John Kirby

Colorado western 165. Čas umírat

Jde do tuhého, pomyslel si Cliff Ames a pohlédl přes hlavně svých peacemakerů ráže 45 na hordu válečníků, kteří pomalu jeli k přepřahací stanici. Apači svou taktiku nezměnili: sto yardů pomalého klusu – a pak vyrazili do útoku.

Cliff se ještě jednou rozhlédl. Donahue stál se zkrvavenou tváří u okna, hlaveň své předovky si opíral o předloktí. Johnny Brazos čekal u druhého okna se springfieldkou. Měl poraněnou nohu. Vedle něho stál Patterson, který už téměř nedokázal zvednout kolt.

Cliff Ames by se nejraději rozesmál. Ti vypadali!

Clifford Ames ležel na boku v písku a obličej měl otočený nahoru, přestože ho slunce oslepovalo. Jeho tvář byla pohublá a zarostlá tři dny starým strništěm, oči měl červené a zapadlé. Bezúspěšně se snažil převalit na levý bok, aby mohl sáhnout po koltu. Téměř se nemohl hýbat, jeho tělo mu vypovědělo službu. Polkl, zatnul zuby a bezvládně vzhlédl na svého pokořitele, který se vyklonil ze sedla a pohlédl na něj.

V pravé ruce držel pušku, jejíž pažbu si opíral o podpaždí, palec měl na natáhnutém kohoutku.

Clifford Ames sebral své poslední síly. Musel se několikrát nadechnout, než dokázal chraplavě říct: „Jsi sám?“

„Ano.“

„Kde jsou ostatní?“

„Jeli zpátky,“ zněla lakonická odpověď. „Proč ne i ty?“

„Protože jsem věděl, že tě najdu.“

„Abys mě odvezl zpět?“

„Ano, Cliffe. Abych tě odvezl zpět.“

„Aby mě pověsili?“

„To ještě není jisté.“

„Aby mě pověsili,“ řekl Clifford Ames. Olízl si rty.

Jezdec odvázal láhev s vodou z hrušky sedla a potom ji hodil do písku.

„Pij!“

„Proč se se mnou tak zdržuješ?“

„Protože tě chci přivézt zpátky živého.“

„Ano.“ Clifford Ames pomalu natáhl ruku po láhvi, chopil se jí, odšpuntoval ji a nechal téct vodu na své bolavé, vyschlé, rozpukané rty. Pak ji zase postavil na zem.

„Jak mě chceš odvézt?“ otázal se.

„Vzal jsem s sebou jednoho koně.“

„Myslels na všechno.“

„Můžeš ještě jet?“

„Řekl bych, že ano.“

„Dobrá. Tady je kůň. Jedeme zpátky.“

+ + + + +

Načervenalé slunce se svým spodním okrajem dotklo obzoru. Obloha byla růžová, táhl se po ní pás mraků. Oba muži, kteří jeli bok po boku pouští, seděli přikrčeni v sedlech, byli vyčerpaní. Se soumrakem se trochu ochladilo a začal vanout čerstvý vítr z hor, které se pyšně tyčily k obloze. Byly šedé a rozeklané. V krajině rostla saguára, pod kopyty koní se míhaly ještěrky. Byla to pustá, bezútěšná země.

Clifford Ames kouřil, zatímco kůň kráčel se svěšenou hlavou.

Po chvíli si odkašlal.

„Johne,“ prohodil.

„Co je, Cliffe?“

„To přece není cesta do Tubacu, ne?“ „Ne.“

„Kam jedeme?“

John Brazos si odsunul klobouk z čela. „Jestli si děláš naděje, Cliffe, že tě pustím, tak se mýlíš. Přivezu tě do Tubacu, ať už se stane cokoli. Ted jedeme na východ, k dostavníkové stanici Apache Falls. Tam počkáme na další dostavník. Možná nás vezme. Nemám chuť jet takovou pustinou sám.“

„Je možné, že budeme muset den nebo dva čekat, než do Apache Falls přijede dostavník.“

„Pak budeme čekat,“ odvětil John Brazos. „Máš strach, Johne?“ „Strach?“ John Brazos se usmál. „Strach z čeho? Z koho?“ „Že se pokusím tě oddělat a utéct.“ „Ne.“

„Jsi si jistý, že to neudělám?“

„Jsem si naprosto jistý.“

„Pak mi můžeš vrátit můj revolver.“

„No, tak jistý si zas nejsem.“

John Brazos zastavil koně a rozhlédl se. Strnule seděl v sedle McClellan a opíral se oběma rukama o jeho hrušku. Prohlížel si krajinu. Kdesi v dáli se ozvalo vytí kojota.

„Tvé zbraně si nechám. Zatím je tak jako tak nepotřebuješ.“

„Cítil bych se lépe, kdybych je měl.“

„To věřím. Měl sis to rozmyslet dřív.“

Jeli dál. Okovaná kopyta koní dusala v písčité půdě. Obě zvířata kráčela unaveně a pomalu.

„Johnny,“ řekl Cliff po chvíli.

„Neříkej mi tak. Co je?“

„Věřil bys mi, kdybych ti řekl, že jsem toho muže zastřelil v sebeobraně?“

„Co je pro tebe sebeobrana?“

„Tasil jako první.“

„Ano, vím. Slyšel jsem to.“

Nějakou dobu mlčeli. Nemuseli spolu mluvit.

Jejich mlčení přerušilo vytí kojota.

„Vím, že jsi střílel v sebeobraně,“ řekl John Brazos. „Vždycky jsi střílel jen v sebeobraně. Vždycky to viděli svědkové. A přesto to vždycky byla vražda, Cliffe. Ano, nedívej se na mě tak. Asi víš, jak jsi rychlý – nikdo v Tubacu tě neporazí…“

„Kromě tebe,“ řekl Cliff a usmál se.

„Ani já ne, vím to. Proč myslíš, že jsem tě tak dlouho pronásledoval? Jsem si jistý, že střílíš rychleji než já. Musel jsem tě nejdřív štvát, abys neměl dost sil. Dostanu tě za mříže, Cliffe. Na rok, na dva, možná na deset. Už mě napadne něco, za co bych tě mohl zavřít. Co ty jsi za člověka, Cliffe?“

Clifford Ames se zachmuřil. Přivřel oči, jeho rty byly tenké a bledé. Chladně se zasmál.

„Je dobře, že marshal Brazos, neporazitelný muž, polapil grázla Amese.“

„Nemá smysl o tom dál mluvit.“

Cliff na to nic neřekl. Hleděl upřeně před sebe. Slunce již zapadlo, šeřilo se. Vítr hnal prašné víry, na nebi se objevily první hvězdy.

„Proč ses vlastně stal marshalem, Johne?“

„Možná proto, že ses jím nestal ty.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Nijak. To sem vůbec nepatří.“

„Ano, ranč byl na mizině.“

„Je to snad moje vina?“ zeptal se John Brazos. Pořád hleděl do dáli.

„Nebo ne?“ Clifford Ames se zasmál. „Sakra, Johnny – pardon! Mohli jsme z toho ranče něco udělat. Mohli jsme tam chovat ty nejlepší koně v celé Arizoně. Dozajista by je od nás kupovala armáda, ale ne, pán se musel stát marshalem. Protože šerif z Tubacu nemohl překročit městské hranice a protože tu nebyl nikdo, kdo by se staral o tuto záležitost.“

„Buď zticha, Cliffe!“

„No dobře, jak chceš. Ty jsi velký muž zákona. Ty všechno rozhoduješ. Och Johne, byli jsme idioti.“

„Jistě, Cliffe.“

„Začal bys znovu, kdybys k tomu měl příležitost?“ „Co?“ zeptal se John. „Choval bys koně? Stavěl bys ranč?“ „S tebou?“

„Ano, kdybys chtěl, tak se mnou.“

„Já nevím. To je těžké říct. Možná, možná bych to ještě jednou zkusil.“

„Pak to zkus, Johne.“

„Až si odsedíš pár let a uklidníš se.“

„Ne, Johnny, ne. Ty mě za mříže nedostaneš! To by vše změnilo. Jestli mě přivedeš do vězení, tak budeš muset utíkat, až odtud vyjdu, hodně rychle utíkat. Protože pak po tobě půjdu.“

„Vím, vím to všechno, Cliffe,“ velmi klidně řekl John Brazos. „Poprosil jsem tě před rokem, abys mi dal revolver a staral se o ranč, jenže ty jsi mě nechtěl poslechnout. Už tenkrát jsem věděl, jak to skončí. Sakra, Cliffe. Jsi ještě mladý, dost mladý na to, abys přijal lekci. Až odtud vyjdeš, budeme oba starší, hlavně ty. Pak, když budeš chtít, můžeme začít znovu na našem ranči.“

„Pak už nebudu chtít.“ Clifford Ames vzal špičkami prstů malý nedopalek, aby se nespálil. Potáhl si a zahodil nedopalek. Kůň ho zašlápl.

John Brazos si bezděky přejel prsty po chladném kovovém odznaku, který nosil na hrudi.

Clifford Ames to viděl a usmál se.

„Kdy přijedeme na stanici?“ otázal se.

„Za půl hodiny, možná,“ řekl John. „Podle toho, jak budou koně rychlí.“

„Zkusím uprchnout, Johne.“

„To bych ti neradil.“

„Ty bys na mě střílel?“

„Ne, kdyby se tomu dalo vyhnout. Ale přinutil bych tě jít do Tubacu pěšky.“

Cliff se rozesmál.

„To nikdo nesvede, ani indián.“

„To se uvidí. Ale raději to nezkoušej.“

,,Neměj strach, nechodím rád pěšky.“

Vyšel měsíc. Hned byly zřetelněji vidět stíny keřů a kaktusů.

Krátké, vysoké hřebeny hor byly zalité svitem měsíce. Na jejich svazích rostly skupinky saguár. Na světlém písku byly sloupové kaktusy zřetelně vidět. Vítr sílil.

„Budu rád, až dorazíme do stanice,“ prohodil Cliff. „Ten zatracený písek…“

I koně otočili hlavy, aby jim vítr nehnal písek do očí.

„Doufám, že Joey pro nás bude ještě mít trochu horké kávy,“ hlesl John Brazos, který se snažil chránit si obličej před pískem dlaní, což se mu však nedařilo. Vyplivl písek, který se mu dostal mezi zuby, když hovořil.

„Kdo je ten Joey?“

„Jeden starý chlápek, co s jedním Mexičanem vede dostavníkovou stanici.“ „Nechtěl bych žít tady venku.“ „Proč ne?“

„Už jenom kvůli Apačům.“

John si vytáhl šátek na ústa a nos a Cliff ho napodobil.

Mlčky, se skloněnými hlavami, jeli dál – ke kopcům, za kterými byla stanice.

Vjeli do úžlabiny mezi skalnatými návršími. Zde tak nefoukalo. Mohli tedy zvednout hlavu.

John mlčky ukázal před sebe, k budovám stanice. Byly ještě nějakých dvě stě yardů daleko. V oblaku zvířeného prachu byly vidět jen nezřetelně.

John zvedl ruku a pokynul, že mají pokračovat.

Cliff věděl, že by se nyní mohl dát na útěk, když John jel dál a nechal ho za sebou, ale bez vody, zbraní a potravin v písečné poušti, to by akorát vjel do náruče indiánům.

V krátkém odstupu jeli úžlabinou ke stanici.

Když ujeli padesát yardů, John Brazos náhle zastavil koně. „Hej, tady něco nehraje!“

„Co?“

„Podívej se, ta budova nalevo. Nalevo jo!“ „Ano, vidím ji. Co je s ní?“ John přivřel oči.

Vítr ho bičoval nespočetnými zrnky písku.

„Stojí ještě, nebo…?“ Vítr přehlušil jeho poslední slova.

„Co jsi říkal?“ Cliff naslouchal, ale John už nic neřekl a jel na svém koni dál.

Pomalu přijeli mezi budovy ke studni. Strnule seděli v sedlech a rozhlíželi se.

„Toho jsem se bál,“ řekl John.

„Apači?“

„Ano, Apači!“

Seskočil ze sedla, vytáhl ze sedlového pouzdra pušku a natáhl kohoutek své springfieldky.

Z většiny budov stanice zbyly jen trosky. Stáj a stodola lehly popelem. Ohrada byla stržená, tyče spálené. Muselo se to stát před jedním nebo dvěma dny, protože ve vzduchu ani nebyl cítit kouř. Ohořelé zbytky stáje, v nichž bývali ustájeni dostavníkoví koně, byly zaváty pískem.

„Jak dlouho?“ zeptal se Cliff.

„Jeden den, možná déle.“

„A kde jsou ti dva, o kterých jsi mluvil?“

„Já nevím!“ John vykročil k domu. Střecha byla dřevěná jako u všech ostatních budov, ale zdi byly z bílých nepálených cihel a odolaly řádění Apačů i plamenům.

„Ne, Johne!“ zvolal Cliff. „Sakra, rozvaž mě!“

„Nikdo tu není. Můžeš zůstat klidně sedět.“

„Jak víš, že se tu nepotuluje nikdo z těch rudých grázlů?“

John Brazos mu neodpověděl. Těžkými kroky šel dál.

Cliff seděl přikrčen v sedle. Nohy měl svázané pod břichem koně, takže nemohl sesednout. Hleděl na Johna, který pomalu kráčel po dvoře, u studny se zastavil, klekl si, znovu vstal a šel dál. O chvíli později, když si prohlédl dvůr, šel do ještě částečně stojícího domu.

Cliff už byl nervózní, když se po dvou minutách opět objevil. Pobídl svého koně, ale v tom okamžiku se John objevil. Posunul si klobouk do tváře a s puškou v náručí vyšel ven. Zůstal stát před Amesovým koněm.

„Je to…,“ řekl, ale pak se odmlčel a zavrtěl hlavou.

„Kde jsou ti dva?“ zeptal se Cliff.

„Tam. Jeden leží u studny, druhého omotali okolo ní jako ráfek.“

„A tam u stromu?“ Cliff ukázal na starý strom vedle domu, z jehož nejspodnějších větví visela dvě těla.

„Další dva,“ pomalu řekl John.

„Znáš je, Johne?“

„Ano, to je Tomcins a Jackson, dva chlápci, kteří mě ještě přede dvěma dny doprovázeli.“

„Jak se sem dostali?“

„Asi měli stejný nápad jako my a chtěli jet dostavníkem jako my.“

„Mezitím sem asi žádný dostavník nepřijel.“

„Jo, vypadá to tak.“

Cliff hleděl na široký, černý klobouk, který měl položený u kolena. Zlatá stužka se ve svitu měsíce blyštěla. Pak se opět rozhlédl, pohlédl na zuhelnatělé trosky stanice a těla, která visela z větve stromu. Po zádech mu přeběhl mráz.

„Co teď?“ zeptal se chraplavým hlasem. „Pojedeme dál?“

„Ještě ne. Nemůžeme jet dál. Koně jsou unavení. Potřebují klid a my též. Budeme tu muset zůstat.“

„To není moc potěšující.“

„Jsou horší věci. Ted tě rozvážu. Ale nepokoušej se utéct.“

„Kam asi?“ prohodil Cliff a usmál se.

„No právě.“ John se sklonil a rozvázal mu řemínky. „Ted můžeš sesednout.“

Jak nádherné bylo po takové dlouhé jízdě stát na pevné zemi. Po několika krocích mu znovu začala cirkulovat krev a začal cítit nohy.

„Co budeme dělat, Johne?“

„Musíme pohřbít ty čtyři, to za prvé. Pak se podíváme, kde můžeme přenocovat.“

„Máš v láhvi ještě nějakou vodu?“

„Ano, ale nevypij ji všechnu. Musím se ještě podívat, jestli je ve studni voda, nebo jestli ji neotrávili.“

Cliff vzal láhev z hrušky sedla, odšpuntoval ji, vypláchl prach z úst a napil se.

Pak pohlédl na Johna, a když viděl, že je k němu obrácený zády, otevřel jeho sedlovou brašnu. Jeho kolt však v ní nebyl. Nahmatal ale něco tvrdého. Sáhl po tom a chopil se krátkého, silného nože, který tam ležel bez pochvy. Vytáhl ho a bleskurychle si ho ukryl do boty, načež sedlovou brašnu opět pečlivě zavřel a znovu se napil vody. Pak láhev znovu pověsil na hrušku sedla.

„Haló, Cliffe, pojď sem.“

„Co je?“

„Voda ve studni je dobrá. Ale shodili rumpál. Pojd sem, musíme vytáhnout vědro. Koně potřebují vodu.“

Zatímco kráčel k Brazosovi, málem zakopl o bezvládné tělo. Neviděl, zda to je Mexičan nebo starý Joey, o němž mu pověděl John.

„Jestli tu tak běsnili, tak to neznamená nic dobrého. Rád bych věděl, co se stalo,“ řekl John.

„Možná to vyvolalo to, že v Arizoně není kavalerie. Armáda bojuje proti Jihu.“

„Ano, proti rebelům.“

„Kruci, co to znamená, proti rebelům? Kdo může říct, která strana je v právu?“

„Přived sem koně,“ prohodil John Brazos. „Vím, že sympatizuješ s rebely, ale teď sem přiveď koně. Musíme je napojit, jinak zítra nemůžeme dál.“

„Ty chceš jet přes den?“

„Ne, počkáme do setmění.“

„Ty tu chceš zůstat dvacet čtyři hodin?“

„Ano.“

„A sakra!“ Clifford Ames se otočil a šel ke koním, které měl přivést ke studni. Nůž v botě ho studil.

+ + + + +

Koně přivázali do stínu stromu. Sami seděli v domě, každý v jednom rohu. Střecha shořela, na pozadí oblohy byly vidět jen jednotlivé příčky. Svítily hvězdy, noční vítr přinášel písek i dovnitř, ale každopádně to bylo lepší než sedět venku, kde by byli vystaveni větru naplno. Koně stáli v závětří, tam měli celkem klid.

Cliff kouřil.

U užší stěny místnosti ležel na zádech John, opíral se o sedlo a tiše si hvízdal. Byl unavený. Spát však ani jeden z nich nedokázal.

„Johne?“

„Ano.“

„Spíš?“

„Nejsem vzhůru.“

„Řekl bych, že jsme se zapletli do něčeho, co se nedalo předvídat.“ „Co tím myslíš?“

„Já? Och, to, že teď musíme být hodně opatrní, jinak se nedočkáme toho, že bychom spolu obhospodařovali ranč a chovali koně.“

„Ano.“ Nějakou dobu panovalo ticho.

„S tím vězením to byl jen vtip, že?“

„S jakým vězením?“ otázal se John Brazos.

„No, s tím vězením, do kterého mě chceš přivézt.“

„Ne. To vůbec není vtip. To myslím vážně, Fliggu.“

„Fliggu. Sakra, to už je dlouho, co jsi mi říkal Fliggu. Víš ještě, kdo mi tak řekl jako první? Byla to malá Rosy Millerová, která nedokázal říct Cliff. Proto mi říkala Fliggu!“ Rozesmál se.

„To už je dlouho, Cliffe!“

„Jestli mě přivezeš do vězení, bude po všem. Jednou provždy!“

„Musím to risknout. Jsi nezkrotný mladík. Takoví jako ty musejí dostat pár facek, aby pochopili, že ne všichni mají strach z jejich revolverů. Vzpomínáš na Curlyho Baseharta? Víš, jak skončil. Nechci, abys i ty jednou visel. Vím, že budeš zuřit, až tě přivezu do vězení, a možná to bude půl roku nebo dokonce rok trvat, než ti dojde, proč jsem to udělal a že to bylo pro tvé dobro. Pro svět jsou důležití ti, kdo pracují, ne ti, kdo střílejí na všechno, co se pohne, a musejí si dokazovat, jak jsou rychlí s koltem.“

„Už to kázání skončilo? Nech toho, to na mě dojem neudělá.“

John Brazos si dal do úst cigaretu, škrtl sirkou o botu a zapálil si. Plamínek na chvíli osvítil jeho tvář, načež sirka znovu zhasla.

„Až tě odvezu do vězení – a mě už napadne něco, za co bys dostal rok nebo dva – odložím hvězdu a budu se starat o ranč. Až se vrátíš, bude všechno v plném proudu. Přemýšlel jsem, že si koupím několik chovných koní z Nevady. Za deset let budeme mít rozlehlý ranč.“

„Můžeš si vzít mé peníze,“ řekl Cliff. „Tvůj skrovný marshalský plat by nestačil na jedinou herku.“

„Peníze, které máš z doby, kdy jsi jezdil v bandě Grey Diamonda?“

„Ano. To už je dlouho. Ale to bylo v Texasu. To proti mně použít nemůžeš. Kromě toho bych rád věděl, co se stalo s Grey Diamondem a jeho lidmi.“

„Určitě už nejsou naživu. Jednoho sejmula kulka, další skončil na šibenici – tak šli jeden po druhém pod zem,“ odvětil John, rozesmál se a uhasil nedopalek.

„Škoda, že jsi tak tvrdohlavý, Johne. Kdybychom spolu vyšli, slíbil bych ti, že nevezmu do ruky revolver, až přijedu do města.“

„A ještě něco?“

„Že budu v neděli chodit do kostela?“ „A ještě něco?“

„A pak – ale co, všechno, co budeš chtít.“ Rozesmál se. Když si všiml, že John Brazos se nesměje, odmlčel se. „Mám takový pocit,“ řekl, „že… Pozor!“ Vyskočil a i John byl v mžiku na nohou. Za domem zafrkali jejich koně. „Slyšíš?“ „Ano.“

John vzal svou springfieldku a šel ke dveřím.

„Pojď se mnou,“ řekl a pustil Cliffa před sebe.

Vyšli ven a hned ucítili vítr, který jim hnal písek do obličejů. U studny povíval lasem a šlehal jím do zídky.

„Pojd!“

Kráčeli za sebou – Ames vždy jako první – okolo domu. Oba koně stáli vedle sebe a hleděli velkýma, vypoulenýma očima do temnoty. Tiše frkali.

„Co teď?“

„Nemám páru.“

„To znělo skoro jako by…“

„Tiše! Přitiskni se ke zdi!“

Oba přistoupili ke stěně. John pomalu zvedl hlaveň své springfieldky. Měli zatajený dech. Ze tmy se vynořila skupina jezdců, kteří projeli asi sto yardů okolo vypálené stanice. Zřetelně bylo vidět, že jde přibližně o tucet Apačů. Po chvíli zmizeli v oblacích prachu.

Ames vydechl. „Co jsem říkal. Jsou tu.“

„Co tu chtějí?“ zeptal se šeptem John.

„Možná si jen chtěli prohlédnout výsledek svého řádění.“

„Ne, ti jenom projeli okolo.“

„Bud zticha.“

„Pojď, pojď dovnitř.“

„A to tady necháme koně?“

„Nemůžeme nic dělat?“

„Kruci, to bylo o chlup. Rád bych věděl, co by se stalo, kdyby si nás všimli.“

„Ano.“

Vrátili se do domu. Otřepali si písek z šatů a posadili se. John mířil springfieldkou na Cliffův stín.

„Ted buď tiše, Cliffe.“

„Budu se snažit, marshale,“ odpověděl Ames.

Chvíli tam mlčky seděli. Clifford Ames se svázanýma rukama vytáhl zápalku z kapsy kabátu a zamyšleně žvýkal její konec, zatímco John seděl s puškou v rukou u protější stěny, levou ruku měl položenou na sedle a nespouštěl ho z očí. Venku sílila bouře.

Panoval nepříjemný chlad.

Cliff se choulil v kabátě a na nohou měl sedlovou pokrývku.

Pak hodil po Johnovi malý kamének.

„Sakra, nech toho,“ ozval se z temnoty jeho hlas.

„Nemůžeš spát.“

„Já vím. Já už dokážu zůstat vzhůru. Vždycky jsem to dokázal.“

„Zítra se neudržíš v sedle.“

„Tak se k němu přivážu.“

„Co kdybychom se raději domluvili? Bylo by to pak lehčí, Johne.“

„Vždycky jsi v životě šel lehčí cestou, jenže to není můj styl.“

„Víš ty co? Zítra pojedeme do Tucsonu a počkáme, až to všechno skončí!“

„Ne!“

Cliff čáral rukou v prachu.

„To se ti nepovede, Johne. Mohl jsem tě praštit trámem, kdybych chtěl. Ty na mě musíš dávat pozor, ne já na tebe. Zítra usneš v sedle. Naložil sis toho příliš. Není to ponižující přistoupit na můj návrh.“

„Ale ano,“ odsekl John, jeho hlas však zněl unaveně, jako by se mu již klížily oči.

„Poslouchej, Johne, myslím to upřímně. Začněme spolu na ranči. My už to dokážeme.“

„Jsi kretén, velký, nepolepšitelný kretén.“

„Možná. Ale myslím, že takoví lidé musejí být.“

Potom mlčeli. Cliff cítil, jak se ho zmocňuje únava a nutil se mít otevřené oči. Pak opět pomyslel na Apače. Otevřel oči, hleděl do temnoty a naslouchal. Nebylo však slyšet nic kromě skučení větru a oddechování od zdi.

Po chvíli se otázal: „Johne?“

Nic.

„Spíš už, starouši? He, Johnny?“ Nic.

Pomalu se připlazil k němu a uslyšel klidné oddechování. Tápal potmě okolo a pak nahmatal své sedlo a sedlové pouzdro. Klouzal prsty po hladkém, leštěném dřevu pažby. Zmocnil se ho pocit nečekané jistoty. Odsunul sedlo stranou, aby vytáhl pušku.

John se ve spánku pohnul a něco zamumlal.

„Drž klapačku, Johnny, a spi,“ zašeptal tiše Cliff.

Pak tiše a opatrně odsunul sedlo a uchopil springfieldku. Nahmatal Johnovu sedlovou brašnu, tiše ji otevřel a začal v ní hledat náboje. Dva vytáhl, načež se jako stín vrátil na své místo. Tam otevřel hlaveň, dal jeden náboj do něj, zase hlaveň zaklapl a druhý náboj si strčil do kapsy košile. Pak si položil pušku na nohy a seděl.

+ + + + +

O hodinu později se John začal převalovat a pak přestal být slyšet jeho dech. Prudce sebou trhl. Clifford věděl, že se musí zorientovat. Nechal ho.

„Ech, Cliffe. Spíš?“

„Ne.“

„Slyšels venku něco?“

„Neslyšel jsem nic. Snad jsi nespal?“

„Ne, jenom jsem trochu dřímal. Už jsem zase svěží. Jen jsem měl pocit, že jsem něco slyšel.“

Clifford Ames se potmě usmál. Mohl si být jist, že to není vidět. Měsíc zašel. Byla tam tma jak v pytli. Vítr polevil, což bylo znamení toho, že brzy bude ráno.

„Nic to nebylo,“ řekl Cliff. „Spals?“

„Ne. Jeden z nás přece musí hlídat, když ten druhý spí. Řekl bych, že teď můžeš dávat pozor ty. Začni, něco ti hodím!“

Vrhl k němu pušku a pak slyšel, jak narazila Brazosovi do nohou a jak začal nadávat. Teprve pak mu došlo, co to na něho spadlo, a ztichl. Nějakou dobu panovalo naprosté ticho, načež se přidušeně zasmál.

„Jak ses dostal k té pušce, Cliffe?“

„Vzal jsem si ji. Nechtěl jsem tu sedět bezbranný. Kdyby někdo přišel.“

„Aha, takže jsem spal.“

„Ano.“

„Proč ses nepokusil…?“

„Co bych z toho měl? Kam bych tak asi šel? Ven nemůžu. Kromě toho ještě pořád doufám, že se probereš a pojedeme do Tucsonu.“

Neobdržel odpověď.

„Máme celý den čas,“ poznamenal. „Až se rozední a pospím si, řeknu ti, jaké výhody má můj návrh. Vsadím se, že zítra pojedeme do Tucsonu a ne do Tubacu.“

„Jen, abys nebyl překvapený. Ale ted spi. Budu vzhůru.“

„To doufám.“ Cliff si lehl, zakryl se dekou a zavřel oči.

Naslouchal větru, který hvízdal venku. Zítra pojedeme do Tucsonu, pomyslel si. Ať už přijde cokoli, zítra pojedeme do Tucsonu.

+ + + + +

Nad ránem ho probudila žízeň. Otevřel oči a uviděl nad sebou mezi ohořelými příčkami střechy šedou oblohu, na které již nebyly hvězdy. Plul po ní oblak, který zmizel za rohem stěny. Vítr ustal. Ames se nadechl studeného, ostrého pouštního vzduchu, opřel se o lokty a rozhlédl se.

Byl v místnosti sám. posadil se a odkašlal si.

Měl vyschlé hrdlo jako včera, než přijeli na stanici a ke studni. Vzal láhev s vodou, otevřel ji a téměř polovinu jí vypil. Cítil, jak mu osvěžila hrdlo. Položil ji stranou.

Měl osláblé ruce. Ocelové náramky ho tížily.

Vstal a šel ke dveřím. Před ním se rozprostíralo velké prostranství stanice.

„Haló, Johne, kde jsi?“

„Tady,“ řekl hlas u dveří. John seděl u dveří na zemi, pušku měl položenou na nohou a kouřil.

„Čau, co děláš tu venku?“

„Čekám, až se rozední.“

„Stalo se něco?“ otázal se Cliff a posadil se ke dveřím.

„Kouřové signály,“ řekl John.

„Kde?“

„Na nejsevernějším vrchu, tam vepředu.“

,A to tu jen tak sedíš? Ty kopce jsou na dostřel odtud.“

„V tom šeru by mě tu neviděl ani indián.“

Cliff si protáhl ramena a svázané ruce, aby mu v nich začala obíhat krev. Cítil mravenčení až v ramenech. Nedůvěřivě hleděl na kopec, o němž mu řekl John. Nyní tam už nebylo nic vidět. Pokud však John říkal, že tam viděl kouřové signály, tak to tak i bylo.

„Komu asi byly určené?“ chraplavě se zeptal.

„Ti jezdci, které jsme včera viděli, byli Apači z kmene Warm Springs,“ řekl Brazos. „To znamená, že Mangas Coloradas vyjel z Rancherie. A pokud je tu, dá se počítat i s tím, že ani Cochise a jeho Chiricahuové nebudou daleko.“

„Pak se to tu brzy bude Apači jen hemžit.“

„Už se to tu jimi hemží,“ opravil ho John Brazos. Vzal pušku a se zasténáním vstal. „Posnídáme? Mám hlad.“

„A já žízeň.“

„Pak se napij. Vody je tu dost. S potravinami to je horší.“

„Nemám velký hlad,“ řekl Clifford. I on vstal a ještě jednou vyhlédl mezi domem a vypálenými kůlnami na poušť.

Už se chtěl otočit a jít za Johnem dovnitř, když tu si všiml něčeho, co tam předtím nebylo. Světlý flek, malý jako perla, kterou někdo ztratil. Ta skvrna byla ještě daleko, nejméně pět set yardů.

Zůstal stát a pozoroval ho. Skvrna se pohybovala. Prach.

Ames šel ke stěně, opřel se o ni a pozoroval ten obláček prachu. Bylo to jasné, jezdci. „Johne!“ zvolal.

Ve dveřích se objevila Brazosova tvář. „Co je, Cliffe?“

„Pojď sem. Asi máme návštěvu.“

„Apači?“ otázal se John. Přišel blíž a utřel si ruce do kalhot.

„Nevím, každopádně jsou to jezdci.“

John Brazos si zastínil obličej oběma rukama a přivřel oči. Před obláčkem prachu, který pomalu putoval mezi kopci, se pohybovalo několik tmavých bodů.

„Vypadá to jako Apači?“

„Ne. Ale jak by se sem dostali běloši? Zrovna teď?“

„Hm. To nevím. Počkej tu, pro všechny případy přinesu pušku.“

„A já?“ vyhrkl Cliff a rozhořčeně pohlédl na své okovy. „Zbav mě toho.“

John na něj vrhl nedůvěřivý pohled. „Když ti sundám náramky, hned se pokusíš utéct. Znám tě.“

„Kam bych asi tak utíkal?“ Cliff se krátce a rozzlobeně zasmál. „Tam ven, když jsou tam všude Apači? Ještě jsem při smyslech. Už jednou jsem ti řekl, že raději půjdu před soud, než abych se ocitl ve spárech rudochů. Máš mé zbraně. Dej mi je. Až se probijeme, vrátím ti je. Pak se pokusím ti utéct. Ale teď ne. Dávám ti své slovo!“

Nastavil mu ruce a napjal řetěz mezi náramky.

John pohlédl na okovy, načež se otočil k pomalu se blížícímu oblaku prachu. Pak Cliffovi pohlédl do očí.

„Odemkni to, Johnny!“

John Brazos si pomalu sáhl do kapsy kabátu, vytáhl klíč a odemkl zámky náramků.

„Možná to je chyba,“ řekl. „Možná jsem idiot.“

„To jsi. Ale to už je jiná věc!“ Cliff rozpřáhl ruce a začal se protahovat. Jeho obličej byl uvolněný.

„Kde jsou mé zbraně?“ otázal se.

„Revolvery jsou v sedlových brašnách. Flintu jsem vzal s sebou ven.“

„Díky!“ Clifford Ames hodil okovy do písku a šel do domu. Když se vrátil, přivázal si pouzdro ke stehnu a zvedl svou pušku. V obličeji měl ironický úsměv, když řekl: „Teď asi budeme muset vzít koně dovnitř. Nesmíme riskovat, že by se jim něco mohlo stát. Udělám to, můžeš zůstat tady.“ Když viděl Brazosův nedůvěřivý škleb, dodal: „Vrátím se.“

Obešel dům, vzal oba koně za ohlávky a přivedl je do přístavku domu, který byl sice částečně rozbořený, ale jako úkryt pro koně sloužit mohl. Přivázal je tam k výčnělku zdi, načež vyšel ven.

„Někdo, kdo se v tomto terénu pohybuje tak jistě,“ řekl John, „musí být indián. Jedou, jako by jim bylo dočista jedno, jestli je někdo vidí nebo ne.“

„Jsou jenom tři,“ řekl Cliff a začal bubnovat prsty po pažbě springfieldky.

,,Nech toho. Nebudeme střílet, dokud to nebude nutné. Výstřel tu je slyšet na míle. A máme snad zájem na tom, aby nás slyšeli indiáni?“

„Dobře, ale co chceš dělat?“

John si odkašlal a odplivl.

„Půjdeme dovnitř,“ řekl. „Ukážu ti místo, kde můžeš hlídkovat.“

+ + + + +

Cliff ležel na břiše a kryl se za jedním kamenem na malé věži u zadní stěny domu, tam, kde byl přístavek, ve kterém nyní měli koně. Věž byla přibližně patnáct stop vysoká a byla velmi stabilní.

Seshora viděl hřbety obou koní, a když pohlédl doprava skrze rozbitou střechu do domu, spatřil Johna, který stál u jednoho z oken s puškou v ruce.

Za vršky vycházelo slunce. Písek už nebyl šedý a vypadalo to, že den ho oživil.

Zřetelně byly vidět hloučky saguár. Pomalým krokem tam jeli tři jezdci. Jejich koně měli svěšené hlavy a zpocené, chvějící se slabiny. Vypadalo to, že jsou na konci svých sil. Cliff je viděl dlouho předtím, než přijeli na stanici.

Jeli velmi opatrně. Jejich modré uniformy byly pokryty prachem. Když dorazili k opuštěným budovám, vytáhli ze sedlových pouzder pušky a opřeli je o rozsochy sedel. Jenom ten, který jel v čele, si svou dlouhou pušku, předovku, opřel přes sedlo.

Prošívané, dlouhé pláště jim visely na ramenou. Svlékli rukavice a pověsili si je za opasky.

Patrola…

Skutečně to byli vojáci, nikoli Apači v uniformách. Jeden z nich byl bez klobouku a hlavu měl ovázanou. Z toho, jak seděl na koni, se dalo odvodit, že nemá moc sil.

Clifford Ames stáhl kohoutek své pušky. Nadechl se a přilezl k žebříku, po kterém mohli slézt.

„Johne,“ tiše zvolal dolů.

Brazos se otočil, mávl na něj a ukázal palcem nahoru. Potom se usmál. Náhle sebou trhl a neslyšnými kroky šel ke dveřím.

Cliff lezl tak rychle, jak jen mohl, dolů. Potom běžel ke dveřím.

Tři vojáci, jeden z nich byl seržant, jak to dokazovaly nárameníky, drželi v rukou pušky. To, že se tam objevil ten cizinec a hned po něm další, je vyvedlo z míry. Mlčky si je prohlíželi.

Kavaleristé vypadali, jako by na své patrole narazili na indiány. Oba prostí vojáci hleděli na svého seržanta, jako by od něho očekávali rozkaz, a když pomalu sklonil pušku, uvolnili se i oni. Jejich zaprášené, ztrhané obličeje ted byly klidnější.

Cliff přišel k Johnovi a sklonil hlaveň své pušky. Usmál se.

„Dobrý den,“ řekl seržant unaveným hlasem.

„Dobrý den,“ řekl Cliff a sáhl si na klobouk. „Odkud jedete, seržante?“

„Odtud.“ Voják ukázal palcem přes rameno, směrem, odkud přijeli.

„A co tam je?“

„Tubac.“

„Byli jste na patrole?“ zeptal se John, sáhl si do kapsy a vytáhl odtud hvězdu, kterou si připíchl na hruď..

Obličeje kavaleristů byly hned přístupnější.

„Neznáme se, marshale?“ otázal se.

„Je možné, že jsme se už někdy viděli ve městě,“ řekl John. „Právě jsme jeli zpátky do Tubacu. Nocovali jsme tu kvůli Apačům. Vypadáte tak, jako byste za sebou měli setkaní s rudochy, že?“

Seržant seskočil ze sedla, podal uzdu svým mužům a pak přihlížel, jak odvádějí koně ke studni.

„Ano?“ řekl a dlaní ruky si přejel po obličeji. „Vy tedy chcete do Tubacu?“

„Ano.“

„Tu cestu si můžete ušetřit. Tubac už neexistuje.“

Chvíli tam panovalo mučivé ticho.

Pak se Cliff zeptal: „Odkud jedete?“

„Jak jsem řekl, z Tubacu. My jsme ti, co zbyli z posádky. Ne, jsme jediní, kdo přežil z celého města. Rozumíte? Město Tubac už neexistuje. Jestli tam pojedete, najdete jen trosky. Tubac vypadá jako toto.“ Ukázal okolo sebe. „Ano,“ unaveně poznamenal, „takto vypadá, marshale. Můžete tu plechovou hvězdu zahodit. Město, ve kterém jste byl marshalem, už neexistuje. Ten odznak nemá větší hodnotu než skalp starosty. Srovnali Tubac se zemí.“

Cliff se zachytil palci za svůj široký opasek. „Apači?“

„Kdo jiný? Cochise, Mangas Coloradas a Geronimo. Všichni tři. Ještě nikdy jsem neviděl tolik rudochů pohromadě.“

„A jak jste utekli, seržante? Vy a vaši dva muži?“

„Nebyli jsme u toho.“ Kavalerista si sundal klobouk a prohrábl si vlasy. Bylo na něm vidět, jak je vyčerpaný. Oči měl otupělé a hořké, pomalu a rezignovaně zavrtěl hlavou.

„Vraceli jsme se z patroly, jak vidíte. Když jsme přijeli do Tubacu, už bylo po všem. Nevypadá to tam pěkně, to mi můžete věřit. Město je zpustošené. Když Apači jednou udeří, tak to udělají pořádně. Neušetřili nikoho. Ani starce, ani děti. V Tubacu teď není ani živáčka. Možná jen pár supů. Ale to by tam musela být celá Švadrona supů, aby to všechno odklidili. Páchne to na míli daleko.“

Odmlčel se a rozhlédl se. „Máte vodu? Za celý den jsme měli jen několik loků.“

„Samozřejmě, můžete se napít, kolik chcete.“ John šel pro láhev.

Cliff ho pozoroval s nakloněnou hlavou.

„Jak víte, že to byli ti tři náčelníci? Viděli jste je?“

„Museli tam být všichni. Sjeli z Rancherie a zničili město. Dívali jsme se na stopy, které vedly z města. To bylo několik set jezdců. Žádný kmen nemůže mít tolik bojovníků. Ne, říkám vám, že to byl pečlivě propracovaný útok.“

„Udivuje mě, že jste unikli.“

„Mě taky – mě taky!“ Seržant sáhl po láhvi, kterou mu podal John. Vypil ji. Pak si utřel bradu.

„Kruci – to je lepší než whisky. Nikdy jsem nevěděl, že voda může být tak dobrá.“

„Co teď chcete dělat?“

„Chceme do Tucsonu?“

„Ale ne přes den! Počkejte, až se setmí, a pojedeme společně.“

„Ne, mnohokrát děkuji. Je mi líto, ale to nemůžeme. Cítíme se lépe, když nás není tolik, marshale. Měli byste to zkusit i vy.“

„Chcete hned pokračovat v cestě?“

„Ne. Jestli nemáte nic proti, tak si několik hodin odpočineme. I koně potřebují oddech.“

„Samozřejmě. Odveďte koně tam do toho přístavku. Jsou tam i naše zvířata. Pak si udělejte pohodlí.“

„Díky!“ Seržant mu podal prázdnou láhev.

+ + + + +

Cliff ležel v poledním horku na břiše ve věži. Dole spali tři vyčerpaní vojáci.

Po chvíli zaskřípal starý žebřík, který byl vyroben v apačském stylu a nějakou náhodou nebyl zničen. Zpoza okraje věže vyhlédl John.

Převalil se ke Cliffovi a natáhl se. Pušku si nyní nevzal.

„Nu, Johne, ten seržant vypadá jako tvrdý chlápek. Ale neradil bych mu jet dál přes den. Takto do Tucsonu nedorazí.“

„Možná je pověrčivý jako indiáni,“ s úsměvem řekl Brazos. „Dosud se mu nic nestalo.“

Chvíli mlčeli, málem v tom horku zadřímali.

Pak Ames řekl: „Johne, teď můžeš na svůj plán zapomenout. Z vězení v Tubacu nic nebude. Tušil jsem to. To nemohlo vyjít.“

„Nechval dne před večerem.“

,,Nevím, Johnny. Ne, nic neříkej. Odteď ti budu znovu říkat Johnny. Proč bychom se hádali? Nikdo neví, jestli z těchto proklatých zdí někdy vyjdeme živí. Vyšší moc ti udělala škrt přes rozpočet. Vzdej to, jinak se možná přihodí něco, co nebude dobré pro žádného z nás. Och, byl jsi idiot! Kéž bys mě poslechl a jeli bychom hned do Tucsonu. Pak bychom se nedostali do takové situace.“

„To by se nestalo, kdybys kolem sebe tak zběsile nemával koltem. Jedno si zapamatuj: tlak vyvolává protitlak.“

„Ano, od teď budu opatrnější.“

John něco zamumlal, pak tiše ležel a oddechoval.

„Nepochybuju o tom, že rudoši ty tři kavaleristy viděli. Takže jsem pro to, aby jeli dál. Možná si potom indiáni budou myslet, že tu nikdo není.“

„Ne, vědí o nás.“

„Myslíš?“

„Jsem si jistý,“ poznamenal Cliff. „Podívej!“

Na jednom svahu se zablesklo, po chvíli znovu.

„Co to je?“ zeptal se John. „Ty znáš Apače lépe než kdokoli jiný.“

„Světelné signály. Mají vlastní systém.“

„Možná tam jenom leží pod nějakým keřem kámen se slídou na povrchu a když se pohne větev, zasvítí na něj slunce.“

„Ty věříš na Santa Clause?“

„Ne.“

„Tak vidíš! Vítr, který teď fouká, by nezvedl ani chmýří, nemluvě o větvi. A navíc, ty signály jsou příliš pravidelné. Tam nahoře ve skalách leží další indiáni. Nesmíme se pohnout, protože věž je z kopců na dostřel.“

John se přitiskl k rozpálené podlaze. Bylo horko, začali se potit, když hleděli na kopec, na kterém se blýskalo. Rytmus se změnil, ale blýskalo se pořád. Vypadalo to jako dobře promyšlený, byť poněkud rozvláčný kód.

„Musejí si vyloženě vykládat,“ zamumlal John a neslyšně se rozesmál. „Nepůjdeme raději dolů?“

„Ne, počkej ještě. Musíme zjistit, co si vysílají.“

„Ty ten systém znáš?“

„Rozumím několika signálům.“

„Tam, podívej?“

„Co?“

„To se týká nás. Pinda-lick-oye. Bledé tváře, to jsme my. Kdybych jenom věděl, komu ty signály předávají.“

„Myslíš, že nás napadnou?“

„Určitě.“

Cliff cítil, zatímco to říkal, jak mu přeběhl mráz po zádech. Bylo jisté, že je napadnou. Bylo to nepochybné. Věděli už, kolik je na stanici bledých tváří. Pravděpodobně ty vojáky sledovali tak, aby si toho nevšimli.

Takže Tubac byl smeten z povrchu zemského. Pak se nedalo počítat s tím, že by tam přijel nějaký dostavník. Vlastně byl rád, že tam žádný dostavník nemohl přijet, poněvadž potom by všechno bylo ještě horší. Stalo se to, k čemu se v posledních měsících schylovalo. Indiáni se odhodlali k povstání, protože dobře věděli, že toto je ten nejvýhodnější okamžik.

Rancheria, tato nedobytná hora, jež stála uprostřed Arizony jako nějaká pevnost, byla jejich útočištěm. Tam se mohli stáhnout, pokud by byli poraženi.

Apači však byli neporazitelní. A nikdo je nemohl porazit, dokud by nebyla dobyta Rancheria.

„Johne!“

„Ano?“

„Vybrali jsme si pro chov koní špatnou zem, že?“

„Ještě není nic ztraceno. Válka brzy skončí a pak se sem vrátí kavalerie. Apači budou jednoho dne podrobeni. Pak si vybudujeme ranč.“

„Jsi optimista a co je horší, jsi dobrý občan. Vzpomínám si na kohosi, kdo nám před deseti lety řekl, co z nás bude. Johnny, ty budeš slušný chlap. A ty, Cliffe, jsi zdědil nepokojnou krev Amesů. Johnny je jiný. Doufám, že se nikdy nerozdělíte, ať na tebe může dávat pozor. – Dělám ti starosti, co?“

„Přestaň s tím, Cliffe!“

, Ano, vím, že to nechceš poslouchat. Ale občas si na to vzpomenu. Všechno to byla pravda. Uvažoval jsem o tom, když jsem šel pouští. Pak přijel Johnny a vzal mě odtud. A proč? Aby mě přivezl do vězení.“

„Chceš cigaretu?“

„Proč ne?“

„Tady máš.“

Kouřili a mlčeli. Zdola bylo slyšet chrápání tří vojáků.

„Johnny, myslíš, že se odtud dostaneme?“

„Nevím.“

„Řekni to otevřeně. Myslíš, že se nám to povede?“

„Vždycky to vyšlo.“

„Jo, ale teď? Vlastně je to zvláštní. Klidně tu ležíme, jako bychom nečekali nic jiného než…“

„Ech, drž hubu!“

Cliff se trpce usmál. „Nerozčiluj se. Myslíš, že se nám to povede?“ otázal se.

„To nevím. Zeptej se těch tam nahoře.“ John hleděl ke skalnatým, nažloutlým kopcům a rozeklaným štítům.

Už se tam však neblýskalo.

+ + + + +

„Cigaretu?“

„Proč ne? Dík.“

Cliff podal kavaleristovi, který se opíral o stěnu, váček s tabákem a papírky. Potom se díval, jak si balí cigaretu. Pak vyhlédl ze dveří, protože seržant šel ke studni pro vodu. Kráčel tam dlouho, jako by jim nic nehrozilo. U studny se pohyboval bezstarostně.

Cliff pohlédl na vojáka s ovázanou hlavou.

„Co je váš seržant vlastně za člověka?“ otázal se jako by mimochodem, zatímco si balil cigaretu.

„Donahue?“

„Nevím, jak se jmenuje, ale chová se jako náměsíčný.“

„Ne, to má svůj důvod, jiný důvod,“ řekl kavalerista. Natáhl nohy a vyfoukl cigaretový dým. V jeho tváři se vytvořila vráska, jak přemýšlel.

„Ztratil v Tubacu ženu a dvě děti. To je hrozná věc. Pro někoho, jako je Donahue, to znamená, že přišel o všechno, kvůli čemu celý život pracoval. Co vím, tak je v armádě třicet let; ženatý je deset let. Poznal jsem jeho ženu a děti. Dvě děvčátka, blonďatá a modrooká jako jeho žena. Chtěli jsme mu zabránit v tom, aby je hledal, ale nenechal toho. Prohledával trosky tak dlouho, dokud je nenašel. Pak to začalo.“

„A vy sám?“ otázal se Cliff. „Vy jste nebyl ženatý a váš kamarád taky ne?“ Kývl na druhého vojáka, který ještě spal.

„Ne, já jsem nebyl ženatý. A Johnson rovněž ne. V tom máme štěstí. Jinak, jmenuju se Bloom, kaprál Jeffrey Bloom. To vám říkám jen pro případ, že se taky pokusíte jet do Tucsonu a po cestě na nás narazíte. Napište mé jméno na kříž, jestli ho tam postavíte.“

Cliff hleděl na široká ramena seržanta Donahuea, jenž pomalu vytahoval vědro ze studny. Pak pohlédl k věži, kde ležel John.

„Proč tak dramaticky?“ zeptal se a potáhl si z cigarety. „Můžete zůstat tu.“

„Rád bych, to mi věřte. Kdyby bylo po mém, tak bych tu zůstal, protože tam venku se dá čekat jen jedno. Ale s Donahuem není řeč. Chce oddělat několik Apačů, než to koupí sám. Je to nadřízený. Kapitán Kuyper by tak šílený rozkaz nikdy nevydal. Ale Donahue je schopný každého, kdo ho neposlechne, zastřelit. Musí na tom být hrozně.“

Cliff zamyšleně hleděl do kavaleristovy tváře. „Když nás bude pět, budeme mít šanci se v noci probít, až zajde měsíc. I ve čtyřech bychom měli větší šanci.“

„Co znamená, ve čtyřech?“

,,No, Donahue pro to možná není.“

Jezdec Bloom pozoroval cigaretu, kterou držel v prstech.

„Do toho nejdu!“

Cliff mu upřeně hleděl do očí.

„Prosím, je to váš skalp.“

„Ano, vím. Ale jsem v armádě stejně dlouho jako Donahue. Známe se už dlouho a jsme dobří přátelé. Ne, pane, do toho nejdu.“ Zavrtěl hlavou, s rozhodností, jež hovořila o všem.

Cliff pokrčil rameny. Dobře rozuměl Donahueovu jednání, ale věděl i to, že, pokud se rozdělí, nemají šanci.

Byli si věrní až za hrob, tak jako on s Johnem – jen jinak. Ale to, co činili tito tři kavaleristé – byla to věrnost nebo tupost? Pokud to první, pak to mělo nevýslovnou hodnotu. Pokud to druhé, tak nemělo smysl o tom mluvit.

Seržant vešel do dveří. V ruce držel kůží potaženou láhev. Jeho tvář se podobala masce.

„Je čas, Bloome,“ řekl a vydal se ke svému sedlu. „Musíme vyrazit. Probuď Johnsona a jedeme!“

Cliff pohlédl k Johnu Brazosovi, který mu dal znamení, načež se obrátil k Donahueovi.

„Nechcete si to ještě rozmyslet, seržante?“

Donahue neodpověděl. Cosi dělal se svým sedlem a předstíral, že otázku neslyšel.

Cliff hodil na zem nedopalek cigarety a zašlápl jej.

„I když jste seržant slavné kavalerie, řeknu vám něco, než se rozdělíme. Můžete to brát jako dárek na cestu. Jste idiot!“

Cekal, že se seržant rozzuří, ale ten zůstal skloněný ke svému sedlu, syčivě se nadechl a pak pracoval dál jako by nic.

Cliff měl nutkání mu pár vrazit, ale věděl, že to by nepomohlo. Tato myšlenka ho uklidnila.

Jen s námahou ovládl svůj hlas, když řekl: „Jestli se chcete za každou cenu zbavit skalpu, prosím! Nikdo vám v tom nebrání. Ale nechte tu aspoň své muže. Nebo chcete, aby zhebli i oni, jen abyste mohl vykonat svou pomstu?“

„Bloome,“ přidušeným hlasem řekl Donahue. „Bloome, dělej, probud Johnsona!“

„Ano, už jdu,“ řekl Bloom a nejistě vstal. Jednou rukou se chytil stěny, aby udržel rovnováhu, druhou si sáhl na ovázanou hlavu.

„Nejste jenom blázen,“ řekl Cliff k Donahueovi. „Ne, jste nebezpečný blázen.“

Seržant vstal, naložil si sedlo na rameno a díval se, jak se Bloom snaží probudit spícího jezdce.

Cliff si utřel čelo. „Vaše rodina by na vás byla hrdá,“ řekl.

Seržantovi se zajiskřilo v očích a téměř se mu nepohnuly rty, když řekl: „Držte hubu, nebo vás odpravím. Ještě slovo a je vaše poslední.“

Cliff viděl v jeho očích takovou beznaděj, že náhle cítil, že je slabší než tento muž. Věděl, že tohoto muže slovy nezraní.

„No dobrá,“ poznamenal. „Dělejte, co považujete za správné. Musíte se s tím vypořádat sám.“

„Ano, to musím.“

V okamžiku, kdy se Bloomovi podařilo probudit Johnsona, se z věže ozval Brazosův hlas.

„Cliffe! Cliffe!“

Cliff se otočil a vzhlédl. Též ostatní se bezděky otočili, protože cítili, že se něco stalo.

„Co je, Johnny?“

„Běž ven a podívej se na sever!“

„Co tam je?“

„Připadá mi to jako obláček prachu.“

„Co?“ Cliff rychle odešel z místnosti a pohlédl ke kopcům, tam se ale nic nehýbalo.

Pak vyhlédl mezi rohem domu a shořelou stájí na širokou, vyježděnou pistu směrem na sever.

Cosi se tam blížilo a skutečně to vypadalo jako obláček prachu.

Jezdec Bloom, který držel v ruce kolt, se nevěřícně zašklebil.

„To přece není dostavník z Tucsonu, ne?“

„Hra!“ Cliff na něho pochybovačně pohlédl. Pak se obrátil k věži, kde se John Brazos zvedl na lokty.

„Můžeš něco rozeznat?“ zvolal na něho.

„Ne, ve vzduchuje příliš mnoho prachu.“

„Může to být dostavník?“

Nějakou dobu panovalo ticho, načež John řekl: „Možné to je, ale jak to že…“

„Zůstaň, kde jsi, Johne!“

Brazos mu dal znamení, že rozumí. Zůstal nahoře. Lehl si a vysunul hlaveň pušky přes okraj věže.

Cliff pohlédl stranou. Vedle něj se náhle objevil Donahue. Již neměl na rameni sedlo, v ruce držel svou dlouhohlavňovou předovku.

„Je možné, že se v Tucsonu ještě neví, že Tubac padl, seržante?“

„Možná,“ krátce mu odpověděl Donahue.

„Asi to tak je, že? Jinak by ten dostavník nevyjížděl.“

Seržant na to nic neřekl. Zvedl pušku, natáhl kohoutek a takto zůstal stát, rozkročen a ledově klidný.

„To je možná i důvod, proč se na nás rudoši ještě nevrtili.“

„Co?“ nechápavě se zeptal Bloom.

Cliff si dal dlaně za opasek a kousl se do spodního rtu.

„Čekali,“ řekl. „Čekali, až bude dostavník tady. Chtějí to vyřídit naráz, proto si tak dávají na čas. Čekali na to, až přijede dostavník, proto jsme dnes viděli ty kouřové a světelné signály. Od začátku věděli, že přijede dostavník, a čekali, až budeme na jednom místě, aby nikdo nemohl uniknout. Až sem dostavník za pět minut přijede, obklíčí nás.“

Mlčky se odmlčel a zatnul zuby. Apači se zdáli být velmi jistí a měli pro to všechny důvody. Bylo mu jasné, že se dostali do pasti, která teď zaklapla.

Oblak prachu na cestě se zvětšoval, potom uviděl cosi tmavého, co se kymácelo. Dostavník!

Jel ke stanici. Cliff věděl, že cestující a oba muži na kozlíku nevědí nic o tom, co se přihodilo.

Dostavník od stanice dělilo ještě pět set yardů.

„Rychle, dovnitř!“ zvolal náhle Bloom.

„Proč?“

„Tam, vidíte!“

Na nejsevernějším návrší se náhle objevil jezdec. Seděl na hřbetu poníka a hleděl dolů, nejprve na stanici a pak na přijíždějící dostavník.

„Co to děláte?“ otázal se Cliff seržanta, který zvedl pušku, natáhl kohoutek a namířil na minimálně pět set yardů vzdáleného jezdce. Strhl mu hlaveň.

„Nestřílejte, dokud nezaútočí, a i potom teprve až budou jen padesát yardů daleko.“

„Nechte mě,“ vyhrkl Donahue. „Ti zabijáci vyvraždili…“

„Já vím,“ řekl Cliff. „Ale máme právo se odtud dostat. Ted se střílet nebude.“

Donahue rozuměl výhružnému podtónu těchto slov. Poslechl, byť se skřípěním zubů. Bloom přišel k němu a položil mu ruku na rameno.

Dostavník jel dál.

Ještě čtyři sta yardů…

Ještě tři sta yardů…

„Cliffe,“ zvolal John. „V kopcích se něco hýbe. V úžlabině mezi dvěma nejsevernějšími kopci.“

„Můžeš rozpoznat, co to je?“

„Ne, ale vsadím se, že to jsou…“ Nedopověděl.

Dostavník dorazil k severním výběžkům kopců. Jel souběžně s kopci, nějakých dvě sta yardů od nich. Tu se z vrchů vynořili bojovníci. Cliff napočítal dvacet jezdců, ale zřejmě jich bylo ještě o něco víc.

Hrozili zbraněmi a ječeli, když zběsile jeli k dostavníku. Jejich výkřiky byly na tu vzdálenost slyšet jen tiše. Dosud nestříleli. Indiáni i jejich koně byli pomalovaní a ozdobení péry, stříbrnými šperky a pestrými látkami. Roztáhli se. Zpod kopyt koní stoupal prach.

Vypadalo to, že kočí již Apače spatřil. Dostavník zrychlil a s rachotem jel ke stanici. Apači se pokusili mu odříznout cestu, ale podle všeho si špatně vypočítali vzdálenost k cestě a dostavník nedostihli.

Třeskly první výstřely. Cliff neviděl, zda to někdo koupil, ale viděl, jak kočár uhání ke stanici. Ani na chvíli nepochyboval o tom, že indiáni ho budou pronásledovat až na dvůr.

„Kryjte se!“ zařval. Vzal své dva dlouhohlavňové kolty a rozběhl se ke stáji. Tam skočil za hromadu ohořelých trámů.

„Jíííháá!“

Rudoši ječeli, kočí práskal zvířata bičem.

Koně běželi tak rychle, jak to jen šlo.

„Jíííhááá!“

Apači z obou stran předstihli dostavník ve chvíli, kdy byl ještě padesát yardů od stanice.

Ozbrojený průvodce dostavníku vytáhl kolt a začal střílet na bojovníky.

Cliff se domníval, že jednoho bojovníka zasáhl, protože se svalil na krk koně, ale nezřítil se z něj.

Jezdec v čele houfu přijel co nejblíže zápřahu, zvedl springfieldku a s uzdou v zubech vypálil na jednoho z koní.

Ten se skácel k zemi, oj se otočila a ostatní koně vyšli z tempa. Dostavník se začal naklánět. Potom vše zmizelo v prachu, když se kočár příliš naklonil a s rachotem spadl na zem. V oblaku prachu se objevilo několik jezdců, kteří však hned znovu zmizeli.

Střílelo se, kdosi začal křičet. Potom se z prachu vynořil muž, který běžel ke stanici. O několik okamžiků později se objevil rudoch, zalícil pušku a vystřelil.

Muž, který prchal, se skácel na zem a zůstal ležet. V následujícím okamžiku u budovy stanice třeskl výstřel. Apačův poník se s řehtáním zřítil na zem, přičemž zasáhl svého jezdce kopyty. Oba zůstali nehybně ležet, indián i poník.

Za zdí se střílelo, pak se však rozhostilo ticho.

Krátce nato se horda vydala ke kopcům. Vedli s sebou zbylé tři koně ze zápřahu. Padly ještě dva výstřely, ale Donahue ani Bloom své terče netrefili.

Panovalo ticho, takřka celou minutu.

Potom John slezl z věže a opatrně přešel přes dvůr.

„Hej, Cliffe, vypadá to, že je po všem.“

Clifford Ames pomalu vstal s kolty v rukou.

Společně přišli k dostavníku. Prach se pomalu usadil. Dostavník ležel na boku, oj byla zlomená, jeden z koní ležel u vozu. Za kočárem ležel kočí s revolverem v jedné ruce a bičem v druhé. Koupil to do zad.

Cliff stáhl kohoutky svých koltů.

„Šlo jim o koně.“

„Ano“

Prohlíželi si mrtvého Apače, který byl zavalen koněm. Nebylo na něm vidět zranění, asi si při pádu zlomil vaz. Několik kroků odtud ležela springfieldka.

„Podívám se dovnitř?“ zeptal se John a ukázal na kočár.

„Vevnitř už nikdo není naživu.“

„Možná přece.“

„Můžeme se podívat.“

Šli k dostavníku. Cliff dal revolver do pouzdra, vylezl na převržený dostavník a sáhl po klice dveří.

Náhle třeskl výstřel a rukávem mu proletěla kulka.

Trhl sebou. „Někdo z nich rozhodně přežil,“ poznamenal. Potom zvolal: „Nestřílejte. Jsme běloši. Tady je tubacký marshal!“

V dostavníku panovalo ticho.

„Vylezte ven,“ řekl. „Pohněte se, než rudoši znovu zaútočí.“

„Kdo je to?“ ozval se z dostavníku čísi hlas. Zároveň uslyšeli cvaknutí, jako když se natáhne kohoutek revolveru.

John Brazos přišel blíž a udeřil pěstí do dostavníku.

„Slyšíte?“ otázal se. „Jsem marshal města Tubac. Teď otevřeme dveře. Nestřílejte!“

Cliff otevřel dveře. Když se neozval výstřel, sklonil se a nahlédl do zaprášeného dostavníku. Podvědomě registroval muže a ženu. Ale ten obličej! Ne, to nebyla žena, nýbrž dívka.

Muž se pozvedl, sténal a frkal, měl obtloustlou, načervenalou a opuchlou tvář s širokým nosem, tlustými rty a trojitou bradou.

„Ech, k čertu s Apači!“ vyhrkl tlouštík, který se snažil vylézt z dostavníku. Jeho malé, přivřené oči se leskly a byly červené od prachu.

Cliff ho praštil kloboukem a odstrčil ho, načež natáhl ruku, aby pomohl dívce.

„Co to děláte?“ rozčileně se zeptal muž.

„Dámy mají přednost,“ řekl Cliff, kterému tlouštík nebyl právě sympatický. „Pojďte, madam, pomohu vám ven.“

Nechala si pomoci. Sama by z dostavníku pravděpodobně nikdy nevylezla. Její úzká, pohledná tvář byla bledá, děvče se téměř nemohlo hýbat. Měla uplakané oči a pod nimi velké kruhy.

Cliff ji vzal za obě ruce a vytáhl ji z dostavníku. Tlouštíka nechal, ať se snaží sám.

Opatrně položil děvče do stínu dostavníku, na straně, kde nebyl vidět ani zastřelený kočí ani mrtvý Apač.

Když vzhlédl, střetl se pohledem s Johnem.

„Je ještě někdo vevnitř?“

„Ten tlusťoch, co chce ven,“ poznamenal Cliff s úsměvem.

„Jinak nikdo?“

„Ne, jen ti dva. Kočí a průvodce…“ Pokrčil rameny. „Měli bychom zpátky ke stanici.“

„Máš pravdu.“ Cliff zvedl ze země děvče, které bylo unavené a apatické. „Odnesu tuto mladou dámu. Ty se postarej o tlouštíka, marshale.“

John pomohl muži vylézt z vozu.

„Kde je má dcera?“ znělajeho první otázka.

John kývl ke stanici. „To je vaše dcera?“ zeptal se poněkud překvapeně.

Vypadalo to, že muž jeho otázku ignoroval. „Vy jste marshal Tubacu?“ řekl.

„Jo!“ John kývl na hvězdu, zatímco přihlížel, jak Cliff nese děvče do domu.

„Ta rudá sběř,“ prohodil muž a začal nadávat. „Jsme na cestě do Tubacu.“

John na něho zachmuřeně pohlédl.

„Tu si můžete ušetřit!“

„Proč? Můj bratr bydlí v Tubacu a…“

„Ano, ano,“ poznamenal rychle John, aby odvedl řeč jinam. „Měli bychom odtud zmizet, nejsme tu krytí před kulkami.“

+ + + + +

Cliff vylezl po žebříku na věž.

„Jedno mi nejde do hlavy,“ poznamenal. „Jak se takový chlápek dostane k takové dceři.“

„Já přemýšlím o něčem jiném,“ odvětil John, jenž neměl náladu na vtipkování.

„Co?“

John se pomalu rozhlížel po ruinách stodoly, za nimiž hlídkovali Donahue a oba jeho muži. Leželi v písku jako tři modré, inkoustové skvrny a nehýbali se.

„Seržant, ten paličák, se nechce vzdát svého plánu odjet ze stanice ještě dnes. Kdyby aspoň zůstali naživu kočí a průvodce, byli bychom čtyři; toho ťlusťocha nepočítám. Ale takto jsme sami. To nemůže skončit dobře.“

„Donahue je kretén, to jsem mu řekl.“

„A?“

Cliff se usmál. „Nechtěl tomu věřit.“

„Ano a proto pojede dál, bez ohledu na to, jaké má naděje. To, co viděl v Tubacu, ho připravilo o rozum.“

„Tomu bych i věřil.“

„Je šílený,“ dodal John, „ale musíme ho přimět, aby zůstal tady.“

Cliff hleděl ke kopcům, kde byl naprostý klid, jako by odtud jen před půlhodinou nevyrazila smečka Apačů. Pak bezděky vzhlédl. Na nebi se něco pohybovalo. Tři černé body.

„Supi!“

Oba vzhlédli k nebi. „Nenávidím ty ptáky,“ řekl John. „Podívej, i Donahue je uviděl.“

Seržant ležel za ruinami kůlny, opíral se o lokty a hleděl jako hypnotizován k těm černým bodům. Potom pohlédl na kopce a pak na budovy stanice. Náhle se postavil a začal tiše, ale naléhavě hovořit ke svým lidem. Po chvíli vstali i Bloom a Johnson a chopili se svých pušek. Pomalu kráčeli k domu.

„Rozhodl se,“ řekl Cliff.

„Jenže on nesmí pryč. Jestli odjedou, je po nás veta. Takto ještě máme šanci.“

John se zvedl na loktech.

„I kdybych ho musel zastřelit. Aspoň by zůstali ti dva.“

„Ty neznáš naši slavnou kavalerii,“ řekl Cliff. „Zůstaň tady nahoře, já se pokusím ho přemluvit.“

„Buď opatrný!“

„Ano, ano!“ Cliff přilezl k žebříku.

+ + + + +

Děvče sedělo na přikrývce u dveří. Zády se opíralo o prašnou zeď z nepálených cihel a mělo vytažený závoj. Její tváře byly opět růžové. Zdálo se, že překonalo zděšení. Cliff, který tam vešel otvorem ve zdi, viděl tmavé oči s dlouhými řasami.

„Madam!“ smekl klobouk.

„Jestli chcete najít mého otce, je venku!“ řekla tichým, příjemným hlasem.

Cliff prošel okolo ní ven. Zůstal stát ve stínu budovy.

Před ním stáli na slunci tři osedlaní koně. Viděl Donahuea, Blooma a třetího jezdce, který se jmenoval Johnson. Stáli tam před tlustým cestujícím dostavníku. Mával rukama, byl bledý a na nose se mu blyštěly krůpěje potu. Jeho krátké, tlusté prsty se chvěly.

Cliff slyšel, jak říká: „Seržante, musíte nás vzít s sebou!“

„Nikam nepojede!“ řekl Ames.

Donahue se otočil. Byl zachmuřený. „Vy do toho nemáte co mluvit, Amesi. Ale teď máte výjimečně pravdu. Toho tlusťocha ani jeho dceru s sebou nevezmu. Nevezmeme s sebou nikoho.“

Patterson se obrátil. „Ale seržante, musíte nám pomoct! Vždyť nosíte uniformu. Jste povinen nám pomoci. Musíte nás vzít s sebou.“

„Nemusím vůbec nic,“ zamumlal Donahue. Pak strčil levou nohu do třmenu. „Dělejte, lidi. Nasedat, pojedeme!“

Cliff odstrčil tlouštíka stranou a natáhl kohoutek své springfieldky. Potom namířil na Donahuea, který zůstal jednou nohou ve třmeni a rukama se držel hrušky sedla. Pomalu otočil hlavu a pak na sebe pohlédli.

„Nikam nepojedete, seržante,“ řekl Ames. Viděl, že Bloom se pohnul.

„Stůjte, Bloome. Schovejte ten kolt, nebo budu střílet.“

Bloom strnul.

„Ted odsedláte vaše koně,“ poznamenal Cliff „A potom je odvedete do stáje.“

Donahue vytáhl nohu ze třmenu a sundal ruce z hrušky sedla.

Pomalu šel k němu. „Jste idiot, jestli si myslíte, že mi můžete rozkazovat. Dejte pryč tu pušku, nebo vás oddělám holýma rukama.“

Patterson chtěl něco říct.

„Vy se držte zpátky,“ procedil Cliff mezi zuby. „Ten šílenec chce jet ven, aby se nechal odpravit. Přišel o rozum a chce, abychom všichni chcípli, i když to není nutné. Venku jsou nanejvýš dva tucty Apačů. S těmi už se vypořádáme. Jenže to on nechce. Je to totiž zbabělý hajzl, který přišel o rozum. Nemá smysl ho o něco prosit.“

„Zůstaňte stát, Donahue! Žádné hlouposti,“ ozval se z věže Brazosův hlas.

„Jenom ho nech, Johnny. Nechce to jinak.“

Seržant byl bledý jak stěna. Náhle odhodil klobouk a rozběhl se proti Cliffovi. Pohyboval se nemotorně, přesto byl velmi rychlý.

Cliff byl na to připravený. Nechal ho přiběhnout, uviděl Donahueovu ztrhanou tvář a uhnul. Seržant proběhl okolo něj jako býk na koridě. Ames ho praštil pažbou do hlavy, Donahue šel k zemi a zůstal ležet. Rukama si chránil hlavu. Potom pomalu a vrávoravě vstal.

Opět koupil ránu, která ho poslala k zemi. Tentokrát ale chytil Cliffa za nohy a oba se svalili na zem. Zatímco Patterson tam stál a chvěla se mu brada, opírali se oba vojáci o koně a nevzrušeně přihlíželi.

Cliff se vymanil z Donahueova sevření. Když však chtěl vstát, vykopl seržant oběma nohama a trefil ho do brady.

Cliff se skácel na zem. Donahue se vrhl na něj a mlátil ho – i když polovina úderů šla vedle. Seržant měl tvrdé pěsti.

Cliff měl jedinou možnost. Přitáhl kolena a odkopl ho od sebe. Donahue se zkroutil, pustil ho a nedokázal zabránit tomu, aby se jeho soupeř, byť nejistě, zvedl.

Cliff ho kopl do brady. Tím byl ten boj rozhodnut. Donahue spadl na záda a zůstal ležet. S rozhozenýma rukama ležel v písku, tvář měl zakrvácenou, ústa zavřená a oči otevřené.

Cliff si utřel krev z obličeje. Bolelo ho celé tělo, jako by po něm přeběhlo stádo bizonů.

Pohlédl na Donahuea, když se pohnul. Pak se otočil k Bloomovi a Johnsonovi.

„Říkal někdo něco?“

„My jsme nic neřekli,“ tiše odvětil Bloom. „Vůbec nic. Čekáme na to, co řekne Donahue, až bude znovu na nohou.“

Cliff zvedl klobouk, ještě jednou si utřel obličej a sklonil se pro svou pušku.

Donahue se sténajíc převalil na bok, načež se vrávoravě postavil. Oči měl podlité krví.

Vypadalo to, že se chce ještě jednou vrhnout na svého soupeře, ale ten na něho namířil pušku a zavrtěl hlavou.

„Nechte toho, seržante!“

Donahue si zpoceným rukávem košile utřel obličej. Nato se otočil ke svým dvěma mužům a chraplavým hlasem řekl: „Nasedat! Jedeme!“

Patterson tam stál s vyděšeným výrazem v obličeji.

„Seržante, on má pravdu! Raději byste měli zůstat tady.“

Donahue mu neodpověděl.

„Přestaň, otče!“ ozvalo se z domu. „Přestaň! Neponižuj se před ním. Nech ho odjet, zvládneme to i sami. Doufám, že přijede do Tucsonu. Možná ještě potom bude myslet na to, co se tu stalo.“

Při těchto slovech se Donahue zarazil. Zhluboka se nadechl a sevřel pěsti.

Cliff se ohlédl přes rameno a uviděl, že ve dveřích stojí dívka; bez klobouku, s rozcuchanými vlasy a červenými tvářemi. Rozhněvaně hleděla na Donahuea.

„Jeďte, seržante. Jeďte už konečně,“ řekla chvějícím se hlasem a zatnula pěsti. „Nedržíme vás tu. A jestli nás Apači oddělají, tak budeme myslet na vás. Na vás, seržante!“

Donahue se pomalu otočil. V jeho rozbité, zakrvácené tváři mu trhalo. Hleděl na štíhlou dívčinu postavu, pak pohlédl na ostatní.

Sklonil hlavu.

Cliff věděl, co teď přijde. Přišel až ke dveřím, a když se ještě jednou otočil, viděl, jak Donahue mlčky vzal svého koně za uzdu a přivedl ho ke stáji. Oba jezdci ho následovali.

Pohlédl na dívku. Usmál se.

„Madam, možná vám jednou postaví pomník. Jste silnější než rebelské vojsko.“

„Proč?“ otázala se unaveně a udiveně zároveň.

„Přinutila jste pouhým slovem naše kavaleristy se vzdát. A u seržanta Donahuea to bylo zatraceně těžké.“

Slabě se usmála.

„Nemohla jsem se na to jen tak dívat.“

„Toho jsem si všiml. Smím vám dát namísto poděkování radu? Zůstaňte v domě,“ řekl. „I když bude venku klid. Apači vás nesmí vidět, jinak se budou za každou cenu snažit vás připravit o skalp.“ Vrhl lehce obdivný pohled na její dlouhé, lesknoucí se tmavé vlasy, jež jí sahaly až po záda.

„Ano, zůstanu vevnitř.“

„Díky.“

Prošel okolo ní a vešel do domu.

+ + + + +

Přestože slunce klesalo k horizontu, bylo ještě horko. Mohlo být takových sedm. Cliff by se rád zeptal Pattersona, protože předpokládal, že má hodinky. Jenže ten spal v rohu a jeho dcera seděla vedle něj a vysíleně hleděla před sebe.

Tři vojáci seděli u dveří a kouřili. Cliff jim přenechal polovinu svého tabáku. Donahue tam seděl s odvrácenou tváří, zachmuřeně a mlčky. Jeho hrdost utrpěla ránu.

Cliff a John, kterýještě stále ležel na věži, se domnívali, že Apači zaútočí za soumraku. Hodinu leželi vedle sebe na věži a bavili se o možnostech, které měli. Byli toho mínění, že indiáni přitáhnou za šera, až bude špatně vidět a budou se moci připlížit až k domu.

Stíny se prodlužovaly, šero houstlo. Možná ještě půl hodiny či hodinu. A pak…

Nějaký pohyb Cliffa vytrhl z jeho myšlenek.

„Madam!“

„Je tu takový klid!“

„Ano, to je pravda. Ale nezůstane to tak dlouho.“

„Brzy se setmí.“

„Až za dvě hodiny, madam.“

„Jsou ještě indiáni tady?“

V jejích tmavých očích byly obavy. Rád by zavrtěl hlavou, ale to by bylo zbytečné.

„Ano,“ odvětil. „Jsou v kopcích.“

Vyhlédla z okna ven. Kopce byly ve svitu zapadajícího slunce namodralé.

„Ale nejsou slyšet,“ řekla po chvíli mlčení.

„Ne,“ přisvědčil. „Slyšela jsem o tom, že vždycky bubnují, když…“

„Bubnují, teprve když se setmí. Až bude tma, uvidíte ohně na kopcích. A tehdy uslyšíte i jejich bubnování.“

„To skoro zní, jako by se báli tmy.“

„Jsou velmi pověrčiví jako všichni divoši. Noc je pro ně doba, kdy vycházejí ven duchové.“

„A přesto jsou tak, tak…“ Nedokázala nalézt výraz, kterým by mohla vyjádřit to, co měla na mysli.

„Jsou nelítostní, jestli chcete říct toto,“ poznamenal.

Nějakou dobu mlčela. Její tvář byla v šeru krásná.

„Je to pravda, že vypálili Tubac?“

„Ano,“ řekl., Je to pravda. Nezůstal tam kámen na kameni, jestli se dá věřit těm kavaleristům – a já jim věřím.“

„Měl jste v Tubacu rodinu?“

„Já? Ne.“ Zavrtěl hlavou.

„A marshal?“ V jejím hlasu byl zájem.

„Johnny? Ani ten není ženatý. Ještě jsme se nedostali k tomu, abychom se mohli usadit.“

„Jak to myslíte?“

„Měli jsme koňský ranč nedaleko Tubacu, který jsme chtěli zvětšovat. Jenže to se zřejmě nepovede. Byl to malý ranč, rozumíte? Sotva větší než tato přepřahací stanice – a tucet koní, to bylo všechno, co jsme měli. Žádní dobří koně, žádní chovní koně. Ale pracovali jsme na tom roky. Ted je po všem.“

Sklonila hlavu. „Je mi to líto,“ zamumlala.

„Ne,“ řekl. „Neměl jsem vám to říkat. Není to vaše věc. To se už nějak vytříbí. Jsme vám zavázání, madam, jen vy jste dokázala přemluvit Donahuea…“

, Jmenuju se Marian Pattersonová,“ řekla.

„Takže, bylo to od vás hezké, slečno Marian, že jste nám pomohla.“

„A myslíte, že vyvázneme?“

„Dnes v noci se o to pokusíme. Okolo druhé, třetí hodiny. Víte, co je to šerá hodina? Ani Apači ji nemohou oklamat. Když někdo hlídá po celou noc, pak je nad ránem tak unavený, že usne, ať chce, či nechce, a této hodiny využijeme.“

„Ale nemáme přece dost koní.“

„Nějak to už uděláme. Zvířata jsou teď odpočatá. Jestli chcete, vezmu vás před sebe do sedla.“

Zkoumavě na něho pohlédla. Neodpověděla však. Několik minut mlčeli a dívali se z okna.

Clifford se ohlédl do místnosti. Patterson ještě pořád vyčerpán spal. Bloom a Johnson rovněž usnuli. Donahue, jak se zdálo, dřímal.

„Vy a pan Brazos jste zřejmě dobří přátelé,“ prohodila.

„Ano, tak nějak.“

„Co uděláte, až bude po všem.“

„Nevím. Nejdřív musejí zpátky oddíly, které teď bojují proti Jižanům. Chci odtud odjet a vybudovat ranč na severu. Tam sice není tak levná půda, ale je to lepší a hlavně bezpečnější.“

„A váš přítel?“

„Nemám tušení, co má v úmyslu.“

„Můj otec má ranč v Oregonu. Patterson tam je velké jméno. Bude ochoten vám pomoci, jestli…“

Usmál se na ni. „To ještě uvidíme, slečno Marian. Kdo ví, co přinese tento den, noc a zítřek.“

Vzhlédla na něj.. Viděl, že náhle zrudla.

„Oregon, to musí být pěkná zem.“

„Ano, pěkná, rozlehlá a zelená – a bez Apačů. Vy jste celý život žil v Arizoně?“

„V Arizoně, v Texasu, v Novém Mexiku.“

„Ale vždy na jihu.“

„Ano.“ Vyhlédl z okna. Panoval tam klid. Zvedl se lehký vítr, posel setmění. „V Tucsonu je kavalerie,“ řekl tak tiše, jako by hovořil jen sám k sobě. „Do Tucsonu to není daleko, tu cestu je možné urazit za noc. Když půjde vše dobře, budeme v Tucsonu zítra v poledne.“

Pohlédli na sebe. Viděl v jejích očích něco zvláštního, když na něho pohlédla. Jako by mu chtěla něco říct, ale uplynulo ještě několik vteřin.

„Já… já mám strach.“

Natáhl ruku a lehce ji pohladil po vlasech. „Všichni máme strach.“

„Ale já mám takový strach, že bych nejraději křičela.“

„Všichni chceme křičet. Všichni, kdo tam leží, i Johnny nahoře na věži a já tady.“

Opřela se o něho. Klidně tam stál, protože měl pocit, že by ho nejraději objala. Viděl jí na očích, že chce udělat něco, čím by se zbavila svého strachu. Ted ji však k sobě přitáhnout nemohl. Měla svou hrdost, která ji držela na nohou, a tu jí musel nechat.

„Zítra bude po všem a pak to bude jen jako zlý sen.“

Mlčela.

„Umíte zacházet s puškou?“ zeptal se jí.

„Neumím střílet.“

„Chtěl jsem říct, zda umíte nabíjet pušku?“

„Nevím. To…“

„Pojďte, ukážu vám to.“

Do stěny u okna narazil kamínek a další ho trefil do zad.

Otočil se a pohlédl na věž, kde ležel John. Marshal hleděl na něj.

„Co je, Johnny?“

„Běž a probuď muže!“

„Proč?“

„Můžeš Donahueovi říct, že se teď může pomstít. Jedou!“

„Zůstaň ležet na věži,“ tiše zvolal Cliff, načež se rozběhl k vojákům. Lehce kopl Donahuea do boku. Modrý klobouk se zlatou šňůrkou a odznaky kavalerie, zkříženými šavlemi, spadl dolů.

„Probuďte vaše muže, Apači jedou, seržante.“

Patterson se se sténáním narovnal. Promasíroval si krk, který měl po ležení na sedle ztuhlý, a potom vstal.

„Marian, pojď sem!“

Clifford Ames si sáhl do kapsy kalhot a vytáhl z ní hrst nábojů. Podal je děvčeti, které je nerozhodně vzalo.

„Zůstaňte se mnou,“ prohodil. „Vidíte, takto se otevírá komora, do ní se strčí náboj a pak mi pušku podáte. Až vám ji dám, nabijte ji tak rychle, jak to jen půjde.“

„Ale má dcera přece nemůže…“ namítl Patterson.

„Nech toho, otče, to zvládnu!“

„A vy,“ řekl Cliff a kývl na Pattersona. „Pomůžete vojákům nabíjet pušky, rozumíte?“

„Umím dobře střílet,“ vyhrkl ten obtloustlý muž. V jeho očích byl náhle tvrdý výraz.

„Vy?“

„Ano. Nestřílím možná tak dobře jako vy, ale mně to stačí. Dejte mi pušku.“

„Už žádnou nemáme. Ale můžete si vzít můj revolver. Umíte s ním střílet?“

„Revolver mám,“ řekl Patterson a odhrnul si kabát, načež vytáhl z kapsy vesty krátkohlavňový kolt.

„No dobrá, tak to zkuste,“ řekl Cliff. Pohlédl na věž, kde ležel John, tiše se zasmál a zvedl paži. Natáhl palec a ukázal jím nahoru. To znamení již dělali nesčíselněkrát, ale ještě nikdy to nebylo tak vážné.

Venku ještě panoval klid, ale Cliff věděl, že ten, kdo leží na věži, může mezi kopci vidět to, co zespodu vidět není. Pět mužů se rozestavilo u dveří a oken. Patterson, který ustaraně pohlédl na dceru, dřepěl u dveří, s revolverem v ruce a bledým, napjatým obličejem.

U okna stál Donahue, s puškou v rukou. Byl klidný.

Bloom ležel u dveří a Johnson stál vedle Donahuea.

„Váš otec se chová statečně,“ tiše poznamenal Cliff k dívce, která seděla šikmo za ním a křečovitě držela v ruce náboje.

John tam znovu hodil kamínek.

„Jedou, Cliffe!“

Apači pomalu jeli mezi kopci, vynořili se z úžlabin. Bylo jich dozajista třicet.

Cliff natáhl kohoutek. I od dalších oken a dveří se ozvalo cvaknutí.

„Johnny!“

„Ano?“

„Máš tam nahoře nejlepší výhled. Vidíš tu malou terénní vlnu tam? Ano? Dobrá.

Tam je to padesát yardů. Až první z nich dorazí k té vlně, začni střílet. Nebudeme pálit, dokud nezačneš. Ale snaž se neminout, slyšíš?“

Apači se pomalu blížili. Šero ještě zesilovalo výhružný dojem, který vzbuzovaly dvě řady jezdců.

Cliff začal počítat. Třicet dva. Třicet dva Apačů! A jich bylo pět.

Asi pět nebo šest Apačů bylo vyzbrojeno dlouhými, péry zdobenými luky. Všichni ostatní měli pušky. Seděli pouze na přikrývkách. Jejich černé vlasy jim v mastných pramenech sahaly až pod ramena. Koně byli pomalovaní, jejich chundelaté hřívy byly zdobené péry a cáry látek.

Vyčkávají, až zapadne slunce, pomyslel si Cliff. Až zajde slunce, vrhnou se na nás.

Levou rukou se opřel o zeď a pomalu opřel pažbu o rameno.

Blížil se soumrak, obloha byla na západě červená.

Jezdci se pomalu blížili, ale ještě je neměli na dostřel. Vteřiny plynuly nesnesitelně pomalu.

Donahue u druhého okna zaklel.

„Zatraceně, na co ještě čekají?“

Cliff nepovažoval za nutné o tom mluvit. Tušil, jak na tom Donahue je, ale nesměli nic uspěchat. Museli čekat a zachovat klid.

Cliff si olízl oschlé rty. Tak dělejte, říkal si. Jeďte!

Pohled na jezdce byl ochromující.

Ted už byli jen deset yardů od oné terénní vlny. Cliff cítil, jak se náhle uklidnil. Jeho dech byl pravidelný. Mířil na jednoho jezdce. Napjal svaly na ruce a pak je uvolnil, aby se mu nechvěla hlaveň.

Tu se z věže ozval třesk Johnovy pušky.

Poník jednoho Apače se zhroutil, když se chystal udělat krok.

Cliff slyšel, jak napravo vystřelili kavaleristé.

Cekal a nechal Apače, na kterého měl zálusk, přijet ještě blíž. Potom vystřelil.

Apač pustil pušku a chytil se za rameno. Rána mířila příliš vysoko.

Ames podal flintu za sebe, aniž by se ohlížel.

„Nabijte ji!“

Nyní třeskl Pattersonův těžký Navy kolt u dveří.

Cliff tasil kolt a vypálil na jezdce, který přijel až ke stanici. Poník se s řehtáním skácel k zemi a zavalil jezdce. Vše zmizelo v prachu. Donahue odhodil pušku a popadl kolt, zatímco Bloom a Johnson se snažili nabíjet pušky. Vevnitř byl cítit střelný prach.

Dva nebo tři koně se zhroutili na prostranství mezi budovami, jezdci sletěli ze sedel, jeden zůstal ležet, další dva se rozběhli ke studni, ale dorazil tam jen jeden.

Venku se střílelo. Apači cválali okolo stanice, aby na ně nebylo možné mířit, zatímco sami stanici ostřelovali. Kulky narážely do zdi, nebo pronikaly dovnitř okny či dveřmi. S hvízdotem se odrážely od kamenů.

Donahue natáhl velký kohoutek své předovky, namířil na jednoho jezdce a zmáčkl spoušť. Apač byl sražen ze hřbetu poníka a ostatní koně přeběhli po něm.

„Dobrá práce, seržante,“ zvolal Cliff. Ohlédl se a v té chvíli Donahue pustil pušku a chytil se oběma rukama za hlavu. Vrávoral, jako by ho někdo udeřil.

„Donahue! Rychle, Marian, podejte mi pušku a podívejte se na něho.“

Donahue ji odstrčil, když mu chtěla prohlédnout hlavu. Sundal si dlaně ze tváře. Stál tam se zatnutými zuby a po levé líci mu tekla krev. Na čele měl široký, krvavý šrám.

Uchopil pušku, ale vypadalo to, že se neudrží na nohou.

Apači se drželi na kraji stanice. Dál se podle všeho neodvažovali po tom, co ztratili několik svých bojovníků. Jenom jeden z těch, kteří tam byli katapultováni z koní, ještě žil. Dřepěl za studnou a čas od času vystřelil. Od studny k domu to bylo dvacet yardů a jeho střely byly přesné.

„Johnny,“ zvolal Cliff mezi třeskem výstřelů. „Johnny!“

Brazos na něj zkoumavě pohlédl a pak ucukl, když se jedna z kulek odrazila od kamene. Potom se opět objevil.

„Ten u studny!“ zvolal Cliff. „Vezmi si toho u studny.“

John zavrtěl hlavou, dal mu tím znamení, že nerozumí.

„Ten chlápek u studny!“ zvolal Cliff, přičemž ukázal ke studni.

V té chvíli do horní části věže znovu narazila kulka a John musel stáhnout hlavu. Nerozuměl?

Cliff střílel ze svých dvou revolverů, s nimiž byl rychlejší než se springfieldkou. Oba těžké peacemakery pálily jednu kulku za druhou, ale nebylo snadné trefit hbitě se pohybující jezdce, kteří jezdili v oblacích prachu sem a tam, otáčeli se a stříleli za jízdy z pušek. Dveřmi dovnitř přiletělo několik krátkých opeřených šípů.

Donahue vystřílel kolt a klekl si pod okno. Křečovitě se snažil nabít revolver, ale očividně ho již neposlouchaly prsty. Krev mu tekla po obličeje, ale vypadalo to, že mu to nevadí.

Cliff viděl, jak Apač za studnou vystrčil hlaveň.

Vypálil, ale zasáhl jen kámen.

Nad okrajem studny se objevily černé, lesknoucí se vlasy s bílou čelenkou.

Pak znovu zmizely, puška spadla do písku a zůstala v něm ležet.

Cliff vzhlédl a spatřil Johna, který mu dal znamení. Cliff jej opětoval.

Venku na prostranství leželo pět Apačů. S tím, kterého vyřídil John, jich bylo šest.

Patterson náhle zasténal, přikrčil se a opřel se o stěnu. Jeho tučná, máselnatá tvář byla bledá, oči měl zavřené. Revolver mu vypadl z ruky na zem. Mezi prsty pravé ruky, jíž si svíral levé rameno, mu trčelo krátké ratiště šípu.

„Otče!“ Marian Pattersonová se vrhla na něj.

Patterson otevřel oči, dýchal rychle a nepravidelně.

„Vezmi si můj kolt,“ řekl. „Jsou v něm ještě náboje. Vezmi si ho a střílej!“

„Ale otče, já…“

„Vezmi si ho,“ řekl Patterson chraplavým hlasem. Zřejmě měl bolesti. „Vezmi si ho a střílej!“

Cliff viděl, že se nemůže rozhodnout, ale pak přece jen kolt vzala, chytila ho oběma rukama, namířila jím a s vypětím všech sil zmáčkla spoušť. Zpětný ráz jí zvedl ruce.

Její otec zatnul zuby a opatrně, ale pevně chytil šíp. Doufám, že si ho nechce vytrhnout, pomyslel si Cliff.

Patterson jím trhl, zařval, odhodil ho a klesl vyčerpán bolestí a ztrátou krve na zem.

„Marian, postarejte se o něj!“

„Ne, ať střílí, já už to zvládnu!“ zvolal tlouštík. Vytáhl si kapesník, dal si ho mezi zakrvácenou košili a podpaží a přitiskl ho rukou, zatímco jeho dcera vypálila podruhé. Potom přes protesty svého otce revolver pustila na zem a začala ho ošetřovat.

Cliff vystřílel zbylé náboje. Nevěděl, jak rychle nabíjel, ale v tom okamžiku Apači náhle otočili své poníky a jeli zpátky. Zpod kopyt koní stoupal zvířený prach.

Zůstalo tam šest jejich druhů. Pět leželo na prostranství, další o něco dál pod svým koněm. Válečná horda zmizela mezi kopci. Už se nestřílelo.

Všechno, co bylo slyšet, kromě tichého skučení větru, bylo rychlé, přidušené oddechování obránců, kteří sklonili pušky, pohlédli na sebe – a teprve potom jim došlo, že Apače skutečně odrazili.

Donahue si rukávem utřel krev z obličeje, vzal si svůj špinavý šátek a ovázal si jím hlavu ve snaze zastavit krvácení.

Patterson seděl s bledým obličejem a zatnutými zuby u stěny a jeho dcera ho ošetřovala. Bylo vidět, že trpí velkými bolestmi. Když nějakou dobu panovalo ticho, otevřel oči, které měl dosud zavřené, a unaveně se rozhlédl.

„Je po všem?“

Když mu nikdo neodpověděl, znovu zavřel oči a opřel se o zeď.

Ano, bylo po všem. Pro tentokrát.

Cliff hleděl do rozvířeného prachu. Náhle se ho zmocnila únava. Byla to těžká únava, jaká dolehne na někoho, kdo právě vyřídil něco, co mu dělalo velké starosti. Ztěžka oddechujíc se opíral o zeď a nabíjel své dva kolty.

V té chvíli uslyšel z vedlejší místnosti, která tvořila spodní část věže, šouravý zvuk, potom žuchnuti a sténání. Než mohl někdo něco udělat, objevil se v trhlině ve stěně John, který se s puškou v ruce opíral o zeď a druhou rukou si tiskl pravé stehno, z něhož mu tekla krev.

„Jsem tu,“ řekl. Potom se mu podlomily nohy a spadl na zem.

„Johnny!“ Cliff se k němu sklonil a otočil ho.

John byl opět při vědomí a strhané se šklebil. Ve tváři měl prach. Pokoušel se vstát. Cliff ho chytil pod paži a odvlekl ho ke stěně. Tam ho opřel.

„Kruci, co děláš?!“

John si odplivl. „To byla jejich poslední střela,“ poznamenal. „Zasáhli mě do nohy. Je to smůla. Jak můžu jet s takovou dírou v noze?“

Cliff mu roztrhl nohavici až po bok a uviděl ránu. Byl to hladký průstřel.

„Mohlo to být horší. Ještě že tam kulka nezůstala.“

„Už tak je to dost zlé,“ řekl John. „Takže, dneska v noci nebudu moct jet, jinak bych vykrvácel.“

„Takže se chceš ulívat.“

„Samozřejmě, co sis myslel?“

Rychle tam Marian Pattersonová přišla, sklonila se k Johnovi a prohlédla mu ránu. „Musíme ho ovázat,“ řekla.

Cliff sáhl po svém šátku.

„Ale ne, tím ne. Počkejte ještě. Ovázala jsem svého otce, teď ošetřím jeho“

Zmizela v díře ve zdi a několik vteřin byla pryč. Pak se vrátila a v ruce držela svou bílou spodní sukni.

Cliff na ni hleděl a pak se usmál. Viděl, že se jí do tváře nahrnula krev, načež pohlédla jinam.

„Chcete ho tím ovázat?“

„Ano, šátkem to nejde. Je příliš špinavý.“

„S tím se ti nemůže nic stát, Johnny,“ řekl Cliff. „Snažte se ho ovázat dobře, slečno Marian. Jdu nahoru. Někdo tam musí být.“

+ + + + +

Očistila ránu, načež si vzala nůž a odřízla dlouhý kus látky ze sukně, kterým ránu ovázala. Ještě pořád krvácela. Plátno se rychle zbarvilo do červena, ale krev neprosákla. Vypadalo to, jako by zastavila krvácení.

John na ni hleděl, pozoroval její tvář, když ho ovazovala. Měla dlouhé, tmavé řasy.

„Děkuji vám,“ poznamenal. „Nějakou dobu to vydrží.“

„Je to příliš zatáhnuté?“ zeptala se.

„Ne, čím pevnější, tím lepší. Obvaz musí být utáhnutý.“

„Samozřejmě,“ poznamenala a pokusila se usmát. „S tím dnes v noci budete moct jet.“

John zafrkal. „Poslouchejte,“ řekl. „S takovým průstřelem se jet nedá. Za půl hodiny bych spadl z koně. Musím ležet. Rána se zaceluje, cítím to. To je dobré, ale jestli začne znovu krvácet, bude to trvat dny, než se znovu zacelí. S tím se jet nedá.“

Jejich pohledy se setkaly. John viděl, že se mračí. Pak tam přišel Donahue a otázal se, zda tam ještě nemají cár sukně, chtěl si jím ovázat hlavu. Odřízl si dlouhý kus a šel ke svému oknu, kde spolu tiše hovořili Bloom s Johnsonem.

„To, co jste předtím říkal, je nesmysl. Samozřejmě budete moct jet, nebo pro vás vyrobíme nosítka, která pověsíme mezi dva koně.“

„To by znamenalo jízdu krokem a to by bylo pro všechny nebezpečné.“

„A co ten koňský ranč, který jste vybudoval se svým přítelem?“

John se rozhlédl, ale poblíž nikdo nebyl.

„Tak zaprvé,“ řekl, „z celého ranče bezpochyby zbyla jen hromada popela. A za druhé Cliff není můj přítel.“

„Ale říkal přece…“

„Co říkal?“

„Že jste přátelé a ten ranč a…“ Zmatena se odmlčela.

„Jinak o tom nemluvíme,“ řekl John Brazos, „ale k vám mám důvěru. Něco vám řeknu. Není ale nutné, aby se to dozvěděli ostatní. Cliff a já jsme bratři! Můžete mi věřit. Změnil jsem si příjmení. Dřív jsem se jmenoval Ames tak jako on.“

V obličeji se mu objevil trpký úsměv. „Do mých patnácti. Cliff měl tehdy jedenáct. Náš otec byl členem jedné bandy zlodějů koní. Nám dvěma to byl dobrý otec, ale jednoho dne ho chytili. Už tehdy věděl, co přijde. Dobře věděl, že Cliff zdědil neklidnou krev Amesů.“

Pohlédli na sebe.

Po chvíli dodal: „Od té doby jsme jezdili spolu. Ale nikdy jsem ho nedokázal udržet na uzdě. Je to divoký, nespoutaný mladík, který nemá nikdy dost. Je to milý hoch, ale je nezkrotný. Už roky jsem se snažil to z něho dostat. Ale ten, kdo má v sobě krev Amesů, se nedá zastavit. Možná by všechno bylo jinak, kdybychom měli víc peněz a mohli ranč vybudovat rychleji. Cliff je člověk, který neumí čekat. Všechno musí mít rychle. Když něco trvá příliš dlouho, přestane ho to bavit.

Sem přijel v okovech. Teďjsou v mé sedlové brašně, protože slíbil, že si je nechá nasadit, až budeme venku. A to, co řekne, i dodrží. Přivedu ho do vězení, tedy, chtěl jsem. Chtěl jsem mu dát čas na přemýšlení. Ale teď je po všem. To kvůli tomuto!“ Kývl na obvaz. „To nám zabrání provést to, co jsme chtěli.“.

„To jsem nevěděla.“

„Jak byste mohla? Kromě vás to nikdo neví. Ale Tubac padl, ranč je určitě zničen a těch pár koní, co jsme měli, je pryč. Já jsem s prostřelenou nohou odepsaný, jestli to přežijí ostatní, není jisté. Ne, nechci vás strašit. Asi to zvládnete. Cliff zná tento kraj stejně tak dobře jako já. Jestli pojedete rychle a nebudete zastavovat, podaří se vám to. Já mezitím zdržím indiány.“

„Příliš lehce jste se vzdal, pane Brazosi!“

„Ne, to ne. Ale vím, kdy je po všem.“

Pomalu a zadumaně zavrtěla hlavou. „Váš bratr mi vykládal o tom koňském ranči a já mu řekla, že může kdykoli počítat s pomocí mého otce. Proč se teď chcete vzdát? Oregon je velká, úrodná země. Pro koně je vhodnější než Arizona. Nevzdávejte se!“

John se zvedl ze země. „Kdybych to zvládl, nebylo by to pro vás snazší, protože bych vás pak pronásledoval svými nabídkami, až byste jim nemohla odolat.“

Hleděla na něj, vážně, bez úsměvu. Její oči byly hluboké, v temnotě se mu její tvář vlnila před očima.

„Budete se muset rozhodnout,“ řekl hlas z pukliny ve stěně a pak dovnitř vešel Cliff. „Já bych to totiž dělal taky. Ne, jenom žertuju!“

Sedl si a rozhlédl se.

„To, co jsi tu říkal, je nesmysl,“ poznamenal. „Samozřejmě že to zvládneš a pojedeš s námi. Postavíme ti pohodlná nosítka, pověsíme je mezi dva koně, položíme tě na ně a zmizíme odtud.“

„Ty jsi nás poslouchal?“ otázal se John.

„Ano.“

„Slyšels všechno?“

„Jistě. I to, žes vyžvanil naše rodinné poměry. To bych do tebe nikdy neřekl, marshale. Teď jsem černá ovce. A to se ke mně takto otevřeně hlásíš?“

Aniž by čekal na odpověď, řekl: „Někdy člověk musí mluvit. Tím se všechno ulehčí. Co vám mám říct, slečno Marian? Když jsem vás uviděl poprvé, měl jsem náhle potřebu s vámi mluvit. Je to k vzteku, že totéž napadlo i Johnnyho. Ale je to marshal a chce mě strčit do vězení. Chudák Johnny! Neví, že ten, kdo v sobě má krev Amesů, je nenapravitelný. Když je někdo nepokojný, tak ho vězení neuklidní. Když to trvá příliš dlouho, zlomí ho to a k čemu je zlomený člověk?“

John se slabě usmál a položil mu ruku na paži.

„To už teď není důležité.“ Krajinu zahalila temnota, obloha byla tmavá, objevily se první hvězdy. U rohu budovy skučel vítr.

„Jdu teď nahoru,“ řekl Cliff po chvíli. Pak se otočil k Marian a dodal: „Jestli si chcete lehnout, můžete si vzít mou přikrývku a sedlo.“

„A vy?“

„Já budu několik hodin na věži. Pak pošlu nahoru Blooma nebo Johnsona a přikryj u se jejich dekami.“

+ + + + +

Už půl hodiny ležel na břiše, vítr ho bičoval zrnky prachu. Klobouk měl stáhnutý do obličeje, ruce měl v podpaží, aby se zahřál. Moc toho nebylo vidět. Dokonce i obrysy nedaleké stáje byly nezřetelné. Vítr tam zviřoval prach.

Tubac už nebyl. John se uklidní a přestane mluvit o vězení. Proč by si nemohli nechat pomoct od Pattersona, proč se neusadit na severu? Tam, kde je zelená země a kde se člověk nemusí ničeho bát, dokonce ani ve spánku. A pak, to děvče…

Kreténe, pomyslel si. Jsi blázen, Clifforde Amesi. Takové děvče a ty?

Odplivl si.

Pak za sebou uslyšel šouravý zvuk. Objevila se tam tmavá postava.

„Sakra, co tu chcete?“

„Musím s vámi mluvit, pane Amesi,“ řekla Marian Pattersonová a přitiskla se k podlaze, aby se do ní tak neopíral vítr.

„Ano?“ Nepohlédl na ni. „Co je? O čem se mnou chcete mluvit?“

„O vašem bratrovi!“

„O Johnnym? Proto?“

„Chce tu za každou cenu zůstat, jestli dnes v noci vyjedete.“

„To jsou žvásty,“ řekl Cliff. Byl rád, že je tma.

„Ne, myslím, že to míní vážně.“

„A kdyby to tak bylo?“

„Nemůžeme ho tu nechat. Je to váš bratr.“

„Ano, to je. Společně si postavíme ranč. A nikdo se nebude míchat do našich věcí.

Přirozeně tu nezůstane, o to už se postarám. Vezmeme ho s sebou. Možná pojedeme rozdělení do dvou skupin. Já pojedu s Johnem jinou cestou, ať jste rychlejší. Známe tu každý kámen. Nebude pro nás těžké se probít. Možná se potkáme v Tucsonu.“

„Nerozumím,“ namítla.

„To bych řekl.“ Chtěl rozhovor zavést jiným směrem, takže se zeptal: „Jak to vypadá s vaším otcem? Je to zranění vážné?“

„Moc ne. Každopádně ne tak, aby mu bránilo v jízdě.“

„Mýlil jsem se v něm. Když jsem ho viděl poprvé, myslel jsem si, že to je zbabělec. Aleje to jinak.“

„Umí být velmi tvrdý,“ poznamenala. „On a jeho přítel, který je teď jeho správcem, v Oregonu postavili tři ranče, které nesou jméno Patterson. Jeden velký a dva menší. To už člověk musí být tvrdý, když dokáže něco takového. Ale má ve zvyku nejprve zkusit, zda dosáhne svého cíle i bez tvrdosti, protože to je rančer – a už ne pistolník.“

„Tak jako já – a můj bratr, chtěla jste říct!“

„Ne, to jsem nechtěla.“

Hleděl na ni z boku, prohlížel si její profil a tmavé vlasy a pak ho polil horký pot.

„Možná je to ode mě idiotské a neomalené, že se vás ptám. Známe se jen několik hodin. Ale – kdyby vám Johnny učinil nabídku, souhlasila byste?“

Její hlas zněl jinak, když odvětila: „Jen žertoval.“

„V takový den se nežertuje. Ne, když nám hrozí smrt, Marian!“

Nic na to neřekla.

„Nu, co?“

„Na to jste se skutečně neměl ptát,“ rychle řekla. Byla to žena, ještě mladá, ale žena, a tak dobře cítila, kam tou otázkou míří.

Věděl, že to bylo šílené myslet nyní na něco takového. Ale musel to říct. Chtěl to vědět.

Převalil se na bok a přitáhl ji k sobě.

Hned cítil, jak strnula. Zvedla ruce v obranném gestu.

Nedíval se na ni, když ji pustil.

„Johnny?“ řekl jen.

Neodpověděla.

„Jo,“ poznamenal a náhle se ho zmocnila hořkost. „Jo, vždycky měl víc štěstí. Byl z nás dvou vždycky ten lepší. Nechtěl jsem tomu věřit, ale těch pár hodin stačilo. Jde to rychleji, než by člověk řekl. Je to zvláštní! Ale přeji vám hodně štěstí – tedy, pokud se odtud dostaneme živí. Zvolila jste dobře.“

Slyšel vedle sebe šramot, ale nepohlédl tam. Když se tam po chvíli podíval, již tam nebyla.

+ + + + +

O několik hodin později, již se chýlilo k půlnoci, slezl z věže. Šaty a vlasy měl od písku a prachu. Když vlezl do místnosti, rozhlédl se.

Patterson spal opřen o stěnu a pravidelně oddechoval. Tři kavaleristé leželi v dekách a kabátech. Jen John Brazos byl ještě vzhůru. Možná mu bolest v ráně nedovolila usnout. Vedle něho seděla Marian Pattersonová, která se rovněž opírala o stěnu. Tiše se spolu bavili.

Když se objevil Cliff, odmlčeli se a pohlédli na něho.

Mlčel. Prošel okolo nich, aniž by na ně pohlédl, sklonil se kJohnsonovi a probudil ho. Pohlédl na něj ospalýma očima.

„Co je?“

„Johnsone, vstávejte! Musíte jít na hlídku.“

„Aha.“

Johnson vstal z přikrývek, promnul si oči a protáhl se.

„Vezměte si vaši pušku, Johnsone.“

„Nemějte strach, nezapomenu na to.“

Cliff si na chvíli pohrával s myšlenkou, že by si lehl, ale to by pro něho bylo nesnesitelné. Zatímco Johnson prolezl otvorem ve stěně a zmizel v temnotě, šel Clifford ven, ke studni.

Náhle za sebou uslyšel Johnův tichý hlas. „Cliffe!“

Dělal, že neslyší.

Vítr ho bičoval pískem do tváře. Pomalu kráčel ke studni. Vědro stálo v závětří za studnou. Bylo plné až po okraj. Cliff do něho ponořil obě ruce a umyl si obličej.

Pomalu vstal, nabral vodu do dlaně a vypláchl si ústa, pak se napil. Příliš ho to neosvěžilo.

„Haló, Amesi,“ řekl hlas za ním.

Ohlédl se.

Z temnoty se vynořil Donahue. Krátkými, kolébavými kroky šel ke studni. Tam se zastavil.

„Ten prach by jednoho udusil,“ řekl. „Musím se napít.“

„Vody je tu dost,“ řekl Cliff.

„Ano.“

Donahue se sklonil, nabral vodu do dlaní a napil se.

Cliff si vzal pušku, ale nešel do domu. Se springfieldkou pod paží tam stál a hleděl do noci.

Donahue se napil, narovnal se a utřel si ruce do nohavic.

„Amesi?“

„Ano?“

„Je mi to líto – ta rvačka dneska.“

„Ale, to je jedno.“

„Ale ano,“ těžkým hlasem řekl Donahue. „Měl jste pravdu.“

„Vím, proč jste to chtěl udělat.“

„Na vašem místě bych zřejmě nereagoval jinak,“ řekl Donahue. „Ano, uvažoval jsem o tom. Nikomu nepomůže, když se…“

„Ne.“

„Ale co teď?“ Seržant se opřel rukama o bok.

„Jak to myslíte?“

„No, co s marshalem? Co s ním bude, když nebude moct jet? Nemůžeme ho tu nechat ležet.

A když ho vezmeme s sebou – bude nás zdržovat. Co budeme dělat?“

„S tím si nemusíte lámat hlavu,“ řekl pomalu Cliff. „Marshal a já to tu známe tak jako své boty. Rozdělíme se. Vy, seržante, a vaši dva muži pojedete s Pattersonem a jeho dcerou. Marshal a já se vydáme jinou cestou.“

„A kde se pak setkáme?“

„Možná v Tucsonu. Ano, jestli se setkáme, tak asi v Tucsonu.“

John si protáhl nohu a nedokázal se ubránit zasténání. Rána byla sice zacelená, ale při každém pohybu ho bolela noha. Ubalil si cigaretu, zapálil si a kouřil.

„Musíte teď kouřit?“ otázala se Marian Pattersonová, jež seděla vedle něho a ruce si tiskla k sobě, aby se zahřála. Přes ramena měla přehozenou deku, ale to moc nepomohlo.

„Jo, musím,“ odpověděl. Znělo to tvrdě a provokativně.

„Váš bratr je ještě stále venku.“

„Já vím. Kdyby něco, bude na svém místě.“

„Nevěřím.“

„Proč?“ otázal se.

„Jenom jsem si myslela… Ještě pořád ho chcete přivézt do vězení?“

„Jsou jiné věci, které mi dělají starosti. Toto je něco, o čem můžete mluvit později.“

„Ano, ale možná…“

„Žádné možná, prosím! Za několik hodin vyrazíte s ostatními.“

„A vy?“ tiše se otázala. Její hlas zněl náhle jinak.

„Asi tu zůstanu ležet. Ale nejenom klid. Cliff už nějak vymyslí, jak mě odtud dostat, tím si můžete být jistá.“

„Tím mě jen chcete ukolébat, protože chcete, aby…“

„Co?“

„Musíte jet s námi. Vykládáte mi o vašem bratrovi jen proto, abyste mě nezneklidňoval. Ale chcete tu zůstat.“

„A kdyby, tak proč byste chtěla, abych…“ Náhle se odmlčel, protože ho něco napadlo. Jeho rty se napjaly.

„Jestli s námi nepojedete, neodjedu ani já,“ vyhrkla.

Nějakou dobu panovalo ticho. Vítr skučel v trhlinách ve zdi.

John Brazos si vytáhl cigaretu z úst a opatrně ji držel v dlani. Ve tváři se mu objevil ironický úsměv. Byl rád, že je tma.

„Teď už mnohému rozumím,“ řekl a jeho slova zněla zadumaně.

„Čemu rozumíte?“

„Předtím jste přece byla nahoře na věži, s Cliffem, že?“

„Ano.“ Přikývla.

„O čem jste s ním mluvila?“

„Proč se na to ptáte? Jestli to chcete vědět, tak jsem mu řekla, že chcete za každou cenu zůstat tady.“

„A co vám odpověděl?“ otázal se John Brazos poněkud nejistým hlasem.

Nic na to neřekla. Její mlčení však bylo výmluvné.

„Aspoň to už vím,“ řekl.

Mlčela. Věděl, že ji ranil, chtěl ji ranit. Teď mu to však bylo líto. Nevěděl, co říct.

„Marian?“ Z temnoty se ozval Pattersonův tichý hlas.

„Váš otec. Běžte za ním, možná vás potřebuje.“

Mlčky vstala a šla k otci.

+ + + + +

Clifford Ames tam nechal seržanta stát a vydal se zpět do ruiny. Vítr mu vanul do zad a nutil ho jít rychleji. Ve stanici panoval klid. Rozhlédl se a chtěl jít k Johnsonovým přikrývkám.

V té chvíli se zvenčí ozval hlas.

„Stát! Stůjte!“

Vyběhl ven. Skýtal se mu zvláštní obrázek. Donahue stál s pistolí v ruce u dveří a možná jen deset yardů od něj stál zahalen prachem muž, který měl ruce nahoře. Za ním byli čtyři mezci.

„.Podívejte, Amesi, koho jsem našel,“ poznamenal Donahue. „Jen se na něho podívejte.“

Pomalu se vydali k tomu muži.

+ + + + +

Clifford sklonil pušku a stáhl kohoutek. Muž, který stál před nimi, byl běloch. To bylo vidět i potmě. Připomínal jim Donahuea. Byl stejně tak vysoký a mohutný. V noci bylo z jeho oblečení vidět málo. Byl oděn do dlouhého kabátu, klobouk mu zakrýval tvář a když se mu rozhrnul kabát, byla vidět jeho bílá košile.

„To je nezvyklý čas na cestování,“ řekl seržant a přistoupil k tomu muži.

„Většinou cestuji v noci, seržante,“ ozval se hluboký hlas. „Není na tom nic zvláštního. Ale tady se, jak to tak vypadá, něco změnilo. Kdysi to tu bylo jiné.“

Donahue na něho pořád mířil. „Kdo vlastně jste?“ zachmuřeně se otázal.

„Jmenuju se Callenough! Quilty Callenough.“

„Jste obchodník?“

„Ano. Toto jsou moji mezci.“ Ukázal palcem přes rameno. „Můžu teď dát ruce dolů?“

„Jo.“ Donahue kývl revolverem a obchodník dal s povzdechem ruce dolů.

„Co se tu stalo, seržante? Vypadá to, jako by tu byli indiáni.“

Donahue a Ames na sebe pohlédli. Seržant pokrčil rameny. „Omyl, Callenoughu. Indiáni tu nebyli, indiáni tu ještě jsou.“

„Tomu nerozumím…“

„Nemůžete mu to vysvětlit, Amesi?“

Donahue svěsil ruku s koltem.

Cliff zvědavě pohlédl na obchodníka.

„Znáte ty kopce tam, Callenoughu? Nejsou vidět, protože je tma. Ale určitě je znáte. V těch kopcích jsou Apači. A to, co vidíte tady, je jejich dílo. To byli rudokožci.“

Obchodník se rozhlédl, podíval se směrem, kde byly kopce, odkašlal si a odplivl si.

„Ech, nevím,“ řekl nejistým hlasem. „Po cestě jsem žádného Apače neviděl.“

„Asi vás v tom prachu nespatřili. To jste měl štěstí.“

„Připadá mi to tak,“ řekl Callenough. Držel v ruce uzdu svého koně. Mezci stáli vedle sebe a byli dlouhou uzdou přivázáni k sedlové hrušce koně. Měli svěšené hlavy.

„Co s ním uděláme?“ řekl Donahue a dal kolt do pouzdra.

„Musíme ho vzít s sebou,“ odpověděl Clifford Ames. „Ale vaše zvířata tu ustájit nemůžeme, Callenoughu. Nanejvýš koně. Pro mezky tu není dost místa. Musíte je přivázat venku.“

„To už nějak zařídím,“ řekl obchodník.

V té chvíli se ozvalo – nejprve tiché a pak stále hlasitější – dunění bubnů.

Ames se otočil. Jeho a Donahueův pohled se střetly. Na nejsevernějším kopci se objevily plameny. Stanicí se ozývalo bubnování.

Bum, bum-bum…

„Raději pojďme do domu,“ řekl seržant. „Jeden nikdy neví, co udělají.“

Obchodník si utřel pot z brady a z krku, i když bylo chladno.

Cliff mávl na Callenougha, aby šel za ním. Ve dveřích se objevil Bloom. Přinesl svou pušku. Zevnitř se ozvaly hlasy.

„Co je? Proč bubnují, Donahue?“

„To nevím. Běž dovnitř, Bloome, a řekni ostatním, ať se chovají klidně.“

Bloom zmizel. Mumlání vevnitř ztichlo.

Zatímco Cliff pomáhal obchodníkovi přivázat mezky, přiložil si Donahue ruce k ústům a zvolal k věži.

Po chvíli mu tam ležící Johnson odpověděl. Cliff ve větru neslyšel, o čem ti dva spolu mluvili.

Po tom, co přivázali čtyři mezky, vzal obchodník svého koně a přivedl ho do přístavku, který používali jako stáj. Pak vyšel ven a začal odvazovat náklad.

„Ne, díky,“ prohodil, když mu Clifford Ames chtěl pomoct. „To už zvládnu sám.“

„Co to vezete?“ otázal se Clifford Ames. Rukama se opíral o bok a hleděl na něj.

Callenough se chraplavě rozesmál. „Všechno možné. Plátno, náboje, nože, sůl, boty, i nějaký alkohol. Je to pro ranče v okolí Tubacu. Tam totiž jedu.“ Odvázal poslední těžký balík, hodil ho na zem a protáhl si ramena.

„Obávám se, že v Tubacu neuděláte dobré obchody. To město bylo zničeno. Je v troskách…“

Callenough, jenž se právě skláněl pro jeden balík, strnul. Potom se pomalu narovnal. „To přece nemyslíte vážně,“ poznamenal. Znělo to nevěřícně.

„Ano. Nebo proč tu podle vás jsme?“

„Tubac je…? To byli Apači?“

„Ano. A teď si vezměte své věci a pojďte dovnitř. Tady venku to bude tvrdé.“

Callenough tam stál jako solný sloup. Potom sebou náhle trhl a řekl: „Ano, jistě!“ Nato odnesl náklad do stáje, kde byli koně. Clifford na něho hleděl a pak šel do domu.

Donahue seděl na svém sedle a měl přitažená kolena. Vypadalo to, že už všem řekl, co se venku odehrává, protože nikdo se ho na nic neptal. Lidé seděli u stěny a zadumaně mlčeli.

„Ted nás je dohromady osm,“ řekl Clifford Ames. „Ten Callenough má u sebe čtyři mezky, na kterých se dá v případě nouze jet. To znamená, že máme víc zvířat a tak i větší šanci uniknout. Kromě toho řekl, že má náboje. To je dobře. Může to nějakou dobu trvat, než Apači skončí se svými obřady a pokusí se zaútočit. Jestli vyrazíme teď, mohlo by se nám to povést.“

Nikdo nic neřekl, ale pak se pohnul Donahue. „Uvažuju o jedné věci,“ řekl pomalu. „To Apači nerozestavili hlídky? To budeme moct tak lehce utéct? To nás vskutku nikdo nezastaví, jestli se pokusíme utéct? Jestli nás pozorují, tak je s námi konec.“

Rozhostilo se ticho. Slyšeli, jak Patterson sténá. Musel mít velké bolesti.

Cliff se pokoušel potmě rozeznat, zda Marian Pattersonová ještě sedí vedle jeho bratra, ale bylo zataženo a nebylo vidět.

„Johnny, co říkáš?“

„Cekám na to, co řekneš,“ odvětil John Brazos.

„Co říkáš na to, co pověděl seržant?“

„Nic. Jestli je venku opravdu několik apačských špehů, tak proti nim nemůžeme nic dělat.“

„Jedině že bychom se rozdělili.“

„Pojedu s ostatními,“ klidně řekl John.

„Víš, že to nejde, Johnny.“

„Ale ano, pojede s námi,“ řekla Marian Pattersonová.

Cliff se hořce usmál. „To jste se rychle domluvili.“

„Nechci pro tebe být přítěž.“

„Nejsi pro mě přítěž, to přece víš.“

,.Nesmysl. Myslím to vážně. Samotný to dokážeš. Ale se mnou? Sotva můžu jet. Možná si budu muset lehnout přes sedlo, abych vůbec byl schopný jet. Jen bych ti překážel.“

John to řekl vážně a hořce. Cliff cítil, jak se v něm něco stáhlo.

„Proč se starat o ostatní, Johnny?“

„Je toho víc, než si myslíš, Cliffe.“

„A ranč, náš koňský ranč?“

„Ten jsi přece nechtěl, ne?“

„Kruci, Johnny, to jsem řekl jen tak, to jsem nemyslel doopravdy. Chytáš se každého slovíčka.“

„Nejenom teď vím, na čem jsem.“ John Brazos se sténaje narovnal. Bolela ho noha.

Cliff zahákl palce za zbraňový opasek. Věděl, že teď všichni čekají na to, co řekne. „A ty už mě nechceš přivézt do vězení?“

Seržant zakašlal, odplivl si a vstal. Šel ven.

John Brazos hleděl za ním, dokud nezmizel.

„Ne, ty přece chceš na sever. Já tě nedržím, Cliffe. Ani tě nemůžu držet. Přeji ti, abys našel, co hledáš.“

„Ano, možná to najdu na severu. Takže ty nepojedeš se mnou?“

„Ne, Cliffe, už ne.“

Kdosi vešel dovnitř. V té chvíli vyhlédl měsíc. Ve dveřích stál Callenough. Rozhlédl se a pomalu zvedl ruku k okraji klobouku.

„Jmenuju se Callenough,“ řekl.

Nikdo mu neodpověděl.

Posadil se ke dveřím a přitáhl k sobě kolena.

„No dobře,“ poznamenal Cliff a šel za Donahuem.

+ + + + +

Cliff narazil na Donahuea u studny. Seržant si klekl na zem a umyl si ruce.

Když viděl, koho má před sebou, utřel si ruce a vstal.

„Co teď chcete dělat, Amesi?“ otázal se poněkud hrubě. Příliš jím lomcovaly protichůdné pocity, nedokázal mluvit klidně.

, Jak to myslíte, seržante?“ zeptal se Cliff.

„No,“ vyhrkl Donahue. „Ale, co, kruci! Myslím tím to, co jste říkal předtím. Je pravda, že to je váš bratr a že…?“

„Všechno to je pravda. Ale neměl jsem o tom mluvit. Můj Bože, Donahue, co to má být?“

„Co?“ otázal se seržant.

„Nic. Jen už dál nevím. Ta ženská ještě všechno změní. Hned jsem to věděl.“

„Pattersonova dcera?“ zeptal se Donahue. „Ta dívka a váš bratr, že?“

Cliff mlčel.

„Je to skutečně marshal, váš bratr?“

„Ano.“

„Pak ho nechte jet, kam chce. Pokud vás opravdu chce dostat za mříže… Proboha, bratr…“

„To má své důvody, seržante. Jenom už tomu nerozumím. Kvůli čemu jsme pracovali? To, že ranč už neexistuje, není tak hrozné. Ale to, že Johnny potkal to děvče, to už je něco jiného. Právě jsem začal mnohé vidět jinak a lépe tomu rozumět. Konec Tubacu vypadal jako nový začátek. Ale nebyl to dobrý začátek.“

Donahue se pozorně rozhlížel na všechny strany. Bubny duněly stále ve stejném rytmu. Oheň planul tak jako předtím.

„Vsadím se, že i vy jste to zkusil, Amesi,“ náhle řekl.

„Co?“ otázal se Cliff vytržený ze svých myšlenek.

„U Pattersonovy dcery. Je to tak?“

„Ano,“ povzdechl si Cliff. „Máte pravdu.“

„A ona vás odmítla…“

„Ano.“

„Ranila vaši ješitnost.“

„Ne.“

„Ano.“

„Ne,“ prohodil Cliff.

„Pak vám možná vadí, že ve vašem bratrovi ztratíte člověka, který na vás dává pozor.“

Cliff se otočil k seržantovi. Náhle měl nutkání mluvit nesmysly. „Co byste udělal, kdybyste ztratil bratra, se kterým jste dlouhé roky jezdil? Všechno jsme dělali spolu. Když byl jeden z nás v úzkých, přišel druhý a pomohl mu. Dokud si John nevzal tu kreténskou hvězdu. Ale i teď by se všechno mohlo vrátit do starých kolejí.“ Tu sebou trhl. „Mluvme o něčem jiném.“

„Když chcete,“ řekl Donahue. „Chtěl jsem si předtím prohlédnout náklad těch mezků, jenže je to zašněrované a nedá se to rozvázat.“

„Proč?“ otázal se Cliff, který byl zabrán do svých myšlenek.

„Mám takový zvláštní pocit, když ho pozoruju. Je poměrně mlčenlivý, že?“

„Co?“

Bubny duněly a vítr nesl jejich údery pouští. Znělo to zlověstně.

Bum, bum-bum-bum…

„Tančí, opíjejí se tiswinem a zpívají!“

„Ale zpěv není slyšet.“

„Jsou příliš daleko,“ řekl Donahue. „Tím zpěvem se dostanou do transu a pak přijde tiswin – ten je dorazí. A až už nedokážou poznat nebezpečí, které tu na ně čeká, tak na nás zaútočí. Mladí bojovníci se opijí a pak pojedou přímo proti našim kulkám. Jejich zbraně jsou ty, co má naše kavalerie. Mají nové springfieldky, jako vy, Amesi. Nějaký grázl je jimi musí zásobovat, prodávat jim zbraně a náboje. Mangas Coloradas totiž, jak jsem slyšel, platí za každou pušku ryzím zlatem.“

Cliff tam nehybně stál a naslouchal tlumenému, rytmickému bušení.

„Takže jsou lidé, kteří rudochům prodávají zbraně, a tak vlastně oni jsou vinni zkázou Tubacu,“ poznamenal Donahue. „To, co se stalo mým holčičkám, je jejich vina.“

Tu mu selhal hlas. Promnul si oči a otočil se, aby to Cliff neviděl.

Ames mu položil ruku na rameno.

„My – tito lidé tady – tu nejsme náhodou. Všichni jsme si podobní.“

„To je v pořádku,“ chraplavě řekl Donahue. „To je v pořádku.“

„Zkuste na to dneska nemyslet!“

Seržant zatnul ruce.

„Nikdo z nás by dnes neměl myslet na budoucnost.“

„Děkuji, rozumím.“

„Ano,“ řekl Donahue.“Měli bychom teď jít dovnitř a rozhodnout se. Ještě není jisté, jak pojedeme. Ale v následující půlhodině budeme muset vyrazit. Doufejme, že nerozestavili hlídky. Ti v kopcích nejsou nebezpeční, dokud hoří ohně a dokud zrn bubny. Ale až přestanou bubnovat, musíme pryč.“

Cliff hleděl na oblak prachu. Viděl, že se tam něco pohnulo – a pak strhl seržanta k zemi.

Vteřinu bylo ticho.

Donahue ztěžka oddechoval. Pokusil se postavit, ale Cliff ho pevně držel za ramena.

„Jen klid,“ zamumlal. „Hlavně se nehýbejte!“

„Co jste viděl?“ otázal se Donahue šeptavým hlasem.

„Neviděl jsem to zřetelně. Ale něco se tam pohnulo. Podívejte za studnu. Tam, vidíte to?“

„Nic nevidím. Třeba je to jenom prašný vír.“

„Ne,“ odvětil Cliff. „To je pevný objekt.“

Donahue se vymanil z jeho sevření. „Že by se někdo z těch, co se opili tiswinem, odvážil sem?“

,,Nebo nás sleduje.“

„To by byl konec!“

„Ne, kdybychom odjeli dostatečně rychle.“

„Ale marshal – chtěl jsem říct, váš bratr…“

„Haló, seržante!“ ozvalo se z věže. „Seržante!“

Před pevností, nějakých třicet yardů daleko, třeskl výstřel. Na zlomek vteřiny se zablesklo. Z věže cosi spadlo a zůstalo to ležet na písku u zdi. Byla to Johnsonova puška.

„Sakra, ještě toto,“ poznamenal Cliff.

„Johnson,“ vyhrkl Donahue.

Vypadalo to, že chce vyrazit, ale Ames ho strhl k zemi.

„Nechte toho, seržante. Už tak je to dost zlé. Nesmíme přijít o další muže.“

„Ale oni zastřelili…“

„A teď čekají na vás, seržante. Musíme přikrčeni běžet do domu. Kryjte se přitom za studnou. Já zůstanu tady a budu vám krýt záda.“

+ + + + +

Cliff u dveří vstal, s koltem v ruce. Donahue stál o něco dál. Venku panovalo ticho, skučel vítr.

„To byl začátek,“ přidušeně řekl Donahue.

U okna se pohnul Bloom.

„Co se stalo?“

Donahue mlčel. Zmizel v trhlině ve zdi, bylo slyšet, jak pomalu leze po žebříku.

„Apači sejmuli Johnsona,“ řekl Cliff.

„Co?“

Venku třeskl výstřel. Bloom sebou trhl, jako by se střílelo na něj. Všichni slyšeli, jak se kulka odrazila od kamene a s hvízdnutím letěla pryč.

Cliff opatrně vyhlédl ven. Třeskl další výstřel, ale kulka letěla nazdařbůh.

Po chvíli slyšeli, jak Donahue slezl z žebříku. Otvorem ve stěně vešel do místnosti. Na ramenou nesl bezvládnou postavu.

Byl to Johnson…

Donahue ho položil k delší stěně místnosti, načež vzal přikrývku a zakryl ho.

„Ti hajzlové,“ přidušeně řekl chvějícím se hlasem. „Ti zatracení hajzlové!“

„Teď je nás už jen pět,“ poznamenal v temnotě Patterson. Nějakou dobu panovalo ticho.

„To vše mění,“ řekl pak Cliff. „Už nemůžeme ven. Kdybychom vyšli ven, postříleli by nás. My je nevidíme, ale oni nás ano a mají nás pod kontrolou. Od teď budou střílet na každého, kdo se odváží ven.“

Po jeho slovech panovalo napjaté, ponuré ticho. Jen Donahue, který ještě stál před Johnsonem, cosi mumlal.

Cliff čekal na to, že John něco řekne, ale ten mlčel.

Byl to Patterson, kdo se ujal slova.

„Co teď?“

Donahue zaklel.

„Nikdy se odtud nedostaneme! Nikdy!“

Marian Pattersonová, která ještě pořád seděla vedle svého otce, se rozplakala. Cliff si s údivem uvědomil, že je pro něj její vzlykot zadostiučiněním.

„Možná máte pravdu, seržante,“ odpověděl. „Ale měli bychom se pokusit prorazit. Možná se nám to povede. Vypadá to, že tu jsou nanejvýš dva tucty Apačů. Pravděpodobně ani nejsou součástí hlavního houfu, který se potlouká někde jinde. Asi jsou to mladí bojovníci, kteří se chtějí proslavit. Takže nejsou tak nebezpeční.“

„Měli bychom co nejvíc z nich vzít s sebou.“ Donahue se nehýbal, když hovořil. „S Callenoughovou municí to můžeme zkusit.“

„Callenough,“ řekl Cliff a otočil se. „Samozřejmě! Na vás jsme nepomysleli!“

Obchodník poposedával u zdi.

„Jsem přece tady,“ prohodil.

„Ano, to vidím. Vy určitě Apače znáte, když jste sem jezdil tak často.“

„Já nemám s Apači nic společného,“ řekl obchodník.

„Co byste navrhoval, že máme dělat?“ zeptal se Cliff, který ignoroval jeho odpověď.

„Nevím. Nemám tušení. Ještě dnes v noci vyjedu a pokusím se probít.“

„S těmi mezky? To je stupidní!“

„Říkejte si tomu, jak chcete. Rozhodné to zkusím. Bylo to ode mě hloupé, že jsem sem vůbec jel. Měl jsem hned táhnout dál, teď už bych byl…“

„V hajzlu,“ poznamenal Cliff.

„O několik mil dál a toto bych si ušetřil,“ řekl obchodník.

„Proč máte tak naspěch?“ náhle vyhrkl seržant a přistoupil k němu.

„Vy byste měl taky naspěch, kdybyste měl tolik zboží.“

„Jakého zboží?“

„Co je vám do toho?“

„Jsem seržant armády,“ poznamenal Donahue. Rukama se opíral o bok, stál před obchodníkem a hleděl na něj.

„Vy mi nebudete nic říkat,“ řekl Callenough. Jeho hlas zněl náhle trpce.,,Nikdo mi tu nebude nic říkat. Jestli chcete náboje, můžu vám nějaké prodat.“

„Prodat?“ zvolal Donahue. „Ted, když jsme všichni na jedné lodi, nám chcete prodávat střelivo?“

„Já nejsem na žádné lodi,“ řekl Callenough. „Já jsem svým vlastním pánem. A jako takový činím svá vlastní rozhodnutí. Nejsem zvyklý se podřizovat někomu jinému.“

Cliff odstrčil Donahuea stranou. „To nepřichází v úvahu, abyste teď jel dál,“ řekl. „Jednak byste se nedostal daleko a jednak tu možná brzy budeme potřebovat každou ruku, která udrží revolver. A já předpokládám, že vy střílet umíte, že?“

„Nestřílím rád,“ prohodil obchodník.

„Budete muset střílet, jestli chcete prodat své zbraně,“ pomalu poznamenal Cliff.

„Co jste zač?“ otázal se Donahue. „Nikdo z nás vás nezná! Nikdo neví, na čem s vámi jsme.“

„Nechte toho, seržante,“ prohodil Cliff. „Dnes ráno jsme se neznali nikdo. Raději bychom se měli pokusit najít řešení.“

„Cliffe,“ ozval se z temnoty Johnův hlas.

„Ano?“

„Ty víš, že jedna možnost existuje.“

„A jaká?“

„Někdo musí jet do Tucsonu. Mohl by sem přivést nějaké kavaleristy. V Tucsonu je posádka.“

„Jakmile by někdo nasedl na koně, koupil by to. Žádný kůň není rychlejší než kulka. A i kdyby prorazil, dostihli by ho, protože naši koně už nejsou nejsilnější. Ne, Johnny, to nejde. Kromě toho, kdo by to měl zkusit?“

„Tak jsem to nemyslel,“ odpověděl John. „Ne, víš, myslel jsem na apačské poníky.“

„Co?“

„Ano. Někdo, kdo to umí, by se v takové prašné noci mohl proplížit až ke kopcům. Apači to nebudou čekat. Dokud tančí, jsou jejich poníci za kopci, v lasové ohradě. Kdyby se někomu povedlo zmocnit se některého z jejich poníků mohl by se dostat do Tucsonu.“

„Indiáni by ho začali pronásledovat. Měl by šanci tak jedna ku sto.“

„Kdyby tam šli dva a jeden by splašil koně, zatímco by druhý jel, tak ne.“

„A? Jsi zraněný, ty to nemůžeš udělat.“

„Ale ty.“

„Já? To jsem podle tebe šílený, abych tam šel?“

„Ten, kdo se toho odváží, bude mít největší šanci, že přežije, protože ostatní budou muset čekat tady, než se vrátí s vojáky.“

„A to bys neměl strach, že bych do Tucsonu vůbec nejel, Johnny?“

„Ty bys tam jel!“

Ostatní mlčeli a čekali. Cliff pomalu přišel ke svému bratrovi a klekl si k němu.

„Takže na to se černá ovce rodiny hodí,“ poznamenal. „Johnny, takto se mě chceš zbavit?“

„To už nikdy neříkej, Cliffe!“

„Čeho tím chceš dosáhnout?“ zeptal se Cliff tak tiše, že to ostatní nemohli slyšet.

„Jsi jediný, kdo se tu vyzná a je dost prohnaný na to, aby si to mohl rozdat s Apači. Jak dlouho to ještě bude trvat, než k těmto mladým bojovníkům dorazí několik houfů od Cochise nebo Mangas Coloradose? Pak bychom se už zřejmě neubránili. Někdo musí prorazit, dokud máme šanci někoho vyslat do Tucsonu. Půjdou tam dva, jeden se vrátí, druhý pojede do Tucsonu.“

„Nikdo z nich se nevrátí. To víš stejně tak dobře jako já.“

„Musíme to zkusit. Podívej se na to děvče, jaký má strach.“

„To vyprávěla i mně, Johnny. Proto se ti pověsila na krk.“

„Co?“

„Protože má strach, to víš. Až tu bude po všem, odhodí tě jako starou botu, kterou nikdo nemůže potřebovat. Takoví lidé jsou pro nás příliš nóbl. Myslel jsem si, že jsi to poznal, ale není to tak. Je mi tě líto.“

„Nemáš pravdu.“

„Stačí, že jsi řekl, že už nepojedeme spolu.“

„Cliffe…“

Ames vstal, aniž by ještě něco řekl, a šel k Donahueovi, který tiše hovořil s Bloomem. Když k nim dorazil, utichli. Neptal se jich, o čem mluvili. Vzal Donahuea za ruku a odvedl ho stranou.

„Poslouchejte, seržante. Můj bratr má pravdu. Musíme se pokusit prorazit. Zkusím to, ale potřebuju ještě jednoho muže. A myslel jsem na vás, jestli chcete. Rozmyslete si to. Možná se nevrátíte.“

Cliff cítil, jak mu někdo položil ruku na rameno. Pootočil se a ohlédl se. Spatřil bledou tvář s obvazem.

„Já půjdu s vámi, Amesi,“ řekl Bloom a odplivl si. „Nechte seržanta tady, musí vyřídit něco jiného. Mluvili jsme o tom.“

„O čem?“

„No, o tom. Jestli potřebujete ještě někoho, vezměte si mě. Nemáte moc na výběr. Donahue zůstane tady. Musí udělat něco důležitějšího. Je to pro něho velmi důležité.“

„Buď tiše, Bloome,“ řekl Donahue. Pak mu však podal ruku. „Děkuju, Bloome. Víš, proč to tak musí být.“

„Rozumím ti, Donahue,“ řekl Bloom unaveně znějícím hlasem.

„Ty to dokážeš, Bloome!“

„Kdoví, možná ano.“ Bloom pokrčil rameny. „Tak dělej, Amesi. Vyjedeme.“

+ + + + +

Cliff vyhlédl ze dveří. V kopcích ještě stále hořel oheň. Viděl svit plamenů na zatažené obloze. Čas od času zeslábl, když vítr zvířil prach a zhoršila se viditelnost. Ale vždycky když vítr zesílil, bylo slyšet hlasitěji bubnování.

Callenough seděl jako předtím mlčky u dveří, s přitaženými koleny a rukama na nich, jako by mu byla zima. Když si ho Cliff prohlížel, připadalo mu, že je nachystán ke skoku.

Co to je za člověka? Jeden z těch mlčenlivých obchodníků a lovců, kteří sami táhli divočinou a mluvili nanejvýš sami k sobě? Nebo něco skrývá?

V té tmě nebylo nic vidět. A z jeho hlasu se toho nedalo moc poznat, zněl rozčileně a chraplavě od alkoholu.

To však teď byl problém.

Cliff si vzal svůj klobouk a šel ke svému sedlu, které leželo vedle Johna.

Nikdo nemluvil. A nikdo ani nespal. Panovalo tam zlověstné, napjaté ticho.

Cliff si položil klobouk na podlahu, odvázal řemínky, kterými měl přivázané pouzdro ke stehnu, a hodil opasek a kolt na přikrývky k sedlu.

„Nechceš si vzít kolt?“ zeptal se z temnoty John.

„Ne, jen by mi překážel.“

„A když po cestě narazíš na Apače?“

„Nad tím si nelam hlavu, Johne!“

„Cliffe… ech, pojď sem! Nemůžu mluvit tak nahlas.“

Clifford Ames, který si vytáhl vše přebytečné z kapes, si pomalu klekl k raněnému.

John se zvedl na lokty. „Poslouchej, Cliffe,“ řekl. „Kdo ví, jestli se ještě uvidíme. Jsme bratři a dlouho jsme jezdili spolu – příliš dlouho na to, abychom se rozdělili. Co? Tady je má ruka!“

Cliff uviděl před sebou ruku.

„Jaký to má smysl, Johne? Tento den všechno změnil. Vypadá to, že je po všem. Myslím, že to tak je. Nevedlo to k cíli. Ranč ani cesta do vězení. Vím, žes to dělal jen proto, abys z divokého chlápka udělal rozumného muže. Ale vidíš, jsem rozumný. Ode dneškajsem rozumný. A teď už dost. Až bude po všem, půjde si každý z nás svou cestou. Ty možná pojedeš do Oregonu. Já na severovýchod. Do Kansasu, do Wichity nebo Dodge City.“

John stáhl ruku a opřel se o stěnu.

„Jediný den, Cliffe. Jediný zatracený den.“ Několikrát udeřil pěstí do země. „A ranč! Je po všem?“

„Vypadá to tak. Oba jsme poznali, že s námi může zacloumat jedno malé děvče.“

„Nejsme tím vinni, Cliffe. Je to zvláštní situace.“

Cliff vstal. „Hodně štěstí, Johne! Vrátím se s kavaleristy, jakmile budu moct. Je mi líto, co se všechno přihodilo.“

Nečekal na odpověď a šel ke dveřím, kde na něj čekal Bloom. Vedle něho stál Donahue.

„Hodně štěstí,“ řekl seržant.

Callenough, který tam seděl už hodiny ve stejné pozici, se jízlivě zasmál. „Štěstí, to budete potřebovat,“ poznamenal. „Převézt indiány, to se ještě nikomu nepodařilo. Je to šílenství.“

Předstírali, že ho neslyšeli.

Patterson a jeho dcera mlčeli.

„Ovažte si obvaz vaším tmavým šátkem,“ řekl Cliff k Bloomovi. „Ta bílá látka je vidět na dvacet yardů. Prozradila by nás.“

Bloom si odvazoval šátek, který si pak ovázal okolo hlavy. Donahue mu udělal uzel. Cliff zvedl kousek ohořelého trámu a začal si jím černit obličej. Pak si udělal to samé s rukama, mlčky podal trám Bloomovi a ten se rovněž začal maskovat.

Cliff se ještě jednou sklonil a ucítil nůž v botě. Byl to ten nůž, který vzal svému bratrovi ze sedlové brašny. To už bylo téměř dvacet čtyři hodin.

+ + + + +

Leželi těsně vedle sebe na kraji prostranství za vysokou travou a zakrývali si ústa dlaněmi, aby se neudusili prachem. Rozhlédli se po stanici. Stáj, kůlny, ohrada, vše tam bylo zničeno.

Cliff přitiskl ucho k zemi, ale nic neslyšel. Potom přilezl k Bloomovi a zašeptal mu do ucha: „Dál, ale tiše. Až se vás dotknu, Bloome, tak si lehněte na zem a nehýbejte se.“

Bloom, který si vzal svůj kolt, přikývl na znamení, že rozuměl.

Vyplížili se zpoza trávy a pak přikrčeni běželi dál.

Před nimi se rozprostírala poušť. Na kopci ještě pořád hořel oheň. Možnájiž bylo po půlnoci, ale Apači stále tančili. Slyšeli bubnování.

Pomalu se plížili ke kopcům. Půda byla měkká, písek jemný jako chmýří. Jen tu a tam ležely kameny, do nichž naráželi.

Clifford Ames přidušeně oddechoval. Prach ho šimral v nose, ale nemohl kašlat. Křečovitě polykal, až ho to nutkání přešlo.

Plížili se dál…

Kopce jako by se téměř nepřiblížily. Bylo to, jako by se spíš vzdálily. Plameny ohně jako by se zmenšily, bubnování však pokračovalo v šíleném, zneklidňujícím rytmu.

Kde jsou špehové?

Kde je bojovník, který zastřelil Johnsona? Již ho minuli nebo je uviděl a někde na ně číhal? Možná už na jednoho z nich mířil. Cliff cítil, jak nemůže popadnout dech.

Kde jsou špehové? Musejí přece být někde u stanice!

Tu se z oblaku prachu vynořil stín, jenž se k nim rychle blížil. Cliff se dotkl Bloomova pravého ramene. Ne, doslova ho přitlačil k zemi. Tak tam leželi, jenže teď se nemohli krýt za žádným trsem trávy. Mlčky a nehybně tam leželi a Bloom mířil na ten stín.

Byl to Apač, který byl deset yardů od nich a přikrčen se s puškou v ruce plížil nocí.

Prošel tak těsně okolo nich, že mohli slyšet, jak mu ve větru šustí bederní rouška. Neohlédl se, kráčel dál.

O několik vteřin později zmizel v temnotě.

+ + + + +

Ve stanici panovalo ticho. Donahue seděl s dekou okolo ramen u delší stěny místnosti, naproti Callenougha a upřeně na něj hleděl. Nic neřekl. Obchodník se rovněž nehýbal. Vypadalo to, že dřímá, ve skutečnosti však byl vzhůru a jen předstíral, že spí. Donahue uvažoval nad tím, z jakého důvodu chce obchodník jet potmě dál.

Měl na kolenou položenou pušku – připraven ji kdykoli zvednout a zabránit Callenoughovi utéct. Lomcovala jím směsice beznaděje, strachu a hněvu, ale nebyl si jist, co má dělat.

John se bradou opíral o hruď a měl zavřené oči.

Co teď? – Bylo mu líto, že vše bylo zničeno. V hloubi duše byl nespokojen. Toto nebylo to, co hledal. Zvedl hlavu, teprve když si všiml, že si někdo klekl k němu. Zašustila tam látka. Věděl, kdo to je. Nechal zavřené oči.

„Clifford to přece dokáže, ne?“ Slyšel její hlas jako by z dáli.

„V to doufám,“ odvětil, aniž by zvedl hlavu a pohlédl na ni.

„Johne, mám strach. Prosím, řekněte mi, že se nemusím bát.“

„Z čeho máte strach?“ lhostejně prohodil.

„Díky!“

Nic neřekl. Myslel to jinak.

Po chvíli znovu začala mluvit. „Pojedete s námi do Oregonu, že?“

„Mluvila jste o tom s otcem?“

„Ano. Řekl, že vám pomůže, jestli…“ Zakoktala se. „Jestli to tu přežijeme.“

„Ech. To je odměna za to, že vám dodávám odvahu?“

„Johne, jak můžete říct něco takového?“

„Nic jsem neřekl,“ prohodil. „Jenom jsem si všiml, že Cliff měl pravdu.“

„Pravdu? V čem měl pravdu?“

„Řekl mi, že to všechno děláte jen ze strachu. Nerozuměl jsem tomu, ale vidím, že měl pravdu. Máte strach, Marian! Dobrá. Ale až bude po všem, zapomenete. Budu se muset snažit nějak s Cliffem vyjít.“

Náhle se k němu sklonila a políbila ho. Protože byla tma jako v pytli, nemusela se bát, že ji někdo uvidí.

Objal ji a ucítil, jak se celá chvěje.

Odstrčil ji.

„Ne, Marian, do Oregonu pojedete sama s vaším otcem. A dokonce za to budete vděčná. Víte, Marian, nejednou jsem se kvůli vám pohádal s Cliffem. Vypadá to, jako by jeden druhého chtěl kvůli vám nechat ve štychu, a toto pomyšlení nesneseme. Dlouhé roky jsme se na sebe mohli spolehnout. Ne, to se nezmění.“

Mlčky tam seděla.

„Nerozumějte mi špatně, Marian. Nemůžu si teď hrát na hrdinu a pak inkasovat mzdu. Na tento den a tuto noc nikdy nezapomeneme. Neznali jsme se a teď se sotva známe lépe. Nic jsme jeden o druhém nevěděli a přestože to tak je, něco nás k sobě váže. Jenže bratři drží spolu, ať se děje, co se děje.“

Chvěl se jí hlas. „Rozumím, Johne. Rozumím.“

„Musíte to pochopit. Pokud jednou budu mít já nebo Cliff ženu, tak to musí být…“

„Nějaká jiná,“ dokončila jeho myšlenku.

„Ano,“ prohodil. „Vy se do tohoto kraje nehodíte, Marian. Jste ze severu.“ Po chvíli dodal: „Měli jsme dnem i nocí strach, tak jsme si určité věci předstírali.“

Nic na to neřekla, její dech ale byl přerývaný.

„Toto je tvrdá země, jak vidíte,“ tiše dodal. „Jak se daří vašemu otci?“

„Spí,“ odpověděla. „Jdu za ním.“

+ + + + +

Tam, kde nyní leželi, začal svah být strmější. Byli v závětří kopce, byl tam větší klid než na rovině. Na jeho temeni však vanul vítr, a když vzhlédli, viděli tam vznášející se oblaky prachu. Byly osvětleny plameny, které jim dodávaly démonický efekt.

Leželi mezi kameny, klidně a uvolněně a naslouchali dunění bubnů. Za nimi stály skupinky saguár, mezi nimiž nějakou dobu leželi, aby zjistili, jaká je situace. Na úpatí svahu panoval klid. Nebyly tam žádné hlídky a bylo by absurdní, kdyby tam nějaké byly. Apači nemohli počítat s tím, že se běloši v noci odváží do kopců.

Cliff se dotkl Bloomovy ruky. „Musíme mezi kopce,“ řekl tak tiše, že to téměř nebylo slyšet.

„Kde myslíte, že ukryli koně?“ stejně tak tiše odpověděl Bloom.

„Za kopci. Musí tam mít lasovou ohradu.“

„Jenže ta bude hlídaná.“

„To by nám nemělo dělat starosti,“ zašeptal Cliff. „Povězte, Bloome, proč se mnou nechtěl jít seržant? Bál se, že se nevrátí?“

„Ne,“ odpověděl jezdec, aniž by se ohlédl. „Donahue je na tom tak, že nemůže mít strach. Jenže po tom všem, co se stalo, už nemá síly. Na stanici zůstal kvůli něčemu jinému. Poprosil mě však, abych o tom nemluvil.“

„No dobře, není to důležité.“

Pomalu se plazili dál, mezi kameny, které ležely na svahu, k úžlabině mezi kopci, která zela před nimi. Po svazích se neslo bušení bubnů.

Postupovali k úžlabině a využívali každý balvan ke krytí. Nikdo tam však nebyl, zdálo se, že se Apači shromáždili na kopci.

A pak, když se dostali výš, uviděli na temeni návrší tmavé postavy. Proti ohni byly vidět jen černé siluety. Tančily okolo ohně. Šlo o pět nebo šest indiánů, ostatní vidět nebylo, pravděpodobně byli za ohništěm.

Apači tančili k dunění bubnů podivně zkrouceni. Nepohybovali se jistě.

Bloom uvažoval stejně jako Cliff.

„Už nejsou střízliví,“ řekl tichým hlasem. „Jsou to jejich nejmladší bojovníci, opili je.“

Opatrně se plížili do úžlabiny.

Čas od času některý z tančících bojovníků vydal vysoký, ječivý výkřik a rozhodil rukama.

„Už jsou namol,“ poznamenal Bloom. „Nebude to trvat dlouho a zaútočí na stanici. Každý se ještě napije a pak vyjedou.“

„Musíme si pospíšit.“

„Ano, čím rychleji to zvládneme, tím lépe.“

K noční obloze se tyčil jeden osamělý sloupový kaktus. Zůstali ležet vedle něj a oddechovali. Bylo náročné se tam pohybovat. Oběma krvácely ruce. Mezi kameny v suché zemi rostla pupava. Cliff měl mnohokrát chuť nadávat, když si odřel ruce o její trny.

Bubnování utichalo. Měli jej za zády a vítr vanul proti nim, takže ho slyšeli jen tlumeně.

„Brzy musíme dorazit na druhý svah,“ řekl Bloom. „Co uděláme s hlídačem?“ Zvedl hlaveň svého koltu.

„Ne,“ tiše řekl Cliff. „To nepřichází v úvahu. Musíme to udělat tiše.“

Pak se ocitli na druhé straně kopce. Nic neviděli, ale slyšeli tiché frkání a dusání.

„Tam jsou!“

„Máte nůž?“ šeptem se zeptal Cliff.

„Ne, jenom revolver.“

„Pak zůstaňte ležet tady,“ protáhle řekl Cliff. „Půjdu se podívat na hlídače koní. Až uslyšíte třikrát houkat sýčka, je vše v pořádku a můžete tam jít. Jinak musíte pokračovat na vlastní pěst, rozumíte?“

„Rozumím,“ přisvědčil kavalerista. „Budu na vás čekat, Amesi.“

Cliff ho šťouchl do ramene a plazil se dál. tentokrát pomalu a tiše, netáhl břicho po zemi. Cítil, jak ho písek chladí. Opatrně zkoumal každý yard, aby na něco nenadále nenarazil.

Slyšel koně, kteří dělali hluk. Když se k nim přiblížil na dohled – což činilo takových dvacet yardů – zůstal ležet. Hlídače vidět nebylo, ale bylo nepravděpodobné, že by Apači nechali své poníky bez dozoru.

Koně stáli v chumlu v lasové ohradě. Někteří z nich si lehli. Cliff se nemusel bát, že by ho mohli zavětřit, protože vítr foukal od nich.

Ale kde je hlídač?

Cliff z vlastní zkušenosti věděl, že se Apači umějí chovat naprosto tiše.

Nikde nikdo. Poníci však nebyli přivázaní, což bylo znamení, že hlídač je někde poblíž.

Cliff chtěl zmizet mezi koňmi. Bylo jasné, že budou frkat. Pak by se objevil hlídač.

Pomalu se plazil ke koním, kteří na něho hleděli. Ještě ho nezvětřili a nevěděli, že to je běloch, který má jiný pach než Apači. Dokonce zůstali stát a ležet jako předtím. Teprve když se Cliff vplížil mezi ně a zmizel mezi nimi, jedno zvíře vyskočilo a zařehtalo.

Cliff zůstal ležet, sáhl si do boty a vytáhl nůž. Potom pokračoval.

Koně před ním ustupovali.

Cliff čekal.

Nemusel čekat dlouho. Z temnoty se vynořil Apač, který držel v ruce pušku. Byl vidět jen nezřetelně, na hlavě však měl světlou čelenku.

Poníci neklidně frkali a popocházeli.

Apač se pomalu blížil.

Cliff ležel na zemi. Mezi ním a indiánem stáli dva poníci.

Apač se rozhlížel.

Cliff vstal a přikrčen přiběhl ke koním. Pod krkem jednoho koně viděl, že indián stojí dva yardy od něj. Měl široký obličej, na kterém se mu táhl světlý pruh, přes kořen nosu a lícní kosti. Podle toho se dalo usoudit, že to je Chiricahua, jeden z jezdců náčelníka Cochise.

Cliff sevřel kostěnou rukojeť nože. Apač přišel ještě blíž. Potom, těsně před oběma koňmi, se opět otočil.

Cliff odstrčil koně a vrhl se na něj. Zabodl mu čepel nože do zad až po rukojeť a přitiskl mu obličej do písku, aby nemohl zařvat. Apač se už nehýbal.

Cliff vytáhl nůž. Zasáhl rudocha pod levou lopatku. Musel trefit srdce. Apač ani nehlesl.

Cliff otřel nůž o indiánovu košili a obrátil ho na záda.

Ve svitu ohně na temeni kopce nezřetelně viděl mladý obličej. Indiánovi nemohlo být víc než šestnáct. Skutečně je tedy obléhali pouze mladí bojovníci.

Nechal ho tam ležet a přikrčen přiběhl ke stádu, jež se nyní tlačilo u kraje lasové ohrady.

Přiložil dlaně ke rtům a třikrát zahoukal jako sýček.

Vteřiny plynuly.

Bloom nikde.

Potom se objevil, rychle a přikrčen tam přiběhl.

„Jak to šlo?“ zeptal se.

„Dobře, byl jenom jeden.“

Bloom zvedl ruku s koltem. „Na co ještě čekáte?“ otázal se. „Vyberte si nějakého koně. Já naženu ostatní do pouště a udělám to poctivě.“

Cliff na něj vrhl zkoumavý pohled. „Rozmyslel jsem si to, Bloome,“ řekl.

„Co?“

„Ano. Poslouchejte, nemáme moc času. Jestli sem přijde někdo z Apačů, všechno se zhatí. Můžete rychle jet, Bloome?“

„Sakra, jsem v kavalerii….“

„Ne, myslel jsem, jestli můžete jet s tím zraněním.“

„Ano, ale…“

Cliff ho nenechal protestovat. Strčil ho mezi koně a vyhrkl: „Tak dělejte, rychle. Vyberte si koně a jeďte. Vyměníme si role. Vy pojedete do Tucsonu a já tu převezmu vaši práci. Dělejte!“

„Ale proč, sakra? Jistěže raději pojedu, to dobře víte, protože ten, kdo tu zůstane, se na stanici těžko vrátí. Ale z jakého důvodu?“

„To je moje věc. Musíte jet rychle a kromě toho na neosedlaném poníkovi. Pro jistotu si vezměte dva, aťje po cestě můžete měnit. Jedte, dokud se nezhroutí. Musíte být v Tucsonu za svítání. Víte, co to znamená. Ale musíte to dokázat. Jestli se vám to povede, mohou sem vojáci z Tucsonu dorazit odpoledne, pokud pojedou rychle.“

„A vy?“

„Já? Nedělejte si o mě starosti. Raději se snažte dojet do Tucsonu.“

Bloom už na to nic nenamítal. Znalým okem zkušeného kavaleristy si vybral dva nejlepší koně ve stádu. Dvě větší zvířata s širokou hrudí a pevnými spěnkami. Vy – Švihl se na hřbet jednoho z nich, zatímco Cliff se vzal jednu z dek, které tam ležely.

Bloom mu podal svůj kolt.

„Budete ho potřebovat, jestli chcete zpátky na stanici, Amesi.“

Cliff to odmítl. „Mnohem důležitější je to, abyste se dostal do Tucsonu. Takže si ho nechte. A teď už jeďte! Dělejte!“

Plácl koně po stehnu a zvíře s řehtáním vyrazilo. Druhého koně Bloom vedl na dlouhé uzdě. S dusotem zmizeli v noci.

Na kopci náhle přestalo bubnování. Byl nejvyšší čas odtud zmizet.

Cliff vzal velkou deku, roztáhl ji a začal jí mávat před stádem.

„Hé-hejááá!“

Koně se s řehtáním tlačili, vzpínali se, kopali kopyty.

Přikrývka je splašila víc než výkřiky, na něž byli zvyklí. Přikrývka se rozprostřela a pak spadla na prvního z nich.

Ted už je nic nemohlo zadržet. V panice se rozběhli do pouště.

Ozval se řev bojovníků, po svahu běželi dolů.

Cliff odhodil deku a vrhl se do stínu.

+ + + + +

„Bubnování přestalo!“ John se posadil a naslouchal. Jediným zvukem, který slyšel, však kromě skučení větru bylo oddechování lidí, kteří byli v místnosti.

„Pattersone!“ polohlasně zvolal. „Pattersone!“

Ticho.

„Seržante! Seržante Donahue!“

Donahue zasténal.

„Sakra, seržante, probuďte se!“

„Co je?“ otázal se seržant, který se probíral z polospánku.

„Slyšíte, bubnování přestalo.“

„Ano, slyším.“

„Co to znamená?“

„Nevím. Obyčejně to neskončí tak naráz.“

Vypadalo to, jako by Donahue chtěl něco říct, ale náhle se ho zmocnila panika.

„Proklatě, Callenough – zmizel!“

John slyšel, jak seržant sáhl po své pušce, a pak viděl, jak běží ven. Chvíli venku panovalo ticho, potom se ozvaly hlasy dvou mužů. Jeden byl Donahueův, druhý očividně Callenoughův. John nevěděl, co si o tom má myslet. Z jakého důvodu obchodník šel v noci ven? Nepochyboval ani na okamžik o tom, že podcenil jeho narážku a pokusil se se svými mezky uprchnout.

O půl minuty později přišli oba muži zpátky. Callenough jako první, za ním kráčel Donahue.

„Přivedl jsem ho zpět,“ řekl zachmuřený seržant.“Nechtěl mi uvěřit, že je šílenství teď jet ven.“

„Jako by to nebyla moje věc,“ chraplavě poznamenal obchodník.

„Opravdu bude lepší, když tu ještě zůstanete,“ řekl John.

„Kašlu na to…“

Tu se ozval výstřel. Kulka však nemířila na stanici.

+ + + + +

Cliff již měl kopce téměř za sebou. Poslední úsek seběhl. Utíkal tak rychle, jako ještě nikdy. Za ním křičeli Apači. Příliš brzy opustil stín svahu, po kterém se plížil. Objevili ho! Ted mu zbývalo jediné: prchat!

Měl vítr v zádech, ale to mu příliš nepomohlo, protože Apači měli stejnou výhodu a navíc běželi v lehkých, měkkých mokasínech, zatímco on ve vysokých holínkách. Utíkal a rychle oddechoval. V temnotě před sebou spatřil stanici.

Kdyby mě jen viděli, pomyslel si. Kdyby mě jen mohli krýt palbou, tak bych se dostal dovnitř.

Za běhu se ohlédl a bezděky na několik vteřin zpomalil.

Štvali ho. Polonazí, jen v mokasínech a s bederními rouškami mu byli v patách.

Nestříleli, ještě ne.

Kdyby se mu však povedlo dorazit na stanici, jistě by začali střílet. Pokoušel se křičet, ale nešlo to.

Dýchal sípavě. Za běhu lapal po dechu. Hrud jako by mu chtěla puknout.

Náhle se z pravé strany vynořil stín.

Apač, který se mu vrhl do cesty.

Vrhl po něm nůž, který křečovitě držel v ruce.

Minul!

Třeskl výstřel, kulka ho však netrefila.

Pak dorazil do stanice, běžel po prostranství, již téměř nemohl dýchat. Ale utíkal.

Již byl u studny, za kterou byla zeď z nepálených cihel.

Vtom to koupil do zad. Třeskl výstřel, slyšel ho teprve po chvíli.

Už neměl síly. Pouze vůle ho línala dál. Potácivě kráčel, už neběžel. Věděl, že ho trefili, ale kupodivu necítil žádnou bolest. Měl jen pocit, že ho opustily síly, že se každou chvíli zhroutí, a před očima se mu dělaly mžitky.

Dál, dál!

Ztratil vědomí.

+ + + + +

Bylo pro něj obtížné otevřít oči. Třásl se zimou. Ležel natažený na zemi, cítil, jak je tvrdá. Pomalu otevřel oči a zamžoural, protože tam bylo světlo. Připadalo mu, že se rozednívá. Ležel na zádech a viděl nad sebou šedou oblohu. Bylo chladno. Ležel, aniž by se hýbal, a naslouchal.

Necítil bolest, ale ochromující únavu, která mu nedovolila pohnout se. Necítil záda, nohy též ne. Připadalo mu to, jako by mu tělo končilo pod boky. Pod nimi už nic necítil.

Na pozadí šedé oblohy byly vidět černé, ohořelé příčky střechy. Mraky již neviděl.

Náhle nad sebou spatřil čísi obličej.

„Jak ti je,Cliffe?“

„Dík, Johnny. Necítím žádné bolesti.“

„To je dobře.“

„Nevím,“ prohodil Cliff. „Nevím, jestli to je dobře. Vůbec necítím nohy. Necítím…“

„To je šok, Cliffe. Kulka tě zasáhla do lopatky. Musela být vystřelena daleko, protože byla jen palec hluboko. Šla lehce vytáhnout. Ale byla blízko páteře. Kvůli šoku teď necítíš nohy. To se zlepší, za pár hodin.“

„To doufám, Johnny. Ale jsem unavený, ani nedokážu mít otevřené oči. Necítím vůbec žádné bolesti.“

John pomalu zavrtěl hlavou. „Proč jsi se vrátil? A kde je Bloom, chlapče?“

„Bloom?“ pomalu řekl Cliff, který se snažil mluvit zřetelně. „Bloom jel do Tucsonu…“

„Ale tam jsi měl přece jet ty.“

Cliff se pokusil o úsměv. „To kvůli tomu děvčeti,“ řekl. „Nechtěl jsem ti ji jen tak nechat.“

„Ty lháři!“

„Ano, lžu. Slíbil jsem ti přece, že tě odtud dostanu.“

John se zhluboka nadechl. „A teď to vypadá tak, že jsme si vyměnili role, že?“

„Ano. Kde je to děvče?“

„Spí,“ řekl John, když se rozhlédl. „Spí a Patterson taky.“

Cliff se otočil na bok. Šlo to překvapivě lehce a bez vypětí. Viděl, že u dveří sedí Patterson se svou dcerou. Oba měli přes ramena přehozenou přikrývku. Dveřmi a oknem dovnitř pronikalo šero. Vzduch byl chladný, téměř studený, pořád tam byl cítit kouř.

„Johnny, je mi líto, co jsem ti řekl. Byl jsem žárlivý. I já jsem ji chtěl. Byla to má vina.“

„Ne, Cliffe. Já jsem byl tupý. Ale měl jsi pravdu. Těch dvacet čtyři hodin nás vyřídilo. Tato noc byla jako zlý sen. Jsem rád, že se rozednívá.“

„Měl by sis ji vzít, Johnny. A žít s ní.“

„Hej, ty zatracený honáku, tropíš si ze mě šašky?“

„Ne, Johnny. Ale bojím se, že se mnou už nic nebude.“

„To je nesmysl.“

„Je to tak. Kdybych aspoň měl bolesti. Ale takto…“

„Bud rád, že to nebolí.“

„Co tvoje noha?“

„Dobré. Byl bych rád, kdybych neměl bolesti.“

„Kde je Donahue?“

„Venku. Šel se trochu porozhlédnout ven.“

„A obchodník, ten Callenough?“ Cliff se snažil otočit hlavu, ale potom toho nechal.

„Sedí vzadu v rohu,“ řekl John a kývl tím směrem. „Takto ho nemůžeš vidět. Řekl bych, že spí. Byla to hrozná noc.“

„Bloom teď už musí být v Tucsonu. Nebo těsně před ním.“

„Jestli ho nechytili Apači.“

„Ti, co nás obléhají, budou potřebovat hodiny na to, aby pochytali své poníky. Ale obávám se, že teď, když je světlo, zaútočí.“

John přikývl. „To je pravda. A pravda je i to, že jestli se Bloom nejpozději do poledne nevrátí s modrokabátníky, tak se tu neudržíme.“

„Ještě můžu střílet.“

, Jak by se mohli čtyři muži bránit proti přesile? Obchodníka nepočítám.“

„Co je s ním?“ zeptal se Cliff.

„Nevím.“ John vzhlédl a Cliff na chvíli pomyslel na to, že Marian Pattersonová je vzhůru a mohla by přijít k nim. Potom ale na jeho nohy padl stín. Kdosi stál ve dveřích. Cliff se ztěžka převalil na bok. Ani teď necítil bolest.

Ve dveřích stál Donahue, v ranním šeru působil hrozivě. Jeho tvář byla nepřirozeně bílá.

Jednu ruku držel za zády. V druhé měl několik papírových krabiček.

„Ahoj, seržante,“ prohodil John.

Donahue na něj nepohlédl a ani nic neřekl.

Cliff sledoval jeho pohled a pak pohlédl do obchodníkovy tváře. Byla široká, se stopami alkoholu. Malé, červené oči byly zpola skryté za těžkými víčky, linie okolo rtů prozrazovala víc než oči.

Callenough byl hypnotizován Donahueovým pohledem.

„Co se stalo, seržante?“ zeptal se John. Clifford Ames mu však rychle položil ruku na rameno, chtějíc ho umlčet.

„Apači jedou,“ řekl Donahue tichým hlasem. Cukalo mu ve tváři a třásla se mu brada.

Callenough to považoval za výzvu. Pomalu vstal.

„Tak dobrá, seržante. Vezmu si náboje z tašky.“

Donahue mu hodil papírové krabičky před nohy.

„To už jsem zařídil, Callenoughu, nebo jak se jmenujete. Tady jsou náboje.“

Obchodník pohlédl na krabičky a pak do Donahueových očí.

„A našel jsem ještě něco jiného,“ tiše řekl seržant. „Zajímá vás to?“

„Jak jste si mohl dovolit hrabat se v mém zboží?“

Donahue tu otázku ignoroval. „Zajímá vás, co jsem našel?“ opakoval.

Obchodník sklonil pravou ruku. Prsty se dotkl pažby revolveru.

Donahue ho však předstihl. Druhou ruku vytáhl zpoza zad a všichni teď mohli vidět, že v ní drží krátkohlavňovou springfieldku. Její velké, kulaté ústí mířilo Callenoughovi na břicho. Donahue pomalu natáhl kohoutek, pak ho pustil a přiložil ukazováček na spoušť. Ve tváři měl směsici zhnusení a hněvu.

„Toto jsem tam našel, Callenoughu. Pušku. A ne jednu. Deset nových springfieldek, se střelivem. Myslel jsem si, že to tam je. Neznám vaše skutečné jméno, ale to není nutné k tomu, abych vás poslal k čertu. Pušky pro indiány! Neříkejte mi, že byly určené pro ranče v okolí Tubacu. Tam nikdo najednou deset pušek nekoupí. Ale Mangas Coloradas platí za každou pušku zlatem, že?“

Nečekal, až mu Callenough odpoví.

„Chci vědět, kolik pušek jsi rudochům prodal. Zabil jsi mé holčičky, máš je na svědomí! Takové stvůry, jako ty, povraždily stovky lidí!“

„Ale…“

„Drž hubu! Měl bych tě odpravit. Ale neudělám to. Běž ven, příteli Apačů. Běž k tvým přátelům a pověz jim, ať zmizí!“

„Nepůjdu ven!“ Obchodník pochopil, že to není vtip, že to Donahue myslí vážně.

„Můžeš si vybrat,“ řekl seržant ledově klidným hlasem. „Buďto půjdeš, nebo ti střelím do bachoru a nechám tě tu chcípnout jako psa.“

Obchodník hleděl do hlavně pušky.

„Na tento den nezapomeneš,“ řekl Donahue. „Ted půjdeš ven. Já se postavím do dveří. Půjdeš dvacet yardů od domu. Jestli nepůjdeš dál, zastřelím tě. Rozumíš?“

„Ale oni mě zabijí!“

„Znají tě přece.“

„Ano, ale…“

Donahue mávl rukou.

„Dělej!“

Callenough polkl. Koupal se v potu.

Pokoušel se něco říct, ale nedokázal to, jen potřásl hlavou.

Pak ucouvl, když Donahue kývl hlavní pušky k němu.

„Ted půjdeš,“ řekl seržant, „jestli to zmáčknu, je to tvůj konec.“

„Seržante,“ chraplavě poznamenal John Brazos. „Nedělejte to. Takto ztratíme muže, který by mohl střílet.“

Donahue jako by ho neslyšel.

„Seržante!“ John se pokoušel vstát.

Náhle se Donahue otočil.

„Nikdo ani hnout!“

„Donahue, zešílel jste?“

Seržant přinutil obchodníka vyjít ven. Sám zůstal ve dveřích.

„Nevím, kdo to je,“ hlesl. „Nevím, jak se ve skutečnosti jmenuje. Ale prodával pušky Apačům a za to bude muset zemřít.“

„Není přece jisté, že…“

„Samozřejmě, že to je jisté!“ zvolal seržant. „Mé děti, mé děti!“

„Apači ho odkrouhnou!“

, Já vím,“ řekl děsivě klidným hlasem. „Já vím. A budu přihlížet. Mám na to právo.“

„A co z toho budete mít?“

Cliff se s vypětím všech sil převalil. Ještě stále necítil žádné bolesti, ba vůbec nic. Jen únavu, stále větší únavu.

Pohlédl přes seržantovy nohy do dvora a viděl, jak obchodník, který o sobě říkal, že se jmenuje Callenough, toporně jde k Apačům, kteří tam jako předešlého dne jeli ve dvou řadách. Jejich počet jako by se nezmenšil.

„Stalo se něco?“ otázal se Patterson, který se právě probudil.

Hovořil tiše, načež promluvil John a po něm Marian Pattersonová.

Apači zastavili. Seržant stál u dveří a mířil puškou na obchodníka.

Nikdo nic neřekl.

Callenough se několikrát ohlédl, jako by se chtěl přesvědčit o tom, že seržant na něho stále míří.

Poslední kroky pro něj byly velmi těžké.

Nikdo v domě neslyšel, co řekl. Viděli jen, jak pohyboval rukama, když se pokoušel s Apači dorozumět. Donahue syčivě oddechoval. Jeho hruď se rychle zvedala a zase klesala.

Chvíli to vypadalo, že je obchodník zastavil. Potom se však náhle jeden z jezdců rozjel. Cliff viděl, že v ruce drží dlouhý, péry ozdobený oštěp.

Callenough pomalu couval. Apač jel za ním a potom po něm vrhl oštěp.

Callenough se oběma rukama chytil za hrud. Oštěp ho proklál, jeho špice mu trčela ze zad. Udělal tři vrávoravé kroky, pak se skácel na bok a zůstal ležet.

„To muselo přijít,“ řekl Donahue. „Myslí si, že ty pušky dostanou tak jako tak.“

Cliff sáhl po zbraňovém opasku, který ležel vedle něho.

„Jedou,“ poznamenal Donahue. „Dělejte, Pattersone, chopte se koltu. Vaše dcera ať si vezme Johnsonovu pušku. Je nabitá.“

Když se Chiricahuové o půl hodiny později stáhli, aby opět zmizeli v kopcích, zanechali za sebou jednoho mrtvého.

+ + + + +

Bylo to brzy odpoledne, když se Cliffa zmocnil záchvat. Nohy pořád necítil, několikrát ho polilo horko a dělaly se mu mžitky před očima. Rychle se pozvedl na loktech. Nemohl popadnout dech. Srdce mu divoce bušilo, celý se chvěl.

Když to přešlo, vysílen a jako by omráčen klesl na zem. Nikdo si toho nevšiml. John byl na věži, Donahue stál u okna a hleděl do pouště.

Cliff pozoroval světlou, rozpálenou oblohu. Věděl, že se ten záchvat vrátí. A věděl i to, že podruhé to nepřežije.

Kupodivu mu to dodalo síly.

„Slečno Marian,“ tiše zvolal.

Přišla k němu. Viděl jí na očích, co si myslela, ale to mu už bylo jedno.

„Co pro vás mohu udělat?“ otázala se a zkoumavě si ho prohlížela. „Jste tak bledý.“

„To je jenom vedrem,“ vyhýbavě řekl.

„A proč jste mě zavolal? Chcete se něčeho napít?“ Sáhla po láhvi.

„Ne,“ prohodil. „Ne, to ne. Jen jsem s vámi chtěl mluvit. Poslouchejte, Marian. Johnny tvrdil, že s vámi nechce odjet, co? Ale to není pravda. Je to jenom zatracený paličák. Jestli se Bloomovi povede včas sem dorazit s kavalerií, tak se musíte Johnnyho ujmout. Vezměte ho do Oregonu. Nikdy byste nenašla někoho, kdo by byl spolehlivější.“

Hleděla na něho vytřeštěnýma očima. Ve tváři měla nevěřícný úžas. „Právě vy mi to říkáte?“

„Ano a řekl bych vám toho ještě víc, ale to sem nepatří. Slíbíte mi, že mého bratra vezmete do Oregonu? Váš otec mu pomůže postavit ranč. Slyšel jsem, že v Oregonu jsou výtečné pastviny.“

„Proč to vlastně teď říkáte?“ otázala se a udiveně na něho pohlédla.

„Má to svůj důvod,“ odpověděl. „Prosím, pomozte Johnnymu dolů, musím mu něco říct.“

Pak se obrátil k Donahueovi. „Seržante, šel byste na pár minut na věž?“

Donahue na něho mžouravě pohlédl.

„Prosím,“ naléhal Cliff.

„No dobrá!“ Donahue šel a Marian Pattersonová též zmizela v otvoru ve stěně.

Cliff hleděl na Pattersona, ten však znovu spal. Rána v rameni ho oslabila, vedro ho vysílilo a již nedokázal vydržet vzhůru. Bylo jasné, že brzy ztratí vědomí.

Trhlinou ve stěně tam přišel John a přistoupil ke Cliffovi. V jeho obličeji se zračily starosti.

„Co se děje?“ otázal se John.

„Musím s tebou mluvit, Johnny, ale o samotě.“

John se ohlédl přes rameno na Marian Pattersonovou, která hned odešla.

„No, co je? Jsi nějaký bledý.“

„Johnny, nech mě teď mluvit. Cítím, že se to znovu blíží. A tentokrát to nepřežiju. Neptej se, co to je, nevím to. Musí to mít něco společného s tím zraněním, je to, jako by mi něco sedělo na hrudi. Johnny, vypadá to, že z našeho ranče už nic nebude.“

„Co, sakra…“

„Ale z tvého ranče by mohlo něco být. Bude lepší, když odjedeš do Oregonu. Možná jsme neměli žít spolu. Byli jsme úplné protiklady. Ty, marshal – kterým jsi byl ještě předtím, než sis vzal hvězdu – a já, poslední Ames. Ty nejsi Ames, Johnny. V Tubacu jsem udělal věci, kterým jsem se možná měl vyhnout, proto sis vzal hvězdu, protože jsi dobře věděl, že bych na každého jiného střílel – jen na tebe ne. Na vlastního bratra se nestřílí. To, co jsem o tom řekl, jsem jenom tak kecal. Zahoď tu hvězdu, Johnny. Nepřinesla nám štěstí. Zahoď ji a odjed na sever. Teď už nebude žádná černá ovce, kterou bys musel zachraňovat. Johnny, když tenkrát našeho otce pověsili na břehu Brazosu, bylo nám dáno, co z nás bude. Ty jsi měl větší štěstí.“

John zavrtěl hlavou a na jeho tváři se objevil trpký úsměv.

„To se chceš všeho vzdát a utéct jen proto, že se ti trochu udělalo špatně?“

„Ne, nechci. Ale musím!“

„To je nesmysl, Cliffe! Máš horečku!“

„Ne, ty víš, co to je. Že ten zatracený Apač nemohl mířit lépe… mohlo to být rychlejší.

, Jediné nebezpečí, které nám hrozí, je, že nám dojdou náboje. Ale máme jich ještě dost.“

„Vlastně bych měl být rád, že se mě to už netýká.“

„Týká se tě to stejně tak jako nás. Nemysli si, že nebudeš střílet. Potřebujeme tě.“

„Chceš mě přimět, abych pokračoval. Udělám ti jednu laskavost, Johnny. Už se nikdy nedotknu koltu. Ale ne vše musí jít tak, jak to chceš ty. Ne, pojedeš do Oregonu.“

„Cliffe…“

Zaskřípal žebřík. Objevil se tam Donahue.

„Znovu útočí!“

„Vidíš, Cliffe,“ řekl John s unaveným úsměvem. „Říkal jsem ti přece, že se tě to ještě týká. Tak snadno neutečeš!“

„Zkusím to, Johnny.“

Pohlédli na sebe a Johnnyho oči říkaly: Nemá to smysl. Bloom přijede pozdě, pokud vůbec.

Cliff ležel na břiše, částečně na dece a částečně na holé zemi. Nohy ještě pořád necítil. Neúspěšně se pokoušel pohnout. Pomalu se ho zmocňovala nevolnost. Dorazila až k bokům a věděl, že to bude pokračovat až k srdci.

V dlaních držel své dva kolty; ruce měl natažené. Dlouhé hlavně těžkých peacemakerů ráže 45 se opíraly o práh dveří. Mezi oběma zbraněmi viděl bojovníky, kteří tam jeli krokem. Apači svou taktiku nezměnili. Sto padesát yardů lehce klusali, pak se rychle rozjeli.

Donahue byl klidný jako vždy. S těžkou předovkou v rukou hleděl z okna a čekal.

John Brazo stál vedle něho u okna se springfieldkou a přikrčenou zraněnou nohou, vedle něho byl Patterson, který už nemohl zvednout svůj těžký kolt.

Cliff se neubránil úsměvu. Ti vypadali!

John se krátce ohlédl a vrhl na něj krátký pohled. Zvedl palec.

Tentokrát však to gesto nemělo utěšující účinek.

Cliff bezděky pohlédl na Marian Pattersonovou, která nabíjela pušku.

+ + + + +

Ten zvuk byl nezřetelný. Donahue byl první, kdo ho slyšel, protože byl na tyto tóny zvyklý. A Apači ho zaslechli rovněž. Otočili své poníky, ti zneklidněli a s řehtáním se začali plašit. Cliffa to udivilo, protože nic neslyšel.

Donahue tam číhavě stál, měl nakloněnou hlavu a pak zčervenal.

Otočil se.

„Slyšeli jste to?“

„Co?“

„Tu trubku.“

„Nic jsem neslyšel.“

„Tam!“ Donahue ukázal na řadu apačských jezdců. „Oni to taky slyšeli. A já ten signál znám.“

Chiricahuové se radili. Náhle otočili své poníky, přestože kromě Donahuea v ruině ten zvuk nikdo neslyšel. Museli vidět něco, co zůstalo lidem ve stanici utajeno.

Neslyšně, ale cvalem se vydali ke kopcům.

„Slyšíte to?“ náhle se zeptal Donahue a jeho hlas zněl chladně. „Kavaleristé!“ S puškou v ruce vyběhl ven.

Patterson vrávoravě kráčel za ním a ani John to uvnitř nevydržel.

„Cliffe, slyšels to? Kavaleristé!“

Nevolnost postoupila.

Marian Pattersonová odložila pušku, vstala a šla ke dveřím. Ames položil kolty na zem a otočil se. Nyní ležel na boku.

„Marian,“ řekl, „je mi to líto, to, co jsem dnes řekl. Myslím, že ještě mám čas se omluvit.“

„Neslyšel jste, že sem jedou vojáci? Už je po všem, všechno je v pořádku.“

Jenže všechno nebylo v pořádku. Nevolnost dosáhla hrudi. A náhle ucítil tu tíhu. Dusila ho a stoupala výš, pomalu, ale přece. Cítil, jak se potí, a věděl, že udeřila jeho hodinka.

„Marian,“ zasténal. „Marian. Přiveďte mého bratra. Přiveďte Johnnyho.“

Již neviděl, jak vyběhla ven. Ta tíha byla stále větší, dýchalo se mu čím dál tím hůř.

Marian Pattersonová s vlajícími sukněmi běžela k mužům, kteří stáli u studny a hleděli na oddíl, který se objevil v prachu. Chytila Johna za ruku a sevřela ji. Otočil se s úsměvem v obličeji, ale ten mu rychle zmrzl na rtech. Nic neřekla, ale jeho se náhle zmocnil strach.

„Cliff!“ vyhrkl.

Otočil se a rozběhl se k domu.

Běžela za ním a přiběhla tam ve chvíli, kdy oddíl přijel do stanice, v čele s kapitánem a Bloomem, který měl ještě pořád ovázanou hlavu a obličej od sazí.

John stál ve dveřích a hleděl dovnitř. Marian Pattersonová nemohla vejít do místnosti, slyšela však jeho hlas.

„Cliffe,“ řekl. „Bože můj, Cliffe.“