vytrhla z jeho myšlenek.

„Ne, Claytone,“ řekl. „V podstatě už jste svůj úkol splnil. Vylákal jste škodnou z doupěte. Jenže ta mezitím zjistila, kdo je její skutečný soupeř. Soustředí se teď na mě. Už jste slyšel o Mad Dogu Elkinsovi?“

John Clayton přemýšlel.

„Louis Elkins?“ otázal se.

Heck přikývl.

John Clayton si vzpomněl, že o Elkinsovi mu vykládal Morenci Kid. Nikdy se s ním ale nesetkal. A na vyprávění Morenciho Kida nedal.

„Vy myslíte, že McDonald nasadil toho zabijáka na vás?“ zeptal se John.

Heck chtěl odpovědět, ale tu se ozval šramot dole v kanceláři.

Clayton to slyšel rovněž. Už měl svůj kolt v ruce. Heck Thomas vůbec neviděl, jak ho vytáhl. Byl překvapený, jak rychlý Clayton byl. Na někoho, kdo pět let bručel, to bylo neuvěřitelné. Marshal si musel přiznat, že sám je mnohem pomalejší než Clayton.

Naslouchali. Ze schodů se ozvaly tiché kroky. John Clayton přiběhl ke dveřím.

Heck Thomas nechal svůj kolt za opaskem kalhot. To venku nebyl Louis Elkins. Toho by uslyšel, teprve až by měl kulku v těle. Tedy, pokud by chtěl Elkins někoho odpravit.

Dveře se pomalu otevřely. Objevila se v nich světlovlasá hlava. Heck Thomas dal Johnovi znamení, že nehrozí nebezpečí.

Byl to Steve McDonald, který byl neozbrojený.

„Pojď dál, chlapče,“ tiše řekl Heck. Zhrozil se, když mladíka uviděl. Steve byl bledý, měl propadlé tváře a jeho jinak tak jiskřivé modré oči vypadaly otupěle.

Co se s ním za jeho nepřítomnosti ve městě stalo?

Steve McDonald se okamžitě otočil, jakmile vešel dovnitř. Vůbec se nepohnul, když uviděl Johna Claytona, který ještě pořád držel v ruce kolt. Steve přikývl, jako by Claytona u marshala čekal.

„To je Steve McDonald,“ řekl Heck Claytonovi. „Ty Claytona znáš, že, Steve?“

Steve přikývl.

„Viděl jsem ho včera v poledne,“ řekl chraplavým hlasem, „když vyřídil Franka.“

„Po tom, co mi chtěl střelit do zad,“ podotkl John, jako by to chtěl uvést na pravou míru.

Steve to téměř neslyšel. Upřeně hleděl na Johna Claytona tak, až mu to bylo nepříjemné. Trhl sebou, když ho Heck oslovil.

„Proč jsi ke mně přijel, chlapče?“

Steve se obrátil k Hecku Thomasovi. Ten v jeho očích viděl zoufalství. Chtěl mu pomoct, ale nevěděl, co mladíka tak sebralo.

Steve kývl na Claytona.

„Viděl jsem, jak jede do města,“ tiše řekl. „Čekal jsem na něho a jel jsem za ním. Chtěl jsem s ním mluvit.“

„Ty jsi chtěl s Claytonem mluvit?“ překvapeně se zeptal marshal. „Proč?“

Steve se posadil na židli. I Heck si sedl. Kývl na Claytona, který si vzal třetí židli a obkročmo se na ni posadil. Svůj kolt si dal zpět do pouzdra po tom, co se ujistil, že mladík opravdu není ozbrojený.

Heck kývl na Steva.

„Teď se ho můžeš ptát.“

Steve pohlédl na Claytona. Hovořil tichým hlasem.

„Od Quincyho smrti jsem skoro nespal,“ začal. „V saloonu říkal o mém otci ošklivé věci. Chtěl jsem od vás slyšet pravdu, Claytone. Chci vědět, co se tenkrát v bance skutečně přihodilo.“

Heckovi se zatajil dech. S tím mladíkem se něco stalo, když začal pochybovat o slovech svého otce. Zjistil o něm něco? Heck Thomas mladíka nespouštěl z očí, ani tehdy, když začal hovořit John Clayton.

„Quincy a já jsme od začátku mluvili pravdu. Toho třetího muže si tvůj otec vycucal z prstu, chlapče. Byli jsme sami a v trezoru nebylo víc než…“

Steve vyskočil a hněvivým gestem Claytona umlčel.

„Nezajímá mě, jestli existoval třetí muž, nebo jestli můj otec uloupil osmdesát tisíc dolarů,“ řekl. Hlas se mu chvěl rozrušením. „Quincy Jones před smrtí naznačil, že můj otec zastřelil matku záměrně.“

Chytil Johna za ramene a zatřásl jím.

„Je to pravda, Claytone?!“ vykřikl. „Je to pravda?“

John se nepohnul, přestože ho bolelo rameno, jež mu mladík svíral.

Heck vyskočil a odtáhl McDonalda od něj. Položil mu ruku na rameno a posadil ho na židli.

Steve ještě pořád hleděl na Claytona.

„Řekněte mi pravdu,“ zašeptal.

Clayton pohlédl na Hecka a když ten lehce přikývl, spustil: „Uvažoval jsem o tom, jestli to byl záměr. Vždycky jsem si myslel, že šlo o nehodu, protože ta brokovnice vystřelila, když už na nás nemířil. Vím jen, že jsem tenkrát měl strach, že to zmáčkne a trefí nás druhou dávkou. On tam však jen stál a držel nás v šachu. A Quincy, který určitě nebyl žádný hrdina, z něho vůbec neměl strach. O vaši matku se váš otec začal starat teprve, když se objevil marshal, který ji odnesl nahoru.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Heck cítil bolest, která se zmocnila mladíka. Jeho hoře se zračilo v jeho ztrhané tváři.

„Věděl jsem to,“ zamumlal. Několikrát bouchl pěstí do stolu tak, že sebou Heck Thomas trhl. Potom se náhle obrátil k marshalovi a přeskakujícím hlasem se ho zeptal: „Zažil jsi někdy, že by táta vystřelil omylem?“

Heckovi bylo, jako by ho někdo polil studenou vodou. O něčem takovém nepřemýšlel ani ve snu, a ačkoli Josepha McDonalda z duše nenáviděl, protože učinil Bess nešťastnou, takovýto zločin nepředpokládal.

„Chlapče,“ řekl naléhavým hlasem, „to je něco…“

Steve zavrtěl hlavou.

„Vím to!“ zašeptal. „Vím to!“

Heck vstal a kývl na Claytona. Ten vstal a šel za marshalem ke dveřím.

„Vedle v pokoji je ještě jedna postel,“ tiše poznamenal. „Ve skříňce vedle ní najdete vlněnou deku. Myslím, že bude lepší, když mě teď s tím chlapcem necháte o samotě.“

Clayton přikývl a tiše za sebou zavřel dveře.

Heck se opět posadil ke stolu. Čekal, až mladík začne mluvit.

Steve McDonald se pomalu vzpamatoval. Jeho oči byly nepřirozeně velké, když pohlédl na Hecka a řekl: „Udělal to záměrně, Hecku. Teď to vím.“

„Proč by to dělal?“ otázal se Thomas. „Můžeš mi říct jediný rozumný důvod?“

Steve přikývl.

„Vzpomínáš si na to, jak ses mě kdysi ptal? Skoro j sem tě tehdy kvůli těm otázkám nenáviděl a styděl jsem se za to, že jsem ti všechno řekl. Považoval jsem to tenkrát za zradu na otci. Pohádali se. Tak jako ještě nikdy. Moira ke mně přišla ze svého pokoje. Plakala a já ji musel pevně držet, protože chtěla za mámou. Nevěděl jsem, o čem se hádali. Rozuměl jsem jen jedinému slovu, které tehdy otec zařval. Dodnes jsem to nikomu neřekl, ani tenkrát tobě. Nadával mámě, že je courá.“

„Hádka ještě není důvod k vraždě,“ řekl Heck.

„Dlouho jsem o tom přemýšlel,“ poznamenal Steve. „Uvažoval jsem, co máma dělala dole v bance. Možná kvůli té hádce zapomněla zamknout dveře do dvora, což jindy dělávala. Každopádně uviděla ty dva lupiče a tátu s nimi, protože mu tu báchorku o třetím muži nevěřím – teď už ne. Proto ji zastřelil, věděl, že by nikdy nemlčela, když se dozvěděla o tom komplotu. Znals ji, Hecku. Byla neústupná, když šlo o spravedlnost.“

Heck Thomas přikývl. To byl jeden z důvodů, proč ji miloval.

„Proč teď už otci nevěříš?“ zeptal se.

Mladík polkl. Již se nedíval na marshala. Uhnul jeho pohledu a pak zavřel oči. Narovnal se. Seděl tam nyní toporně.

„Jednoho dne, když jsi odjel ze Santa Rity,“ řekl tichým hlasem, „jsem našel ve stáji v komoře na nářadí za jednou dřevěnou bednou brokovnici. Byla cítit střelným prachem. Byla to tátova stará brokovnice. Vždy jsem si myslel, že ji zahodil, když si koupil novou. Táta zastřelil Quincyho Jonese, Hecku.“

Marshal tam mlčky seděl. Lomcovaly jím protichůdné pocity. Na jedné straně měl být rád, že dosáhl svého cíle. Měl Josepha McDonalda tam, kde ho chtěl mít.

Cena za to však byla vysoká. Bolelo ho, když viděl toho mladíka. Chvěla se mu ramena a mlčky naříkal.

V té chvíli se Heck proklínal za to, že nepovažoval vraždu Quincyho Jonese za konec těch nešťastných událostí. Možná by pak Steve a Moira toho všeho zůstali ušetřeni.

Položil chlapci ruku na rameno.

„Chceš dnes v noci zůstat u mě, Steve?“ tiše se otázal. „Lehni si na mou postel. Budu spát na pohovce.“

Počkal, až si mladík lehl na postel, zhasl petrolejku a lehl si na pohovku. Byla na něho příliš krátká a značně nepohodlná. Beztak však nemohl usnout.

+ + + + +

Heck stál u okna své kanceláře a hleděl na Main Street. Bylo deset hodin a přesto lidé jako by už měli siestu. Obyvatelé Santa Rity, jak to tak vypadalo, cítili hrozbu, jež se objevila v jejich městě.

Heck Thomas viděl, že Jesse Fairbanks, který ve svém železářství prodával nářadí a zbraně, toho dne ani neotevřel. Jen Will Deming byl před svou tiskárnou. Uklízel nepořádek, který po sobě zanechali Red Callahan a jeho kumpáni.

Marshal měl obavy. Ne o sebe. Měl pocit, že Louis Elkins ho nezabije. Ne, měl obavy o Steva McDonalda a Johna Claytona.

Steve časně ráno, když se Heck probudil, už nebyl v jeho pokoji. Zmizel beze stopy. Heck se porozhlédl po městě, ale nikdo nedokázal říct, kde je – ani Moira McDonaldová, kterou potkal před bankou.

I Moira byla neklidná. Cítila, že se se Stevem něco stalo. Postrádala ho od předchozího odpoledne.

Heck jí neřekl, že Steve strávil noc u něj.

Pak by se totiž Joseph McDonald dozvěděl, že jeho vlastní syn se postavil proti němu.

Ani John to už v jeho pokoji nevydržel. Od marshalova návratu jeho sebedůvěra neměla hranic. Bral Heckova varování na lehkou váhu a šel přes ulici do saloonu Three Crowns, který Sven Lennark otevřel již v sedm.

V té chvíli Heck nevěděl, kde Clayton je.

Chtěl se otočit a jít ke skříni s puškami, když náhle uviděl jednoho muže na Main Street. Přivřel oči.

Mad Dog Elkins si oblékl svůj pracovní oděv. Neměl teď už sako, ale koženou vestu. Remingtony ráže 45 se třpytily na slunci, jež stálo vysoko na obloze.

Zabiják šel přímo k jeho úřadovně.

Heck Thomas zůstal klidný. Chladnokrevně uvažoval, zda by měl proti zabijákovi zasáhnout. Pak zavrtěl hlavou. Nesměl se jako muž zákona nechat vyprovokovat k souboji.

Přišel ke skříni s puškami a vytáhl brokovnici se zkrácenými hlavněmi. Otevřel je a nabil je. Další dva náboje si dal do kapsy kalhot.

Heck se usmál. Překvapoval sám sebe tím, jak byl klidný. Odhodlaně zaklapl komory, chytil pušku pod levou paži a vydal se ke dveřím úřadovny.

Když se z ulice ozvaly hlasy, zostražitěl.

Rozběhl se ke dveřím a otevřel je.

Uviděl přesně to, co očekával.

John Clayton se postavil Mad Dogu Elkinsovi do cesty a překvapený zabiják se zastavil. Přivřel oči a zkoumavě si Claytona prohlížel.

V první chvíli se chtěl Heck rozběhnout a stoupnout si mezi ně, ale věděl, že by tomu duelu stejně nezabránil.

Mad Dogu Elkinsovi se pravděpodobně jen málokdy stávalo, že ho někdo vyzval dobrovolně. Dva mladíci se kdysi pokusili proslavit se tím, že by ho odpravili. Neměli však ani čas přemýšlet o tom, jakou udělali hloupost.

Elkins si prohlížel muže, který stál před ním na ulici a usmíval se na něj. Buďto to byl šílenec, nebo nevěděl, koho má před sebou.

Rozhodl se, že mu to vysvětlí.

„Stojíte mi v cestě, pane,“ tiše řekl.

John se ještě pořád usmíval.

„Právě to mám v úmyslu,“ řekl. „Jak jsem slyšel, zavolali vás do Santa Rity, abyste mě oddělal. Vyprávěli mi, že už nejste nejmladší, tak jsem vám chtěl ušetřit hledání.“

Elkins byl víc překvapený než pokořený. Naklonil hlavu a prohlédl si muže před sebou. Košile mu byla velká. Pod ní měl na levém rameni bílý obvaz.

„Raději byste měl jít do saloonu a pít whisky,“ řekl.

„Jenže já nerad čekám Mad Dogu,“ odpověděl John. „Říkají vám tak, že? Nebo máte strach se mnou bojovat?“

Mad Dog Elkins se usmál.

„Tak to není, Claytone,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Mám rád pořádek.

A vy jste mi přeházel můj program. To se mi nelíbí.“

„A co proti tomu chcete dělat?“ zeptal se John.

Zabijákovi zmizel úsměv ze tváře. Pozvedl obočí.

„Změním si program,“ tiše řekl. „Asi chcete za každou cenu zemřít ještě před polednem.“

„Nikdo se nemůže příčit své přirozenosti,“ odpověděl Clayton. „Když vidím psa, který má vzteklinu, cítím se povinován ho odkrouhnout, aby už nemohl napáchat žádné škody.“

Pistolník trhl pravou rukou. Clayton si už myslel, že chce sáhnout po koltu, ale Elkins se vzpamatoval. Bylo to poprvé, co se téměř nechal vyprovokovat k tomu, aby tasil jako první. Zavrtěl hlavou. Divil se sám sobě a rozhodl se, že se svým džobem skoncuje.

Pohlédl za Claytona na marshalovu úřadovnu. Heck Thomas vyšel na chodník. Držel v ruce zkrácenou brokovnici. Marshal byl příliš chytrý na to, aby se nechal strhnout k souboji na kolty.

Elkins očekával, že marshal poběží k němu, aby zabránil nerovnému boji. Jenže to se přepočítal. Marshal zůstal stát před úřadovnou. Nevypadalo to, že by chtěl zasáhnout.

Elkins udiveně pohlédl na Johna Claytona. Zabiják znal Hecka Thomase příliš dobře na to, aby věděl, že se nedrží zpátky ze zbabělosti. Jestliže Heck nic nepodnikl, znamenalo to, že Claytonovi věří, že se s Mad Dogem Elkinsem vypořádá.

Zabiják přivřel oči. Uslyšel štěkání psa, jež sem doléhalo z nějakého zadního dvora. Znovu se rozhostilo ticho.

„Slyšel jste toho psa?“ otázal se. Clayton přikývl.

„Až zaštěká podruhé, tasím,“ chladně prohodil Elkins. Přikrčil se a sklonil své úzké ruce ke slonovinovým pažbám svých koltů.

Mad Dog Elkins se ještě jednou soustředil, tak, jak to dělával dřív, kdy ještě nebyl proslulý pistolník. Nechtěl nic riskovat.

Pes zaštěkal.

Elkins bleskově tasil. Právě to z něj dělalo obávaného zabijáka. Cítil chladné pažby revolverů v dlaních. Jako by mu skočily do rukou samy. Pozvedl hlavně, natáhl palci kohoutky a vystřelil na Johna.

Byl příliš zaneprázdněný sám sebou, než aby dával pozor na pohyb svého soupeře. Teprve když zmáčkl, viděl, že Clayton nebyl pomalejší. Kulky se zkřížily.

Mad Dog Elkins cítil tvrdý náraz do hrudi. Vyděsilo ho to. Přestože ještě držel oba remingtony v rukou, nemyslel na to, že by mohl znovu vystřelit. Neviděl ani, jak jeho protivník klesl na kolena a zvedl revolver k druhému výstřelu.

Hleděl jen na svou koženou vestu.

U hrudní kosti byla dírka, z níž tekla krev.

Mad Dog Elkins necítil bolest. Viděl jen krev na své hrudi. Začal sténat. Kolty mu spadly do prachu. Ruce přitiskl k té dírce, chtějíc zabránit krvácení. Nedokázal to. Krev mu tekla mezi prsty.

Mad Dog ještě pořád sténal. Naklonil se dopředu. A potom se s rukama přitisknutýma k ráně na hrudi svalil do písku, který zadusil jeho sténání.

Bolest mu projela tělem. Z posledních sil se převalil na záda a vytřeštěnýma očima pohlédl na oblohu. Jako by prosil o pomoc.

Na jeho obličej dopadl stín.

Mad Dog Elkins pohlédl do zvrásněné tváře Hecka Thomase. Pistolník rychle oddechoval. Smířil se s tím, že musí zemřít.

„Hecku,“ zamumlal. „Měl jsem tě poslechnout…“

„Kdo tě najal, Louisi?“ zeptal se marshal tvrdým hlasem.

Elkins se pokusil zavrtět hlavou. Zašklebil se.

„Ještě nikdy jsem neprozradil svého objednávatele,“ hlesl. „Jsem znám svou diskrétností…“

Pomalu mu klesla hlava. V obličeji ještě měl úsměv, ale jeho oči již byly skelné.

Heck mu levou rukou zatlačil oči a vstal. Pohlédl na Johna Claytona, který seděl deset kroků odtud na zemi a držel se za levou ruku, ze které krvácel.

Marshal viděl, že to není žádné těžké zranění. Jedna Elkinsova kulka ho trefila do ruky, druhá ho minula. Clayton porazil obávaného pistolníka.

Heck ho litoval, když pomyslel na to, co mu tato pověst přinese. Jen doufal, že Clayton je dost rozumný a zapomene na ten souboj – pokud mu k tomu ostatní dají příležitost.

Heck přišel k němu a pomohl mu na nohy.

Náhle se u obchodu zablesklo a třeskl výstřel.

Cítil, jak sebou Clayton trhl, jako by mu někdo podrazil nohy. Pustil ho, neměl čas se o něj starat. Hleděl na dveře obchodu, když se rozběhl.

Těsně okolo ruky mu proletěla kulka, další se zaryla do písku těsně před ním.

Heck běžel dál a když byl u chodníku, uviděl ve dveřích Dava Summitta.

Tvář majitele obchodu byla zkřivena strachem a nenávistí. V očích měl jiskry svědčící o posedlosti. Zdálo se, že neví, co dělá.

Zalícil winchestrovku. Ruce se mu chvěly, hlaveň se komíhala. Na tu vzdálenost však Hecka Thomase nemohl minout.

Marshalovi nezbývalo než vystřelit z brokovnice.

Dave Summitt to koupil naplno.

Skácel se na chodník a zůstal ležet.

Heck Thomas chtěl zavolat na Svena Lennarka, jehož tvář viděl v okně saloonu, ale potom viděl, že tam již běží doktor Gardiner. Věděl, co ty výstřely znamenají.

Doktor Gardiner Summitta otočil na záda. Marshal pohlédl stranou, když uviděl zakrvácenou hruď muže, na kterého musel vystřelit, pokud chtěl přežít.

Doktor Gardiner zavrtěl hlavou. „Je mrtvý,“ tiše řekl. „Mířils dobře.“

Heck Thomas na chvíli sklonil hlavu. Věděl, že ta slova neměla být výčitkou, ale vždycky se cítil provinile, když na někoho musel střílet.

Pomalu kráčel k lékaři, který již ovazoval Claytona.

„Kulka je v noze,“ řekl. Obrátil se na druhou stranu ulice a zvolal: „Hej, Lennarku! Potřebuju tě! Přiveď Hacketta a odneste raněného do mého domu! Ale rychle!“

Sven Lennark se objevil za lítacími dveřmi a rozrazil je. Z opačné strany tam běžel Butch Hackett. Rozuměl doktorovým slovům. Oba vysocí muži odnesli Johna do lékařova domu.

Gardiner se přesvědčil o zabijákově smrti. Mávl rukou.

„Střílení – pořád jenom střílení. Chtěl bych vědět, kdy to skončí.“

„Asi teprve až vymře lidstvo,“ poznamenal Heck.

Doktor bez pozdravu odešel.

Heck Thomas čekal na funebráka, který se již objevil na konci ulice s károu. Pak se vydal ke své úřadovně. Brokovnici postavil do skříně.

Heck Thomas byl pevně odhodlán to dovést do konce. Chtěl vědět celou pravdu, i kdyby to z Josepha McDonalda musel dostat násilím. Chtěl mu ukázat jeho starou brokovnici a konfrontovat ho s výpovědí jeho vlastního syna. Musel mít konečně jasno, aby mohl Stevovi pomoct a možná mu zabránit udělat nějakou zbrklost.

Utáhl si opasek a vyšel ven. Nejprve chtěl jít do McDonaldovy stáje pro tu starou pušku. Steve mu sice řekl, že ji dal zpět za dřevěnou bednu v komoře na nářadí, ale Heck nevěřil, že ji schoval.

Po cestě k bance pomyslel na Dava Summitta. Co ho přimělo střílet na Claytona a na něho, na marshala? Musel přijít o rozum. Ale proč?

Zmocňoval se ho hněv.

Jestli něco nesnášel, tak to bylo tápání ve tmě.

+ + + + +

Joseph McDonald hleděl z okna v prvním patře banky a pozoroval, jak Mad Dog Elkins zemřel. Nejprve byl vyděšený, ale když se Dave Summitt skácel k zemi a lékař mu o něco později zatlačil oči, řekl si, že se nemá čeho bát. Kdo by mu teď mohl co dokázat?

Joseph McDonald uvažoval, jestli na něco nezapomněl. Ne, všechno bylo zařízené. Vzpomněl si na brokovnici, kterou zastřelil Quincyho Jonese. Možná by bylo lepší, kdyby se jí zbavil, i když po dvou týdnech už nikdo nemohl říct, jestli jí Jonese zabil.

Cítil, jak se ho zmocňovala zlost, která ho ovládla vždy, když viděl Hecka Thomase nebo když na něj pomyslel. Tomu muži nevděčil jen za problémy, které měl nyní. Vše by tenkrát před pěti lety proběhlo jinak nebýt Hecka Thomase.

Bankéři se chvěly ruce zlostí. Vybavovaly se mu ty obrazy. Toho večera před vloupáním hovořil o všem s Davem Summittem, ale když Summitt odešel, vtrhla k němu jeho žena Bess. Slyšela, o čem se Summittem mluvili.

Joseph McDonald zavrtěl hlavou. Nechtěl již na ten večer a na následující noc myslet, ale ty obrazy se nedaly zahnat. Naprosto jasně slyšel hlas své ženy…

„Nemysli si, že budu mlčet, Josephe!“ prohodila přeskakujícím hlasem. „Jak ses mohl spolčit s tím ničemou Summittem? Víš přece, že už tři měsíce jsi nezaplatil úroky. To nemyslíš na to, že všichni lidé ze Santa Rity budou bez peněz? A jestli to tebou neotřese – mysli na svou rodinu, kterou uvrhneš do neštěstí. Ten zločin totiž jednoho dne vyjde najevo.“

„Já přece na tebe a na děti myslím,“ chraplavě řekl. „Musím to udělat. Nemám jinou možnost. Příliš jsem investoval a krach Cattlemen Association mě zruinoval. S osmdesáti tisíci dolary, které jsou v trezoru, mohu pokrýt všechny závazky a začít znovu.“

„Není možné začít znovu zločinem, na úkor druhých!“ zvolala Bess. „Jestli té loupeži nezabráníš, půjdu k Heckovi a vše mu povím.“

Naběhly mu žíly na spáncích. Bess McDonaldová věděla, že její muž začne za chvíli křičet, ale nebyla ochotna ustoupit. Chladně hleděla na svého rozčileného muže a jako již mnohokrát ho srovnávala s Heckem Thomasem. Ani dnes nevěděla, proč před patnácti lety před ním dala přednost Josephu McDonaldovi. V nespočetných proplakaných nocích toho trpce litovala.

„Vyčítáš mi, že nemyslím na svou rodinu!“ zvolal. „Co myslíš, že se stane, když přiznám, že nemám ani vindru? To bude můj konec, slyšíš?! Nikdo už mi své peníze nesvěří! Ocitnu se na dlažbě a budu moct zametat saloony!“

„Nechej toho, Josephe,“ řekla. „Když to lidem vysvětlíš…“

„Jak jim to mám, sakra, vysvětlit? Summitt o mých investicích ví. Má mě v hrsti. Může mě zničit, když bude chtít, a už by to udělal, kdybych ho neuklidnil.“

„Penězi lidí ze Santa Rity, že?“

Mávl rukou.

„To je přebolí. Nikdo nemá na kontě víc než pět tisíc dolarů.“

„Jsi nemilosrdný parchant, Josephe, „řekla Bess a do očí jí vhrkly slzy. „Hnusí se mi, jak bezcitně mluvíš a přemýšlíš o druhých. Zasloužíš si, aby na tebe plivali. Ale pravda jednou vyjde najevo.“

Rozpřáhl se pravou rukou, ale když viděl, jak na něho pohlédla slzami zalitýma očima, zase ruku sklonil.

Bess pomalu zavrtěla hlavou.

„Celý život jsi myslel jen na sebe,“ řekla. „Vždycky jsi s ostatními jen manipuloval. Teď všechno skončilo, Josephe McDonalde. Už tě mám dost, tebe a…“

„Mohla sis vzít Hecka Thomase,“ řekl ostrým hlasem.

Zbledla. Chvěl se jí hlas, když odpověděla.

„Ty víš, proč jsem se tehdy provdala za tebe,“ řekla. „Vzal bys otci farmu a to by nepřežil.“

„Takže jsem si tě koupil,“ prohodil.

„Tou svou ješitností jen šíříš neštěstí, Josephe. A chamtivostí. Lidé se koupit nedají. Já jsem se tehdy obětovala kvůli svému otci, i když jsem už nosila Heckovo dítě.“

Strnula, jako by ji její vlastní slova vyděsila. Potom však sevřela rty a vzdorovitě pohlédla na svého muže. Už dlouho čekala na příležitost, kdy by mu mohla říct pravdu o Stevovi. Věděla, že to je to jediné, čím ho mohla vyvést zmíry.

Viděla, jak zbledl. Stál před ní a hleděl na ni. Chytil se za spánky. To nemůže být pravda, říkal si.

„Lžeš!“ zašeptal. „Jenom mě chceš ranit. Řekni, že to není pravda…“

Bess McDonaldová zašla příliš daleko, už nemohla zpátky.

„Ne, Josephe McDonalde, je to pravda. Jenom se na něho podívej. Má světlé vlasy a modré oči – jako jeho otec.“

Výkřik, který se Josephu McDonaldovi vydral zhrdla, už nebyl lidský. Krev se mu nahrnula do hlavy a naběhly mu žíly na spáncích.

„Ty couro!“ zvolal zlostí bez sebe. „Ty zatracená couro! Přitáhlas mi sem bastarda!“

Ozvalo se tlesknutí. Bess mu dala facku. V jejích očích se zračil hněv, když se dívala na muže, který stál před ní a kterého nenáviděla jako nikoho jiného. Pak se otočila a šla ke dveřím. Na prahu se ještě jednou zastavila a ohlédla se.

„Jestli se dnes v noci v bance něco stane, bude Heck Thomas zítra vědět, kdo je za to zodpovědný,“ řekla. Zavřela dveře a nechala tam Josepha McDonalda, který se třásl vzteky, samotného… Pomalu zkrotil rozrušení. Bylo mu, jako by k té hádce došlo teprve včera. Od té doby byl jiným člověkem. Od té noci, když se Bess v krvi svalila pod schody – skolená jeho výstřelem, už se nikdy nezasmál.

Zastřelil ji a udělal to schválně. Toho večera mu způsobila příliš velkou bolest a jistě by ho uvrhla do neštěstí, protože bylo jisté, že by šla za Heckem Thomasem a vše mu pověděla.

McDonald pomyslel na Steva. Moira se dnes ráno na něho ptala, ale Joseph McDonald nevěděl, kde chlapec je. Dozvěděl se něco, co souviselo s bankovní loupeží a smrtí jeho matky?

Zavrtěl hlavou. Mladík o té hádce nic nevěděl. Nikdy nikomu nepověděl, že Steve není jeho syn, a byl rozhodnutý, že to nikomu neřekne.

V prvních letech se musel přemáhat, aby s ním jednal jako předtím, ale pak si řekl, že kluk za to nemůže. Každopádně nemínil Hecku Thomasovi dopřát ten triumf, aby se dozvěděl, že Steve je jeho syn.

Šel ke dveřím a po vnějším schodišti šel ven. Nechtěl, aby ho viděl pokladník v bance. Otevřel úzké dveře, jež vedly do dvora, a vydal se ke stáji. Připadalo mu, že slyšel tiché cinkání ve stáji, ale potom zavrtěl hlavou. Jenom se mu to muselo zdát. Asi se tam jen pohybovali koně.

Vešel do stáje a vydal se do komory s nářadím. Odsunul lopatu a hrábě a sklonil se k dřevěné bedně.

Spokojeně přikývl, když v dlaních ucítil chladnou ocel. Vytáhl brokovnici.

Po zádech mu přeběhl mráz. Touto zbraní zastřelil dva lidi – svou ženu Bess a Quincyho Jonese.

Až se jí zbaví, nebude existovat žádný důkaz o jeho vině.

„Nechcete se přece té zbraně zbavit?“ řekl chladný hlas za ním. „Je to můj jediný důkaz.“

Joseph McDonald se otočil a vytřeštěnýma očima pohlédl na marshala.

+ + + + +

Heck viděl jiskry v jeho očích a věděl, že je svému cíli tak blízko, jako ještě nikdy.

„Vymyslel jste to dobře, McDonalde,“ řekl. „Ale každý zločin jednou vyjde na světlo.“

McDonaldova tvář se zkřivila. Chtěl zůstat klidný, ale když Heck Thomas řekl stejná slova jako jeho žena, zmocnil se ho hněv. Zvedl brokovnici a namířil marshalovi na hruď.

„Oddělám tě, Thomasi,“ chraplavě řekl. „Toto je naposledy, co mi stojíš v cestě. Překážels mi od chvíle, kdy jsme se potkali poprvé…“

Heck tam mlčky stál. Chtěl nechat McDonalda mluvit dál. Vrah se však odmlčel. V jeho očích se jiskřilo. Heck doufal, že brokovnice není nabitá.

„Buďte rozumný a přiznejte se,“ řekl klidným hlasem, „nezhoršujte si to.“

Joseph McDonald se rozesmál. Byl to přerývaný, šílený smích, který nedosáhl do jeho očí. Pozvedl brokovnici.

„Až to zmáčknu, budu v suchu,“ zachechtal se, „ty jediný mi ještě můžeš být nebezpečný.“

„Mýlíte se,“ tiše poznamenal Heck. Číhavě McDonalda pozoroval, aby nepropásl jeho reakci. „Jak bych se podle vás dozvěděl, že tu máte ukrytou tu starou brokovnici, kterou jste zabil Bess a Quincyho Jonese?“

Joseph McDonald byl bledý jako stěna.

„Neber její jméno do huby, ty ničemo!“ zvolal. Puška mu trhla v rukou.

Heck viděl, jak natáhl kohoutky. V tom okamžiku se vrhl stranou. Viděl ještě, jak se v levé hlavni zablesklo, a v pádu ucítil ostrou bolest v levé paži.

Joseph McDonald vyskočil z komory a rozběhl se k vratům stáje. Brokovnici měl ještě pořád v ruce.

Heck se převalil a tasil kolt. Zvedl ho, nevystřelil však. Nechtěl Josepha McDonalda zabít. Chtěl se od něj dozvědět pravdu – nic víc a nic méně.

Pravou rukou se vytáhl po stěně boxu a rozběhl se za bankéřem. Levá ruka mu bezmocně visela. Košili měl roztrhanou, pomalu do ní vsakovala krev.

Nevšímal si toho. Proběhl vraty a uviděl, jak McDonald zmizel v uličce, jež vedla na Main Street.

Heck vystřelil. Mířil vysoko, aby McDonalda netrefil. Chtěl ho jen přinutit, aby se zastavil.

Joseph McDonald na kulku, která se nad ním zavrtala do dveří, které právě chtěl otevřít, nedbal. Neotočil se a vyběhl na Main Street.

Zmocnil se ho strach. Vždy byl chladnokrevný, teď propadl panice.

Na schodech, které vedly do jeho apartmá, stála Moira. Volala na něj.

„Otče, otče, co je?“

Neslyšel ji. Uštvaně se rozhlížel. Kam má běžet? Uviděl nájemní stáj Olivera Greenfielda a rozběhl se k ní. Chtěl si vzít koně…

Tu se ozval marshalův hlas. Slyšel výstřel. Těsně vedle jeho nohou se do země zaryla kulka.

Joseph McDonald se zastavil. Otočil se a pohlédl na marshala. Vypadalo to, jako by se probral.

Heck si dal revolver do pouzdra. Levá ruka ho pálila. Pokoušel se na to nemyslet. Hleděl na muže, který stál s brokovnicí na Main Street.

Heck neviděl, jak se chodníky zaplnily lidmi. Doktor Gardiner vyšel ze svého domu a udiveně pozoroval oba muže na ulici.

Když byl marshal jen deset kroků od McDonalda, zvedl bankéř brokovnici.

„Stůj, Thomasi!“ nahlas řekl. „Nebo koupíš druhou dávku!“

Heck pomalu kráčel dál. Nahlas a zřetelně, aby tomu rozuměl každý, řekl: „Josephe McDonalde, zatýkám vás za křivou výpověď a za vraždu Quincyho Jonese.“

Obyvatelům Santa Rity se zatajil dech. Zraky všech byly upřeny na Josepha McDonalda.

Zločinec se rozesmál.

„A jak chcete ta obvinění dokázat, marshale?“ otázal se.

„Mám svědka,“ tiše řekl Heck Thomas.

„Můžu vědět, kdo to je?“ zeptal se McDonald. „Nemyslíte přece toho vězně z Yumy?“

„Vězně jste z něho udělal vy, McDonalde,“ řekl Heck. „Ne, nemám na mysli Claytona. Mým svědkem je váš syn, Steve.“

Joseph McDonald počítal se vším, jen ne s tímto.

Otevřel ústa a zase je zavřel. Lapal po dechu a levou rukou se chytil za hruď.

„To není pravda!“ vyhrkl. „To je bluf, Thomasi! Chcete mě převézt, ale to se vám nepovede!“

Heck Thomas se na chvíli zastavil. Potom opět kráčel k McDonaldovi. Natáhl k němu pravou ruku.

„Dejte mi tu pušku, McDonalde,“ řekl. Byl zcela klidný. Myslel si, že v této chvíli bude cítit zadostiučinění, ale cítil jen prázdnotu.

Joseph McDonald brokovnici znovu pozvedl. Hecku Thomasovi bylo jasné, že i pravá hlaveň je nabitá, ale nedokázal si představit, že by se McDonald odvážil na něho vystřelit přede všemi.

Tu se ozval vysoký, vyděšeně znějící hlas.

„Stůj, Hecku! Bude střílet!“

Heck se ohlédl. Viděl Steva McDonalda. Mladík stál před chodníkem saloonu. V rukou držel brokovnici.

Heck pomalu zavrtěl hlavou. Chtěl hocha uklidnit. Steve však byl příliš rozrušený. Heck viděl, jak se mu rozšířily oči. Vtom zvedl winchestrovku.

V tu chvíli Heck koutkem oka viděl, jak se McDonald pohnul. Jednal instinktivně. Vrhl se stranou.

Bylo to, jako by mu praskly bubínky v uších, když zaduněla brokovnice. Sekané olovo ho trefilo do pravé strany hrudi a do ruky.

Skácel se na zem. Dělaly se mu mžitky před očima, ale bojoval proti tomu a pak uslyšel zvuky okolo sebe.

Slyšel kroky. S vypětím všech sil se převalil. Povedlo se mu posadit se. Pravou rukou se opřel o zem, přestože ho bolela až po rameno.

To první, co uviděl, byl Joseph McDonald.

Bankéř ležel v prachu ulice. Na levé straně hrudi měl velkou, tmavou skvrnu, vestu měl od krve.

Na Hecka dopadl stín.

Steve McDonald stál mezi ním a svým otcem. Třásla se mu ramena. Ještě pořád držel v pravé ruce winchestrovku.

Heck měl za to, že Joseph McDonald je mrtvý. Potom však uviděl, jak se mu zvedá hruď. Při každém nadechnutí se mu z rány vyřinula krev.

Heck se k němu připlazil. Mladík se nehýbal. Strnule tam stál a prázdnýma očima hleděl na svého otce, kterého zastřelil.

Heck ještě neurazil ani polovinu z těch pěti kroků, jež ho dělily od McDonalda, když uslyšel jeho chraplavý hlas. Mohl mluvit jenom tiše, ale Heck mu rozuměl.

„Ty bastarde!“ řekl a marshal si v první chvíli myslel, že tím míní jeho. Následující slova mu však způsobila šok.

„Ty bastarde!“ opakoval McDonald. „Měl jsem tě vyhnat z domu, když mi tvá matka, ta courá, vmetla do tváře, že nejsem tvůj otec. Hřál jsem si na prsou hada – ty vrahu…“

Odmlčel se a začal vykašlávat krev.

Doktor Gardiner se sklonil a naklonil mu hlavu stranou, aby se neudusil. Bylo to však již pozdě. Joseph McDonald zemřel.

„Steve!“

Heck k němu s vypětím všech sil natáhl ruku. Už na něj nedosáhl. Steve pustil winchestrovku na zem a běžel pryč.

+ + + + +

Heck seděl ve stínu verandy na židli před svou kanceláří. Tiše se usmíval, když pohlédl na město, kde tou dobou byla siesta.

Jeho rány se zahojily skoro stejně dobře jako ty jeho. Ruku a hruď měl sice ještě ovázanou, ale už necítil bolesti. Za ním v kanceláři hartusil Frank Buckhorn. Přinesl si tam své věci. Heck ho jmenoval zástupcem. Nechtěl udělat stejnou chybu jako tenkrát s Louisem Elkinsem. Věděl, že když bude Franka správně vést a naučí ho krotit zlost, může z něho být dobrý marshal.

Santa Rita potřebovala nového marshala. Heck se rozhodl, že odejde do důchodu a pomůže svému synovi vybudovat ranč v Coloradu.

Pohlédl na ulici, když uslyšel, jak se otevřely jedny dveře.

Před banku vyšel muž s buřinkou.

Jmenoval se Dan Turley a byl to nový majitel banky. Steve a Moira ji prodali, a když odškodnili obyvatele Santa Rity, odjela Moira k tetě do San Franciska.

John Clayton rovněž před týdnem Santa Ritu opustil. Z dědictví po Josephu McDonaldovi dostal deset tisíc dolarů. Jel do Nevady, kde prožil mládí. Heck doufal, že tam bude moct začít znovu.

Na druhé straně ulice vyšla na chodník jedna žena. Heck na ni přátelsky kývl. Martha Summittová ho pozdravila a zmizela v obchodě. Byla to nenápadná žena, která toho v posledních letech musela zažít vskutku hodně. Pověděla Heckovi, proč její muž nechal zdemolovat Demingovu tiskárnu a proč střílel na něj a na Johna Claytona.

Dave Summitt se před pěti lety spikl s Josephem McDonaldem. Jeho podíl činil třicet tisíc dolarů. Za tyto peníze koupil podíl v jednom stříbrném dole, který se pak ukázal jako málo výnosný. Přišel o všechny své peníze. Když se objevil Clayton, dostal strach, že vyjde najevo pravda o té bankovní loupeži. Musel by zaplatit třicet tisíc dolarů a to by ho zruinovalo. Navíc by ho čekalo vězení. Dave Summitt propadl panice – stejně jako Joseph McDonald, kterému by se pravděpodobně nedalo nic dokázat.

Teď bylo po všem a Heck měl pocit, že lidé znovu svobodně dýchají. Santa Rita už nebyla městem zla.

Spokojeně se usmál a opřel se o stěnu kanceláře.

Slyšel dusot kopyt. Opatrně vstal a opřel se o zábradlí. Hleděl na sever a když poznal toho chlapce, kterému zpod klobouku čouhaly světlé vlasy, věděl, že v jeho životě právě začaly nové Časy – a možná ty nejlepší.