John Kirby

Colorado western 166. Divoká krev

Bankovní lupiče pronásledoval prazvláštní oddíl: Mohutný zástupce šerifa Alamo Roswell, který byl silný jako býk. Profesionální boxer Buffalo Jones, kterého Alamo porazil v ringu a který teď jen čekal na šanci mu to vrátit. Horkokrevný Irčan Jock McNary, který byl nevypočitatelný jako had. A chladnokrevný lovec lidí Brian Whitman.

Alamo si byl jist tím, že proti nim lupiči nemají šanci. Jenže to byl na omylu…

Vjeli do města z jihu.

Kůže jejich koní se leskla potem. Zvířata vypadala unaveně a měla svěšené hlavy. Z pod jejich kopyt stoupal prach.

Pět mužů na jejich hřbetech bylo stejně špinavých jako zvířata, nevypadali však tak vyčerpaně. Jejich pohledy byly ostražité a nedůvěřivé, když si prohlíželi fasády domů.

Byla sobota. Slunce už překročilo nadhlavník. Tou dobou se každé normální město na Západě připravovalo na neděli.

Ve Wickenburgu bylo tuto sobotu všechno jinak. Na Main Street nebyl jediný člověk. Dokonce i saloon měl stáhnuté žaluzie.

Těch pět jezdců jako by se ani příliš nedivilo. Krátce naslouchali, když k nim vítr přinesl hlasy a náhle začala hrát dechovka.

Muž v jejich čele se rozhlédl po ostatních. Na jeho ústech se objevil úsměv. Natáhl pravou ruku, kterou měl ve žluté rukavici, a zvedl palec. Ostatní se usmáli.

Krátce před tím, než dorazili na plazu, jež byla centrem města, muž v čele zastavil svého koně a zamířil do malé uličky, jež byla po obou stranách ohraničena vysokými prkennými ploty.

Ostatní ho mlčky následovali. Ulička ústila v malé ohradě, v níž stálo půl tuctu koní. Muž v čele se nedůvěřivě rozhlížel po oknech. Nikoho však neviděl. Otočil se.

„Sesedněte, chlapci,“ řekl. „Jsme u cíle.“

Seskočil ze sedla a stáhl si rukavice. Systematicky si oklepá val prach z šatů. Tiše zaklel, když se mu dostal do nosu a několikrát kýchl.

Ostatní slezli z koní.

„Vypadá to, že všechno klaplo, tati,“ řekl jeden z nich. Neměl klo bouk, jeho husté blond vlasy mu sahaly až po ramena. Tvář měl snědou, oči světle modré. Rozhlížel se po zadní stěně nájemní stáje, v jejíž ohradě se nacházeli.

„Když něco naplánuju, tak to vždycky klapne,“ odpověděl starý muž. Sundal si svůj kavaleristický klobouk a červenou čelenkou si utřel pot z čela. Měl už šedé vlasy. Silné obočí a mohutný knír mu dodávaly divoký výraz. Měl stejně světle modré oči jako tři z těch čtyř mužů. Všichni byli jeho synové.

Chama Holloway byl na své syny hrdý. Vychoval z nich takové muže, jaký byl kdysi sám: tvrdé, nezkrotné muže, kteří se ničeho nebáli.

Cháma Holloway za těch padesát let, co žil, jen krátkou dobu strávil na správné straně barikády. Když se odečte dvanáct let jeho dětství, vlastně zůstane jen pár let, které žil po boku Beth, jež mu za pět let povila čtyři syny. Při porodu nejmladšího z nich zemřela. Chama Holloway dlouho dodržoval slib, který jí dal, když umírala. Snažil se zůstat poctivý a vydělávat si na živobytí tím, co jim dávala jejich malá farma.

Brzy si však všiml, že všechna dřina k ničemu nevede. Jeden rok mu hmyz sežral brambory, další rok mu kroupy pobily obilí.

Chama Holloway šel do banky a půjčil si. Nepustil se ale do vyjednávání s jejím ředitelem. Věděl, co to přineslo ostatním. Šel na to jinak. Namířil na něj koltem a zdůraznil mu, že nemíní těch deset tisíc dolarů vrátit.

Holloway byl dost chytrý na to, aby při své návštěvě měl masku, takže se zákonu nepodařilo ho dopadnout. Vrátil se na svou farmu, kde ho čekali jeho čtyři chlapci, které vychovávala jedna stará Navažka.

Chama Holloway by s ukořistěnými penězi mohl žít dobrých pět let, jenže měl toho kraje, který mu vzal jediného člověka, co ho kdy miloval, po krk. Prodal farmu a odstěhoval se se svými syny a starou Navažkou do Nového Mexika. S penězi ze dvou dalších bankovních loupeží si koupil ranč a mohl se věnovat výchově svých synů.

Neměl žádný dobytek. Nemínil budovat něco, co mu mohli za několik hodin zase vzít. Začal chovat koně a měl šťastnou ruku. Slušně vydělával a mohl začít poctivý život. Jenže v něm bylo něco, co si sám nedokázal vysvětlit. Když to na něj přišlo, tak tomu nedokázal ubránit. Pak si jako v transu oblékl svou starou, vybledlou armádní košili, okolo ramen si dal plátěný nábojový opasek, na hlavu si nasadil kavaleristický klobouk a na ruce si natáhl žluté rukavice. Když v tomto oděvu vjel do nějakého města, cítil mravenčení od hlavy až po paty.

Byl to nepopsatelný pocit. Chama Holloway neznal nic lepšího. Teprve v těch minutách věřil, že žije.

Před třemi lety jeho synové zjistili, co jeho týdenní cesty, které téměř pravidelně konal jednou za rok, znamenají. Od té doby byli jak utržení z řetězu. Stále na něho doráželi, aby je vzal s sebou. Tentokrát už jim nedokázal říct ne. Byli rozhodnuti nenechat se odmítnout. Takže do tohoto města jeli v pěti, aby tam provedli přepadení.

Chama Holloway se necítil ve své kůži. Mravenčení tentokrát nepřišlo. Považoval to za špatné znamení, ale nemohl svým synům říct, že nemá dobrý pocit. Kromě toho bylo všechno naplánované do nejmenších podrobností. Co by se mohlo pokazit?

Hudba byla silnější. Chama Holloway slyšel křik a smích. Věděl, jaká oslava se odehrává na kraji města. Nikde se neslavilo tak, jako ve Wickenburgu.

Šandy, nejmladší z jeho synů, začal odsedlávat koně. Ostatní s očekáváním hleděli na svého otce.

Chama Holloway si odvázal šátek z krku a přetáhl si ho přes nos. Pak kývl na své syny.

„Za deset minut Šandy,“ chraplavě řekl. „Víš, jak důležitý je tvůj úkol, že?“

Šandy přikývl. Chtěl něco odpovědět, ale jazyk měl přilepený k patru. Polkl. Neklidnýma očima hleděl na svého otce a své bratry. Rád by šel s nimi, ale musel se starat o koně.

Chama Holloway a jeho synové přešli cestu, která vedla na plazu. Jejich oči byly všude. Před jednou budovou z nepálených cihel stál kůň přivázaný k zábradlí.

U banky panoval klid. Chama Holloway pomalovanými okny nic neviděl, ale štít, jenž visel na verandě, mu napovídal, že banka má otevřeno. Byl bankéři za jeho svědomitost vděčný.

Několik sekund myslel na Sandyho. Doufal, že mladík neztratí nervy a nebude mít těžkosti s cizími koňmi v ohradě.

Rozdělili se a po jednom přešli plazu.

Chama Holloway koutkem oka pozoroval své tři syny. Ano, byl na ně hrdý. Byli to tvrdí hoši, na které byl spoleh. Něco ho však znepokojovalo.

Skoro se vyděsil, když pomyslel na možnost, že by to nemuselo vyjít. Nebál se smrti. Ale co kdyby to koupil někdo z nich? Rychle zavrtěl hlavou, aby tu myšlenku zahnal. Nikdy neuvažoval o tom, jaké důsledky by to mohlo mít, kdyby se jeho synové zúčastnili přepadení.

Nechtěl jsem to, pomyslel si, zároveň si však uvědomoval, že tato omluva by neobstála ani v jeho očích.

Přišli ke vchodu banky. Levou rukou si přes tváře natáhli šátky.

Chama Holloway zahnal nepříjemné myšlenky. Musel se soustředit na to, co bylo před ním. Odhodlaně chytil levou rukou kliku dveří…

+ + + + +

Harry Dayton tiše zaklel. Lomcovala jím zlost na jeho bosse. Už aspoň potřetí se přepočítal. Jestli to takto bude pokračovat, pomyslel si, zmeškám boj. On a jeho boss, ředitel banky Raymond van Horn, byli pravděpodobně jedinými lidmi ve Wickenburgu, kteří u velké ohrady nepovzbuzovali Alama Roswella.

Raymond van Horn ten brutální zápas mezi muži považoval za barbarství nedůstojné civilizovaného člověka. Proč ale kvůli té jeho morálce musím trpět já, pomyslel si Harry Dayton.

„Vy ještě stále nejste hotov?“ nespokojeně se otázal Raymond van Horn.

Harry Dayton vtáhl hlavu mezi ramena a spolkl odpověď, kterou už měl na jazyku. Viděl, jak van Horn vytáhl z kapsy malý svazek klíčů a stoupl si před dva yardy vysoký trezor. Asi má strach, že přijde pozdě na večeři a jeho stará mu dá za vyučenou, pomyslel si Dayton.

„Přepočítal jste se?“ Van Hornův hlas zněl vyčítavě.

Harry Dayton zavřel oči. To byl konec. Van Horn ho vyhodí, jak už mnohokrát vyhrožoval. A to všechno proto, že tento zatracený apoštol morálky nechtěl svou banku zavřít o několik hodin dříve než jindy, i když věděl, že nikdo ve Wickenburgu toho odpoledne do banky nepůjde.

„Nechte toho, Daytone,“ řekl van Horn. „Spočítám to sám.“ Zamračeně na Daytona pohlédl. „Vám mladým nerozumím. Nemáte žádný smysl pro povinnost. Copak musíte na všechno zapomenout jen proto, že několik primitivů si chce rozbít hlavu?“

„Je to jen proto, že Alamo Roswell…“ řekl Harry Dayton.

Van Horn mávl rukou.

„Tentokrát ještě budu shovívavý,“ zamumlal. „Běžte a sledujte ten zápas. Ale v budoucnu se něčím takovým už nedejte strhnout. Nejdřív povinnost a pak zábava.“

„Děkuju, pane van Horne.“ Harry Dayton se několikrát uklonil. „Mnohokrát děkuju. Odvděčím se vám za vaši dobrotu.“

„No dobrá, dobrá, chlapče,“ otcovsky řekl Raymond van Horn. „Už běžte.“

Co to jen do něho vjelo? pomyslel si Harry Dayton. Snad se v něm neprobudila lidskost? Rychle se otočil, aby si to van Horn náhodou nerozmyslel. Levou rukou sáhl po klobouku, který visel na věšáku. Náhle strnul.

Vchodové dveře se otevřely. Harry Dayton spatřil maskované muže s kolty v rukou. Chtěl varovně vykřiknout, ale stáhlo se mu hrdlo.

Chama Holloway kývl na svého syna Tylera. Johnnie a Frank přeběhli k přepážce.

Tyler Holloway mířil na mladíka u věšáku.

„Ani hnout, chlapče,“ nahlas řekl. „Nechceme nikoho zranit. Když nebudeš vyvádět, nic se ti nestane.“

Při jeho prvních slovech Raymond van Horn trhl hlavou. Nad skly svých brýlí hleděl na čtyři maskované muže, kteří se rozestavili po místnosti. Zbledl a pravá dlaň mu sklouzla ze stolu.

Hlaveň koltu mu mířila na hlavu.

„Dej tu ruku zase pěkně nahoru,“ tiše řekl Chama Holloway. „Mysli na to, že ty prachy ti nepomůžou, až budeš mrtvý.“

Raymond van Horn dal opět ruku nahoru.

„Co – co chcete…“ Odmlčel se. Věděl, že ta otázka je zbytečná. Těkal očima po místnosti. Hledal možnost, jak banditům zabránit v loupeži, ale to se mu mohlo povést jen s nasazením života.

Raymond van Horn pohlédl na Harryho Daytona, jenž strnule stál vedle věšáku a jako zhypnotizovaný hleděl na hlaveň koltu, jež se téměř dotýkala jeho nosu.

Ne, nikdo po tom mladíkovi nemohl chtít, aby kladl odpor.

Van Horn si začal prohlížet bandity. Muž, který hovořil, byl podle všeho jejich vůdce. Se starým kavaleristickým kloboukem, armádní košilí a plátěným nábojovým opaskem byl poměrně nápadně oblečený.

Van Horn si na něco vzpomněl. Nečetl už někdy o bankovním lupiči, který byl takto oblečený?

Neměl možnost o tom dál přemýšlet. Jeden z lupičů přeskočil přepážku a odstrčil ho.

Raymond van Horn zavrávoral. Pokusil se chytit hrany stolu, ale svezl se a upadl dozadu. Slyšel, jak tiše zacinkal svazek klíčů.

Rozšířily se mu oči. Srdce mu divoce bušilo. Ležel jen dvě stopy od otevřených dvířek trezoru. Kdyby je mohl zavřít, nepomohly by banditům ani klíče, které nosil na zlatém řetízku, protože kromě něj nikdo neznal číselnou kombinaci zámku.

Raymond van Horn zapomněl na to, co říkal bandita. Již nemyslel na to, že je šílenství kvůli šedesáti tisícům dolarů v trezoru dávat svůj život všanc. Cosi v něm bylo silnější než jeho rozum.

Trhl rukou ve snaze zavřít dvířka.

Ve stejném okamžiku spatřil koutkem oka pohyb bandity, který do něj předtím strčil. Směrem k němu vyšlehl plamen, načež svět jako by vybuchl.

Chama Holloway přeskočil přepážku. V očích se mu zračil hněv.

„Zbláznil ses?“ sykl na Johnnieho.

„Ale tati,“ řekl Johnnie, „chtěl zrovna…“

„Drž hubu, kruci!“

Chama Holloway ho uhodil hřbetem levé ruky. Johnnie zavrávoral. Instinktivně zvedl kolt, který držel. Několik vteřin si hleděli do očí, pak Johnnie stáhl hlavu mezi ramena a ustoupil.

Chama Holloway otevřel dvířka trezoru. Mávl na Franka a ten mu hodil velkou plátěnou tašku. Rychle do ní začal cpát svazky bankovek.

Do očí mu stékal pot. Přidušeně zaklel. Mohl jen doufat, že ten výstřel nebyl ve městě slyšet.

„Raymonde?“

Čísi vysoký hlas několikrát zvolal toto jméno, načež se u trezoru otevrely malé dveře a do místnosti vešla starší žena se zachmuřeným obličejem a řídkými šedými vlasy svázanými do drdolu.

Začala ječet, jako by ji na nože brali, dokud ji Johnnie Holloway neumlčel úderem dlaně.

Tyler vytřeštěnýma očima hleděl na ženu. Příliš pozdě si všiml, že mladý úředník před ním se pohnul. Chtěl ho praštit koltem, ale dostal ránu do holeně.

Do očí mu vhrkly slzy. Náhle bylo vše zamlžené. Slyšel úředníkův hlas a když si utřel oči, viděl, jak se ten muž vrhl na Johnnieho a bojoval s ním o kolt.

Chama Holloway měl pocit, že mu hrůzou vstávají vlasy na hlavě. Viděl, že v tašce je jen polovina peněz, ale to mu bylo jedno.

Věděl, že odtud musí pryč, pokud nemají skončit v prachu ulice.

Rychle přistoupil k úředníkovi a praštil ho pažbou do hlavy. Mladík se zhroutil na zem. Žena začala křičet. Johnnie se rozmáchl revolverem, ale Chama Holloway mu chytil ruku.

„Drž klapačku a postarej se o svého starého!“ zvolal na ženu.

Přestala křičet a klekla si ke svému muži, jehož tvář byla zbrocena krví. Lehce se pohnul. Chama Holloway si oddechl. Aspoň že je naživu.

„Ven!“ zvolal. „Dělejte, pospěšte si!“ S plátěnou taškou přeskočil přepážku.

Johnnie přišel k trezoru a nahlédl do něj.

„Je přece z poloviny plný!“ vyhrkl. Oběma rukama se chopil svazků bankovek a začal si je cpát do kapes.

Frank a Tyler už byli u vchodu.

Já ho zabiju, pomyslel si Chama Holloway.

V té chvíli se Johnnie otočil, přehoupl se přes přepážku a vyrazil ke dveřím. Frank a Tyler už byli na chodníku. Chama Holloway slyšel frkání koní. Spadl mu kámen ze srdce. Aspoň že na Sandyho bylo spolehnutí.

Johnnie proběhl okolo něj. Nedbal na otcův rozzlobený pohled.

Pravděpodobně si ještě pořád myslí, že všechno šlo dobře, řekl si zachmuřený Chama Holloway. Ještě jednou pohlédl na oba omráčené muže a ženu, načež i on vyběhl na ulici.

Frank a Tyler už seděli v sedlech svých koní. Johnnie měl se svým hnědým valachem potíže, protože při nasedání použil jen jednu ruku. V druhé držel svazek bankovek.

„Tady, tati!“ zvolal Šandy.

Chama Holloway se vydal ke svému nejmladšímu synovi, který jen s námahou dokázal udržet oba zbývající koně, protože hnědý valach začal vykopávat zadníma.

Vlekli ho pískem, ale Sandy se zatnutými zuby se pověsil na uzdu a nepustil se.

Chama Holloway mu vzal jednoho koně. Přivázal vak k hrušce sedla, chytil se hřívy koně a vyšvihl se do sedla.

Johnnie se nyní rovněž vyhoupl na hřbet valacha. Šátek se mu svezl z tváře. Ještě pořád držel v levé ruce svazek bankovek.

„Zmizte už konečně!“ zvolal Chama Holloway, když viděl, že Frank a Tyler čekají na ostatní. Johnnie vyrazil jako první, Frank a Tyler se rozjeli za ním.

Chama Holloway uslyšel Sandyho výkřik a měl pocit, jako by se mu stáhlo hrdlo.

Otočil svého koně.

Sandyho kůň jančil. Ten kluk to nedokáže, pomyslel si Chama. Náhle se ozvalo svištění a něco horkého mu proletělo okolo levého ucha. Jako by z dálky slyšel třesk výstřelu. Rozhlédl se po Main Street a uviděl několik mužů, kteří běželi k němu a k Sandymu. Na hrudi prvního z nich se blyštěl kousek kovu.

Ten muž opět vystřelil. Kulka skončila v písku před Sandyho nohama.

Chama viděl, že Sandy koně nemůže zkrotit. Pobídl svého vraníka k Sandymu, který v té chvíli uklouzl. Uzda mu vypadla z rukou. Klesl na kolena, opřel se rukama o zem a chtěl vyskočit.

Kůň proběhl okolo Chamy. Ten měl co dělat, aby udržel pod kontrolou vraníka.

„Sandy!“ zvolal. „Vezmu tě s sebou!“

Náhle se u muže zákona zablesklo.

Sandy, který se pokoušel vstát, prohnul záda, jako by ho kopl kůň. Svěsil ruce a svalil se do písku Main Street. Zahalil ho při tom prach.

Chama skoro neslyšel křik mužů, kteří k němu běželi. V uších mu hučelo. Neviděl nic jiného než bezvládné tělo svého nejmladšího syna a ani dělostřelecká baterie by mu v té chvíli nezabránila jít mu na pomoc.

Vraník se podrobil jeho tvrdým pěstem. Zůstal stát vedle mladíka, jenž ležel v prachu.

Chama Holloway se sklonil a zvedl Sandyho.

Nyní třesklo několik zbraní. Výkřiky mužů byly stále hlasitější.

Vytáhl Sandyho před sebe do sedla, chytil ho levou rukou okolo boků a kopl vraníka do slabin. Zvíře vyrazilo. Chama měl co dělat, aby se jednou rukou udržel v sedle. Cítil krev, jež mladíkovi vytékala z rány v zádech, a proklínal den, kdy se rozhodl svým synům ustoupit a přibrat je do další akce.

„Odpusť, Beth,“ zamumlal. Po vrásčitých tvářích mu tekly slzy.

Instinktivně se sklonil, když na chodníku před bankou spatřil mladého úředníka, který držel v rukou dvouhlavňovou parkerovku.

Reagoval bleskově. Pustil uzdu a ve zlomku vteřiny tasil.

Kulka zasáhla Harryho Daytona do pravého ramene, k němuž měl přitisknutou brokovnici. Hlavně sebou trhly a ve chvíli, kdy byl Harry Day ton kulkou odhozen ke stěně banky, zmáčkl obě spouště. Sekané olovo se zarylo do střechy verandy. Vzduchem létaly třísky. Zapraskalo to a pak prkna spadla na úředníka.

Chama Holloway se hnal z města. Uzda vraníka se naštěstí zachytila o sedlovou brašnu, takže ji mohl hned po výstřelu znovu chopit.

Sandy sténal. Po nějaké době začal kašlat.

Chama Holloway na několik vteřin zavřel oči, když viděl, že je sedlová brašna pokryta malými červenými skvrnami.

Můj Bože, říkal si, ať to není pravda!

Kousal se do rtů. Věděl, že pro něj už žádný Bůh neexistuje. Byl na cestě do pekla. Někde na něj číhala kulka, která ho měla srazit do očistce.

U posledních domů čekali j eho ostatní synové. Frank a Tyler rozrušeně hleděli na krví zbroceného Sandyho. Johnnie chytil Sandyho koně za uzdu.

„Dál!“ vyhrkl Chama Holloway. „Musíme dorazit k našim koním, než nás doženou.“

„Co je se Sandym, tati?“ přeskakujícím hlasem se zeptal Tyler.

„Později, chlapče,“ opáčil Chama Holloway. „Později.“

Pobídl vraníka a zavolal na Johnnieho, že si má vzít druhého koně. Možná ho ještě mohli potřebovat, kdyby byl vraník příliš unavený, než by dorazili ke svým koním.

Viděl, jak Johnnie pustil uzdu koně a tasil revolver.

„Za tebou, tati!“ zvolal přeskakujícím hlasem.

Chama Holloway se ohlédl. Takřka rozvážně přivázal vraníkovu uzdu k hrušce sedla. Pak zvíře patami přinutil se otočit.

„Jeďte, chlapci,“ nahlas zvolal. „To je moje záležitost.“

Okamžitě poznal muže, který tam jel přitisknut ke krku svého bělouše. Vedle hlavy koně se zablesklo.

Chama zůstal strnule sedět. Přitiskl k sobě tělo svého nejmladšího syna. V té chvíli si neuvědomil, že ho použil jako štít.

Vraník se nehýbal, když Holloway vystřelil. Vypadalo to, jako by bělouš do něčeho narazil. Podlomily se mu přední nohy, levou polovinu hlavy měl náhle od krve.

Muž s hvězdou na poslední chvíli vytáhl nohu ze třmene. S výkřikem se vrhl doprava.

Chama Holloway viděl, že muž revolver nepustil. Několikrát se převalil v písku a pak ho zahalil oblak prachu, který zvířil kácející se kůň.

V oblaku prachu se zablesklo. Slyšel, jak kulka hvízdla těsně okolo něj. Klidně zvedl ruku a namířil muži s hvězdou na tvář. Pak to zmáčkl.

Tam, kde se tomu chlápkovi předtím blyštěla hvězda, se nyní rozšířila tmavá skvrna. Kolt vypadl muži z ruky. Vypadalo to, jako by chtěl udělat ještě jeden krok k Chamovi, jenže potom se mu podlomily nohy.

Holloway ještě nějakou dobu hleděl na muže s hvězdou, který ležel na zemi.

„To je za Sandyho,“ tiše zamumlal.

Pomalu otočil vraníka a pak ho pobídl. Skoro krokem vyjel z města, kde spolu se svými syny zažil peklo.

Neslyšel výkřiky ostatních lidí, kteří se tam sbíhali a lamentovali nad mužem s hvězdou. Necítil kvůli němu žádnou lítost. Zabil muže, který zastřelil Sandyho. Nosil hvězdu a nic ho nemohlo zachránit před Chámovou pomstou.

+ + + + +

Dechová hudba hrála nahlas a falešně jako vždy. Snažila se přehlušit řev mužů.

Všichni se tlačili u tři stopy vysokého pódia, na kterém ve svých rozích seděli dva bojovníci. Mezi nimi pobíhal mužíček, který se neúspěšně snažil si získat pozornost. Pak dal znamení jednomu muži na okraji pódia a vší silou udeřil do lodního zvonce.

Ozval se mnohohlasý křik.

„Stát!“ zaječel skřet. „Zatraceně, to nemůžete na několik minut držet hubu?“

Dechovka začala znovu hrát.

Muž si zacpal uši a dupl. Konce šedého kníru, díky němuž vypadal jako smutný mrož, se mu chvěly. Rozzuřeně si strhl klobouk z hlavy a začal po něm skákat. Křičel, jako by ho na nože brali, ale nikdo nerozuměl jedinému slovu.

A potom sebou trhl jako ostatní, když třeskl výstřel.

Rázem panovalo ticho.

Davem se prodíral jeden muž, který se vytáhl po provazech ringu nahoru. Na jeho vestě se blyštěla hvězda marshala.

Kdosi z kapely zahrál ještě jednu notu, ale pak ztichl, když na něj muž vrhl ostrý pohled.

Všichni znali Ricarda Batese dost dobře na to, aby věděli, že marshal si vyžaduje pozornost, když mluví.

„Pomalu mi dochází trpělivost,“ začal a dlaní si přejel své lesknoucí se černé vlasy, které měl jako vždy pečlivě učesané. „Přemluvili jste mě k tomu, abych povolil tento souboj. Přihlížel jsem, když jste z Wickenburgu udělali blázinec. Ale teď chci, aby ten cirkus skončil. Takže každý držte klapačku a nechte toho skřeta, ať vám řekne, co chce. A pak může souboj začít. Nechť se Bůh slituje a jednoho z těch idiotských hromotluků pošle po několika kolech do říše spánku. Určitě chcete slavit, ale zítra za východu slunce tu nechci vidět po tomto šílenství ani stopu, rozumíte?“

Muži souhlasně přikyvovali. Jejich tváře byly červené rozrušením. Byli zvědaví na souboj století, jak ho označil Stan Corey, pořadatel a manažer onoho černého obra.

Malý muž přišel k Ricardu Batesovi a poklepal mu po rameni. Chvěly se mu konce kníru.

„Toho skřeta vám ještě vrátím, Batesi,“ zasyčel. „Takto urážet starého muže, který celý svůj život obětoval zákonu! Můžete si vybrat někoho jiného, až zase budete ve vašem vězení muset hlídat nějakého zabijáka. Pak můžete trávit noci ve vězení sám, vy – vy nafoukaný frajere!“

Ricardo Bates se usmál.

„O.K., McNary,“ poznamenal. „Omlouvám se. Jsi ten nejcennější muž v mém mužstvu, což ovšem moc neznamená, když se dívám na Alama, který nemá v hlavě nic jiného než box.“

Vysoký světlovlasý muž v levém rohu ringu se na Batese usmál.

„Prostě se jenom rád peru,“ řekl. „Nemůžu přece za to, že ve Wickenburgu není nikdo, kdo by se mnou chtěl boxovat. Kromě toho jsi mi zakázal nedělní rvačky v saloonu.“

„Nezapomeň, že jsi zástupce,“ upozornil ho Bates.

„Vždycky jsem si při rvačce hvězdu sundal…“

„Můžeš si sundat hvězdu, ale ve funkci jsi pořád,“ odpověděl Bates. „A teď začni, ať ten cirkus co nejdřív skončí a můžeš znovu do služby.“

Otočil se, přelezl provazy a seskočil z ringu. Lidé se před ním rozestoupili.

Alamo Roswell za ním s úsměvem hleděl. Ricardo Bates měl sice zvláštní názory, ale jinak to byl fajn chlap. Klidně by se na můj souboj mohl dívat, pomyslel si. Pak uviděl, jak se Bates opírá o stěnu kůlny.

Alamo Roswell spokojeně přikývl. Otočil hlavou a rozhlédl se po davu. Viděl jen spokojené obličeje. Lidé ho měli rádi, oslavovali ho, což ho těšilo. Považoval Wickenburg za své město a Jock McNary jednou řekl, že Alamo Roswell patří k Wickenburgu jako kostel na Desert Street.

Alamo Roswell byl chlap jak hora. Měřil víc než šest stop, měl světlé vlasy, které žádný hřeben nedokázal učesat, ramena široká tři stopy a ani unci sádla. Všechny svaly měl vytrénované, rýsovaly se mu pod snědou pletí.

Alamo Roswell si prohlížel svého soupeře.

Černoch byl jen o něco menší než on, zato však měl ještě širší ramena. Ten muž byl dozajista hodně silný. Alamo znal houževnatost černochů, ale věděl i o jejich slabinách.

Manažer, který Alamovi slíbil dvě sta dolarů, pokud se mu povede černocha porazit, visel na svém svěřenci jako klíště.

Černoch jako by vůbec neslyšel, co mu říkali. Pohled jeho černých očí byl upřen na Alama.

Roswell ten pohled opětoval a usmál se. Úsměv je vždycky dobrý, pomyslel si. Posiluje sebevědomí a ukazuje soupeři, že člověk nemá strach, že ani nepřemýšlí o tom, že by mohl prohrát.

„Začni už konečně, skřete,“ prohodil Alamo k Jocku McNarymu, který ještě stále hleděl na Ricarda Batese, jako by přemýšlel, zda má marshalovi vpálit kulku do zad.

McNary zčervenal zlostí. Několikrát polkl, načež zavolal oba boxery k sobě do středu ringu a nahlas řekl: „Bude se bojovat čestně. Kousání a kopání je zakázáno. Stejně tak píchání prsty do očí. Když řeknu stop, rozejdete se, jinak vás praštím hlavní koltu po hlavě. Každé kolo bude trvat do té doby, než někdo z vás půjde k zemi. Potom bude minutu pauza. Když do té doby nevstane, je konec. Rozumíte?“

„Jasně,“ řekl Alamo Roswell s úsměvem.

„Jasně,“ zabručel černoch a chtěl zpět do svého rohu.

Černoch zachmuřeně pohlédl na Roswella.

„Buffalo Jones,“ řekl po chvíli. „A říkám ti to jen proto, abys věděl, kdo tě pošle k zemi.“

„Nejsi první bizon, kterého vyřídím,“ opáčil Alamo.

„Buďte zticha!“ vykřikl Jock McNary. „Mluvení je zakázáno!“

„O tom jsi nic neříkal,“ prohodil Alamo.

Jock McNary kypěl hněvem. Rozzuřeně mávl na muže, který stál pod pódiem u zvonu.

„První kolo,“ zvolal.

Zacinkal zvon. Vypukla vřava. Lidé z Wickenburgu pobízeli Alama Roswella, který se uklonil na všechny strany, než se postavil doprostřed ringu.

Buffalo Jones okamžitě zaútočil. Pravděpodobně mu Roswellovy svaly natolik zaimponovaly, že chtěl hned rozhodnout.

Alamo lehce zablokoval první rány. Viděl, že černochovi chybí mrštnost, kterou viděl u jiných boxerů této pleti. Začal poskakovat a uhýbal jeho tvrdým úderům.

„Nemusíš pořád mávat rukama jako strašák do zelí,“ poznamenal a zasadil mu ránu pravou pěstí do brady.

Alamo Roswell cítil bolest, která mu z pěsti projela až do zápěstí. Měl pocit, že udeřil do skály. Přepočítal se. Tento černoch byl jiný než ti, pro ti kterým dosud bojoval. Ten neměl svou Achillovu patu na bradě.

Alamo trhl hlavou. Tentokrát ho černochova pěst minula jen těsně. Olízla mu tvář.

Buffalo Jones stupňoval své úsilí. Alamo Roswell mu viděl na očích, jak je rozzuřený. Věděl, že se musí mít na pozoru, protože bizon byl teď nevypočitatelný.

Alamo už mu nemířil na hlavu. Viděl, že tam je černoch nezranitelný. Zkusil to do jeho boku a hned úspěšně.

Buffalo Jones zbledl tak, že ho Alamo Roswell v první chvíli považoval za bělocha. Chvěly se mu nohy, načež se mu podlomila kolena.

Hlava se mu kymácela sem a tam, jako by nedokázal pochopit, co se s ním děje.

McNary uhodil do zvonu.

Dav jásal, ozývaly se oslavné výkřiky. Vřava byla nepopsatelná. Dechovka začala znovu hrát, a přestože to znělo, jako by každý muzikant hrál něco úplně jiného, neznělo to vůbec špatně.

Alamo Roswell si vychutnával přízeň obecenstva. Jaký triumf! Konečně po dlouhé době souboj podle jeho gusta.

Jak často už proklínal hvězdu zástupce marshala, kterou si ve slabé chvilce vzal. Dnes mu Bates nemohl zakázat se prát – a večer se opije, jak už dlouho ne!

Zvonění slyšel skrze řev davu jen nezřetelně. Když se otočil, měl ještě pořád ve tváři úsměv. Pak ho však černochova pravá pěst zasáhla do levého spánku.

Dav zmlkl.

Alamo Roswell slyšel hučení a pak žuchnutí, které si nedokázal zařadit. Náhle ho přestaly poslouchat nohy.

Pokoušel se zvednout ruce, aby se chránil před dalšími údery, ale k jeho údivu černý bizon znovu nezaútočil. Slabost trvala jen několik vteřin.

Rozhlížel se, ale ani Buffalo Jones ani Jock McNary se o něj nestarali. Hleděli na Main Street, na kterou od ohrad vedla široká polní cesta.

Alamo Roswell viděl, jak po ní běží Ricardo Bates. Několik mužů ho následovalo.

Nikdo se v té chvíli nezajímal o jejich souboj.

„Co se děje?“ zeptal se Alamo McNaryho, který se oběma rukama držel provazů ringu.

„Výstřel,“ řekl McNary. „Někde ve městě třeskl výstřel.“ Alamo Roswell se chtěl přehoupnout přes provazy, ale manažerův hlas ho zadržel.

„Boj ještě neskončil!“ zvolal. „Pokračujte! Buffalo Jones má jasnou výhodu!“

Alamo bleskově přistoupil k černochovi a než ten vůbec pochopil, co má Alamo za lubem, zasadil mu takovou ránu, že Jones šel k zemi. Pódium se při tom zatřáslo a zpomezi prken se vznesl prach.

„Vítěz se jmenuje Alamo Roswell!“ zvolal Jock McNary.

Nikdo se o to nezajímal. Většina mužů se vydala za marshalem. Alamo seskočil z pódia, vzal košili a opasek s revolverem a vyrazil za nimi. Ještě měl poněkud nejisté nohy. Tiše klel a doufal, že ten výstřel příliš neznamenal. Že by ten souboj nebyl zas tak dobrý nápad?

Krátce se otočil, když uslyšel McNaryho pronikavý hlas. Trpaslík si vjel do vlasů s manažerem, jenž se asi bál o zisk. Buffalo Jones ještě pořád ležel na podlaze.

Alamo ještě nedorazil na Main Street, když před ním třeskly výstřely. Běžel dál a viděl, jak několik jezdců na severním kraji města zmizelo za obchodem Hanka Millera. Ricardo Bates na ně vypálil, ale netrefil. Marshal se rozběhl k saloonu a popadl uzdu bělouše, který byl přivázaný k zábradlí. Vyšvihl se do sedla a vyrazil.

Alamo Roswell se rozhlížel po koni, který by ho unesl, ale většina mužů už odvedla svá zvířata do stájí nebo ohrad.

Nezbývalo mu nic jiného než běžet dál.

Proběhl okolo mužů shromážděných u banky. Hrabali se ve zřícené střeše verandy.

Ricardo Bates zmizel s běloušem za rohem. Alamo Roswell koutkem oka viděl muže na chodníku před saloonem, který v každé ruce držel kolt. Pravděpodobně majitel toho bělouše, pomyslel si.

Sípavě oddechoval. Běh ho unavil víc než boj s Jonesem.

Náhle se od banky ozval výkřik. Poznal hlas paní van Hornové a teprve v té chvíli si uvědomil, co se stalo ve městě.

Někdo vyloupil banku!

Zrychlil. Celý zadýchaný dorazil k obchodu Hanka Millera. Co tam viděl, ho vyděsilo.

U posledních domů se ve vzduchu vznášel prach. Bělouš, kterého si vzal Ricardo Bates, ležel u chaty starého McNaryho, který žil na kraji města, pokud netrávil čas ve vězení nebo v saloonu.

Jen několik yardů od bělouše ležel na boku Ricardo Bates. Jeho tělo bylo zkroucené.

Ztěžka k němu přišel. Dusot kopyt, který zněl za ním, téměř neslyšel. Vytřeštěnýma očima hleděl na Ricarda Batese, pod kterým byla tmavá skvrna.

Alamo Roswell se nesklonil. Hned viděl, že Bates je mrtev. A vinu na tom měl jediný člověk. Alamo by si v té chvíli nejraději vpálil kulku do hlavy, kdyby tím mohl Ricarda Batese probudit.

Vedle něj se objevil Jock McNary, který mu podal uzdu jeho plaváka.

„My ty holomky chytíme,“ řekl McNary chraplavým hlasem. „Vzali si pět koní z Wassermanovy ohrady. Na těch herkách se dostanou nanejvýš pět mil daleko.“

Přibíhali tam další muži, kteří si prohlíželi mrtvého marshala. Obrátili ho na záda.

Alamovi šel jejich křik na nervy. Vzal plavákovu uzdu, vyšvihl se do sedla a pobídl zvíře patami. Vyrazilo ze stoje.

„Počkej na mě, sakra!“ McNaryho hlas přehlušil vítr, který do města vanul z pouště.

Alamovi hučelo v uších, lomcoval jím hněv. Vzpomněl si na marshalovo varování a proklínal se za to, že ho neposlechl.

Pět mil, tvrdil Jock McNary. Měl pravdu. Po pěti mílích Alamo koně z Wassermanovy ohrady dohnal.

V jejich sedlech však už neseděli jezdci.

Podle stop Alamo poznal, že v tom údolí měli bandité připravených pět čerstvých koní. Přepadení tedy bylo pečlivě naplánované a boxerský souboj v něm nepochybně hrál svou roli. Díky němu totiž ulice zely prázdnotou.

Alamo zavrtěl hlavou a řekl: „To jim nepomůže. Já je najdu. Všechny.“ Ukázal na vraníkovo sedlo, které bylo pokryto pěnou. „Ricardo jednoho z nich trefil. Ztratil hodně krve.“

Pak vyjel.

Jock McNary láteřil. Sehnal vyčerpané koně, svázal jim uzdy a vydal se s nimi směrem k Wickenburgu.

+ + + + +

Alamo Roswell by nejraději objel Main Street, když ve světle pochodní a luceren viděl dav před marshalovou úřadovnou.

Neměl však na vybranou. Marshal Ricardo Bates byl mrtev a teď bylo jeho úkolem vyšetřit incident před bankou a najít vraha Ricarda Batese.

Zatnul zuby a neodpověděl na žádnou z mnoha otázek, které na něj lidé volali ze všech stran. Seskočil ze sedla, přikázal jednomu mladíkovi, aby odvedl koně za úřadovnu, a otevřel dveře, když se předtím prodral davem směrem k chodníku.

Alamo měl pocit, jako by se v malé úřadovně tísnilo ještě víc lidí než venku. Viděl Buffala Jonese a jeho manažera, který neopouštěl černocha ani na krok a rozhořčeně na něj křičel. Za psacím stolem stál Gary van Horn, bankéřův syn. Rozčileně gestikuloval a hovořil k vysokému muži, jehož Alamo viděl na chodníku před saloonem. Zřejmě právě jemu patřil bělouš, kterého si marshal vypůjčil, když pronásledoval lupiče.

Alamovi hučelo v uších tak silně, až to bolelo.

„Klid!“ rozčileně zvolal. „Všichni ven! Zmizte odtud, sakra!“ Hanka Millera, který stál vedle něj, praštil do zad tak prudce, že odletěl ke dveřím.

Lidé z Wickenburgu znali Alama a jeho pěsti. Bez reptání se klidili. Po jedné minutě byli v úřadovně kromě Alama už jen čtyři muži.

Zástupce zamračeně hleděl na Buffala Jonese a jeho manažera.

„Co tu ještě chcete?“ vyhrkl.

„Jsme navýsost rozhořčeni…,“ začal manažer. Tiše vykřikl, když mu černoch položil ruku na rameno a odstrčil ho stranou.

„Boj ještě neskončil, pane,“ poznamenal Buffalo Jones.

Alamo Roswell se lehce usmíval. Ukázal na černochův modrý nos.

„Porazil jsem tě K.O., to ti nestačí? Kromě toho musím vyřídit něco důležitějšího. Odměny za vítězství se vzdám. A teď zmizte!“

Manažer vypadal spokojeně. Uklonil se a vyběhl ven. Na chodníku se tísnili občané města.

Buffalo Jones tam však zůstal.

„Boj ještě neskončil,“ opakoval.

Alamo se rozčilil.

„Ksakru!“ zvolal. „Mě ten váš zatracený box vůbec nezajímá! To to nemůžete pochopit, nebo co? Pro mě za mě se můžeš považovat za vítěze, ale teď vypadni a nechej mě na pokoji!“

„Chci ten boj,“ trval na svém Jones. „Mě ještě nikdy nikdo neporazil. Já…“

Alamo zasténal a chytil se za hlavu.

„Jestli chceš za každou cenu bojovat, tak musíš počkat, až udělám svou práci, ano?“

Jones přikývl. Beze slova odešel.

Alamo se otočil k vysokému cizinci. Několik vteřin ho pozoroval, protože instinktivně cítil, že to není obyčejný kovboj.

Dvě pouzdra, ze kterých trčely ohmatané pažby koltů, mluvila sama za sebe. Teprve pak Alamo pohlédl cizinci do očí. Na jeho tenkých rtech viděl úsměv. V jeho světle modrých očích byl posměšný výraz. Černé, rovné vlasy měl načesány dozadu jako Ricardo Bates.

„Město vám koně nahradí,“ řekl Alamo. „Obraťte se na Raymonda van Horna. Bankéř je starostou města a řeší takové záležitosti.“

Cizinec mlčel. Jenom se pořád usmíval. K Alamovi však přišel Gary van Horn a šermoval Alamovi u nosu rukama, které byly jemné jako dětská pleť a které nikdy nepoznaly tvrdou práci.

Mladíkovi bylo osmnáct a sahal Alamovi po ramena. Byl sice slabý, ale příroda ho zato vybavila ostrým jazykem, který neměl konkurenci.

„Pan Whitman je v úřadovně na mé přání, Alamo,“ namyšleně řekl. „To s koněm jsem už zařídil. Jedná se o něco jiného. Pan Whitman mi připadá jako ten pravý muž pro vyšetřování přepadení..“

„Drž zobák, chlapče,“ okřikl ho Alamo. „A neříkej mi Alamo. Jsem pro tebe zástupce, rozumíš?“ Obrátil se k cizinci. „Jestli je ta věc s vašim koněm už vyřízená, pane Whitmane, pak už můžete jít.“

Cizinec se stále usmíval. Pokrčil rameny, otočil se a šel ke dveřím.

„Počkejte, pane Whitmane!“ zvolal chlapec. „Já…“

Alamo Roswell ho chytil za rameno a zadržel ho.

„Zůstaň tady, chlapče,“ řekl hlasem, který mladíkem otřásl. „Povíš mi, co se stalo.“

Hoch na něho vrhl rozzuřený pohled.

„Jste moula, zástupce,“ řekl. „Asi jste jediný v celém Wickensburgu, kdo ještě neví, že banka byla přepadena, zatímco vy jste se musel prát.“

Alamo byl po dlouhé jízdě unaven. Věděl, koho má před sebou, a řekl si, že nemá cenu se kvůli tomu malému chudákovi rozčilovat.

„Jel jsem za bandity,“ řekl. „Kromě toho j sem nechtěl vědět to, že přepadli banku, ale co je s tvým otcem a Harrym Daytonem.“

„Je polomrtvý,“ řekl Gary van Horn. „Doktor tvrdí, že bude muset zůstat nejméně dva týdny v posteli.“

„Pak to není tak zlé,“ hlesl Alamo. „A co je s tím úředníkem?“

Mladík pokrčil rameny.

„To přesně nevím,“ řekl. „Ale můj otec…“

„Drž klapačku a vypadni,“ procedil Alamo mezi zuby.

Mladík se otočil a srazil se ve dveřích s Jockem McNarym.

„Dávej pozor, ty zatracený kreténe!“ zabručel starý muž a svým zaprášeným kloboukem praštil mladíka, který uhnul a znovu otevřel dveře, které za sebou McNary zavřel.

„Vy ty bankovní lupiče nikdy nenajdete!“ zvolal od dveří Gary van Horn. „Na to jste příliš tupí! Nebo jste s těmi chlápky jedna ruka a ten souboj jste uspořádali proto, abyste odvedli pozornost lidí a marshala…“

Jako blesk zmizel na chodníku a jen těsně unikl konvici, kterou po něm hodil McNary.

„Ta malá krysa,“ zasyčel starý muž chvějícím se hlasem. „Proč nemohl být během přepadení v bance? Bandité by mu jistě tu jeho nevymáchanou hubu zacpali olovem.“

„To je v pořádku, Jocku,“ řekl Alamo a vyčerpán si sedl do křesla. „Udělej mi laskavost a přiveď sem Harryho. Chci konečně vědět, co se tu stalo.“

Jock McNary zamumlal něco o tom, že je též unavený, ale pak odešel.

Alamo Roswell se opřel. Potřeboval klid, aby mohl přemýšlet. Měl toho hodně, o čem musel přemýšlet. Věděl, že má před sebou jízdu, která ho možná na celé týdny odvede z Wickenburgu. Potřeboval někoho, kdo by po tu dobu nosil hvězdu. Nejlepší by zřejmě bylo, kdyby se zeptal kováře Billa Kensingtona. Ten již nosil hvězdu zástupce za Ricarda Batese, když ještě Alamo viděl smysl svého život v rozbíjení saloonů.

Na ulici panovala vřava. Alamovi hučelo v hlavě. Pomyslel na van Horny a ta myšlenka mu hnula žlučí. Bylo pravděpodobné, že starý van Horn podá obvinění jen kvůli svému zranění a kvůli loupeži peněz a smrt Ricarda Batese přejde jako nějakou maličkost.

Alamo praštil pěstí do desky stolu. Sakra, proč se jen pouštěl do toho zatraceného souboje?

Otevřely se dveře a Jock McNary postrčil dovnitř Harryho Daytona. Úředník měl okolo hlavy obvaz a levá ruka mu visela ve smyčce.

„Posaď se, Harry,“ řekl Alamo. „Rád bych věděl, co se stalo. Potřebuju všechny podrobnosti, na které si vzpomeneš.“

Harry Dayton přikývl.

„Chytíš je, Alamo?“ zeptal se.

„Na to se můžeš spolehnout,“ odsekl McNary. „I kdybychom měli jet na kraj světa.“

Harry Dayton na něho vrhl pochybovačný pohled.

„Začni, Harry,“ řekl Alamo.

Úředník začal vyprávět. Od chvíle, kdy čtyři muži vešli do banky, až po ránu, která ho omráčila. Popsal ty čtyři muže, a když hovořil o jejich pravděpodobném vůdci, začal Alamo hrabat v šuplíku mezi starými zatykači, načež vytáhl jeden papír.

„Jméno neznámé,“ řekl. „Ale oblečení přesně odpovídá. Ten chlápek už vyloupil banky ve Phoenixu, Tucsonu, Bisbee a dalších městečkách. Stojí tu ale, že vždycky pracoval sám. Možná se tak oblékl schválně, aby nás svedl na falešnou stopu.“

„Nebo poprvé nepracoval sám,“ řekl Harry Dayton.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se Alamo.

„Jejich vůdce zvolal na jednoho banditu, který postřelil pana van Horna, a ten bandita ho oslovil „táto“.“

„Hm.“ Alamo Roswell si prohrábl vlasy.

„A paní van Hornová mi vyprávěla, že mladík, který venku hlídal koně a kterého postřelil marshal, toho muže též oslovoval jako tátu,“ dodal úředník.

„Hm,“ řekl znovu zástupce. „To třeba může znamenat, že ten starý samotář pozval k přepadení celou rodinu. Co myslíš, Harry?“

Bankovní úředník přikývl.

„Pověsí je tak jako tak,“ řekl Alamo.

+ + + + +

Alamo Roswell by si nejraději návštěvu Raymonda van Horna ušetřil, ale nezbývalo mu nic jiného. Koneckonců to byl starosta a tedy i Alamův nadřízený.

Shromáždění okolo postele raněného bankéře se zástupci vůbec nelíbilo. Kromě doktora, který si přítomné zamračeně prohlížel nad obroučkami brýlí, a tří členů van Hornovy rodiny, se v místnosti nacházel ještě i vysoký cizinec.

Alamo se pokoušel ho ignorovat, ale to první, co van Horn řekl, bylo jméno toho muže, které Alamo slyšel už v úřadovně.

„Pan Brian Whitman,“ řekl bankéř silným hlasem a ukázal na cizince. „Bude vám nápomocen při hledání těch banditů a uloupeného zlata, pane Roswelle.“

Alamo polkl. Nějakou dobu mu trvalo, než ta slova strávil. Co ten chlápek má s tím přepadením společného? Nevypadá jako federální marshal.

„Možná bys to měl říct jinak, tati,“ řekl bankéřův synáček. „Roswell bude nápomocen panu Whitmanovi.“

„To nech na mně,“ řekl bankéř. „Prosím, nech to na mně.“

Alamo překonal svůj první šok. Zachmuřeně pohlédl na mladého van Horna, paní van Hornovou a její bledou dceru Barbaru, načež se znovu otočil k bankéři.

„Pane van Horne,“ tiše řekl. „Zaprvé, nemáte právo rozhodovat o tom, kdo se mnou pojede. Zadruhé nepojedu za těmi bandity proto, abych přivezl vaše peníze, ale proto, abych přivedl na šibenici vrahy marshala Batese. A zatřetí si můžete tu hvězdu strčit za klobouk, až dopadnu vrahy.“

Raymond van Horn střídavě bledl a rudl.

„To jste přehnal, Roswelle!“ vyhrkl. „Já vám tu hvězdu seberu už teď!“

„To nemůžete,“ řekl Alamo. „Nejprve musíte svolat shromáždění občanů a nevěřím, že se vám to do zítřejšího rána podaří. A potom už budu pryč. A to bez pana Whitmana, který se sice pěkně ohákl, ale který jinak vypadá jako nějaký zatracený lovec lidí.“

Konečně se přestal tak tupě usmívat, pomyslel si Alamo, když viděl cizincův rozzuřený pohled. Vypadalo to, že trefil do černého.

„Vypsal jsem za hlavu každého z těch banditů tisíc dolarů,“ řekl Raymond van Horn chvějícími se rty. „Je mi jedno, kdo mi přinese ty peníze.“

„Nemůžu Whitmanovi zabránit v pronásledování,“ řekl Alamo, „ale ať se mi vyhýbá. A jestli chcete slyšet můj názor, pane van Horne, tak si tu odměnu můžete ušetřit. Muži jako pan Whitman by za bandity jeli tak jako tak. Mají přece u sebe kopu peněz. Mimochodem, kolik to je?“

Cizinec vypadal tak, jako by se chtěl na Alama každým okamžikem vrhnout. Ruce měl těsně nad pažbami koltů.

„Přes třicet tisíc dolarů,“ zamumlal van Horn.

Alamo Roswell se otočil a odešel. Mladík řekl ještě něco jízlivého, ale Alamo to raději přeslechl. Musel teď myslet na něco jiného. Doufal, že Jock McNary už dokončil přípravy na jejich dlouhou jízdu.

+ + + + +

Vyrazili ještě v noci. Jock McNary odvedl koně ke kraji města a Alamo se vydal za ním. Pečlivě dbal na to, aby je nikdo neviděl, a když vyjeli z města, věřil Alamo, že lovce lidí setřásli.

Za rozbřesku viděl, že se mýlil. Právě se skláněl ke stopám pěti koní, na kterých bankovní lupiči včera odpoledne pokračovali v útěku.

„Jestli mě neklame zrak, tak je to Whitman,“ prohodil Jock McNary a ukázal na jih. „A není sám.“

Alamo zaklel. Vstal a otočil se. Viděl jen siluety dvou jezdců, kteří zastavili svá zvířata a pohlédli na ně.

„Co chceš dělat?“ zeptal se McNary.

Alamo mlčel. Byl rozzuřený, protože věděl, že nemůže nic dělat. Lovec lidí jim byl v patách. Stačilo mu jen jet za nimi a čekat, až najdou bankovní lupiče. Whitman si pravděpodobně spočítal, že bude v pravý okamžik rychlejší než zástupce a že bude moct získat odměnu, kterou van Horn vypsal – a možná i kořist banditů.

Jock McNary vyplivl žvýkací tabák, který celou dobu žvýkal.

„Proč jsem si jenom nevzal sharpsku,“ zabručel. „Mohl bych je srazit kulkami ze sedel a pak bychom měli po starosti.“

Alamo Roswell naskočil do valachova sedla.

„Setřeseme ho,“ řekl. „Sakra, jednou se naskytne příležitost a zmizíme mu.“

Otočil valacha a chtěl vyjet. Váhal, když viděl, že McNary se nepohnul.

„Co je?“ zeptal se Alamo. „Chceš počkat na ty dva?“

McNary se škrabal na bradě.

„Proč ne?“ zamyšleně se otázal. „Když teď pojedou s námi, budeme je mít stále pod kontrolou. Kromě toho nám mohou pomáhat při stopování. Proč bychom jim to měli zlehčovat?“

Alamo svraštil čelo. Přemýšlel. McNary měl možná pravdu. Bylo lepší mít Whitmana pod dohledem.

„O.K.,“ řekl. „Zavolej je sem.“

Jock McNary vytáhl kolt a vystřelil do vzduchu. Pak zamával.

Whitman a jeho průvodce rozuměli. Pobídli koně a vydali se k údolí, ve kterém bankovní lupiči vystřídali koně.

Šedý pás na východním obzoru se rozšiřoval. Bylo jasné, že brzy vyjde slunce a bude znovu vedro.

Alamo zapomněl zavřít ústa, když uviděl, kdo to doprovází lovce lidí. Tlusté rty toho muže byly zkřiveny do šklebu. Neměl klobouk a kudrnaté vlasy na jeho hranaté hlavě vypadaly jako bizoní srst. Měl na sobě vybledlou kavaleristickou košili a žluté kšandy.

„Buffalo Jones,“ zamumlal Alamo, jako by ještě stále nevěřil svým očím.

Jock McNary byl překvapen ještě víc než Alamo. Nesnášel lovce lidí tak jako Alamo, ale černochy ještě víc. Vždy byl přesvědčený, že Jih prohrál válku jen kvůli otrokům.

„Sakra, Whitmane,“ chraplavě řekl, „to jste si nemohl vybrat někoho jiného?“

Brian Whitman se usmál. Jeho oči však zůstaly chladné.

„Já jsem si ho nevybral, starochu,“ řekl. „Jede za mnou z Wickenburgu jako pes.“

Jock McNary byl celý červený.

„Já nejsem žádný staroch, lovče lidí,“ odsekl. Prudce trhl uzdou svého hnědáka, který s řehtáním protestoval, a vyjel, aniž by se staral o ostatní.

Alamo Roswell upřeně hleděl na černocha.

„Co tu chceš, Jonesi?“ zeptal se. „To tě tak žene ta odměna?“

Černoch zavrtěl svou kudrnatou hlavou.

„Můj manažer utekl i s kasou,“ odpověděl.

„No a?“ Alamo svraštil čelo. „Proč jedeš za mnou a ne za svým manažerem?“

„Náš boj se ještě neskončil,“ řekl černoch. „A já nemám chuť na tebe týdny čekat v tom Zapadákově. Možná po cestě budeme mít příležitost to dokončit.“

Alamo Roswell se chytil za hlavu. Chtělo se mu křičet. Pronásledoval pět nebezpečných banditů, které chtěl předat spravedlnosti, a musel jet s paličatým starým bláznem, chladnokrevným zabijákem a černochem, který byl posedlý bojem s ním. To je přece možné! Měl sto chutí tasit oba své kolty a poslat ty dva k čertu.

+ + + + +

Jeli celou noc. Chama Holloway držel svého nejmladšího syna v sedle před sebou. Měl již z toho strnulé ruce a Sandy málem spadl ze sedla.

Ještě pořád krvácel. Už však nekašlal krev, což zpočátku Chámu velmi vyděsilo. Možná to zranění přece jen není tak těžké, jak zpočátku vypadalo.

Sesedli a dvě hodiny odpočívali. Tyler přivedl koně k Hassayampa Creeku, ve kterém bylo jen málo vody.

Chama Holloway opatrně položil Sandyho na břicho. Mladík sténal, ale neprobral se. Holloway rozvázal provizorní obvaz, kterým se mu včera pokoušel zastavit krvácení. Zdálo se, že se do rány infekce nedostala.

Oddechl si. Vypadalo to, že Sandy nezemře na sněť. Přesto ho musí do několika dnů přivézt k doktorovi, který mu musí vytáhnout kulku.

Chama si prohlížel ránu pod pravou lopatkou. Sevřel rty. Kulka zřejmě narazila do žebra a díky tomu ztratila rychlost. Jen tak se dalo vysvětlit, že nevyletěla ven.

Chama Sandyho ovázal a opět tázavě pohlédl na Johnnieho, který z jednoho návrší sledoval, zda je někdo nepronásleduje.

Johnnie přišel k němu a zavrtěl hlavou. Na jeho rtech se objevil úsměv.

„Nikde nikdo,“ řekl. „Klaplo to výborně!“

Chama Holloway vstal a praštil Johnnieho pravou rukou do obličeje. Johnnie se svalil na zem.

Chama ztěžka oddechoval. Byl červený zlostí.

„Klaplo to výborně?!“ zvolal. Třesoucí se rukou ukázal na na zemi ležícího Sandyho. „Podívej na svého bratra, ty idiote! Tomu říkáš, že to výborně klaplo? Mrtvý marshal a možná mrtvý ředitel banky a mrtvý úředník! Tomu říkáš, že to výborně klaplo? Měl bych tě na místě zastřelit, kdyby to nebyla má vina, že jsem vás vzal s sebou. A přestaň se holedbat kvůli tomu, že jsi v té bance ukořistil pár zatracených dolarů.“

Přišel ke svému sedlu, které položil na jeden balvan. Strhl z hrušky sedla tašku s penězi a hodil ji Johnniemu před nohy.

„Můžeš si je nechat, jestli mi za ně vrátíš Sandyho,“ řekl. Pohlédl na svého nejstaršího syna, který se vrávoravě postavil. „Proč jsi střílel?“ tiše se zeptal. „Proč jsi musel oddělat ředitele banky?“

Johnnie se rozčilil.

„Chtěl zavřít dvířka trezoru!“ zvolal. „To dobře víš! Pak bychom museli odjet bez peněz!“

„No a?“ zvolal Chama. „Pak by Sandy nebyl zraněný a já bych nezastřelil marshala!“

Stáli si tváří v tvář a vypadalo to, že některý z nich tasí kolt.

„Tati,“ řekl Frank, který přistoupil ke svému otci. „Nemá přece smysl se teď hádat. Už se stalo. Nikdo na tom nic nezmění. Víme, že jsme tě neměli nutit, abys nás bral s sebou. Teď se musíme snažit se z toho dostat se zdravou kůží. Ale musíme držet spolu.“

„To řekni svému bratrovi,“ zamumlal Chama Holloway. Otočil se a šel ke kopci na jihu, odkud Johnnie dával pozor, zda je nikdo nepronásleduje. Musel být sám. Chtěl přemýšlet.

Věděl, že nemají šanci. Že ten mrtvý marshal jim zlomí vaz.

Měl jen jedinou možnost, své chlapce držet zpátky. Kdyby vzal všechnu vinu na sebe, možná by s nimi měl soud slitování.

Posadil se a pohlédl na jih.

Kruci, řekl, věděl jsem, že to nedopadne dobře. Myšlenkami byl u Beth. Nedodržel slib, který jí dal.

Náhle se mu po tvářích kutálely slzy a zanechávaly tmavé stopy v jeho zaprášeném obličeji. Bylo to již dlouho, co naposledy plakal. To bylo tehdy, když zemřela Beth…

+ + + + +

Putovali další dva dny a pak došlo k tomu, čeho se Chama bál nejvíc. Sandy dostal horečku.

Mladík se mezitím několikrát probral. Usmíval se a říkal, že nemá žádné bolesti, ale Chama to věděl lépe. A potom Sandy znovu vykašlával krev, což bylo neklamným znamením toho, že kulka je v plicích, nebo je aspoň poranila.

Chama věděl, že Sandy potřebuje odpočívat. Několikrát už se chystal vydat do některého z měst, která ležela po cestě, a nechat Sandyho u doktora. Ale mladík ho vždy zapřísahal, aby jeli dál.

Jeli podél úpatí Baker Butte. Ke kaňonu Diablo jim chyběl jeden den cesty. Holloway v něm chtěl zamést stopy.

Přejeli dostavníkovou stezku z Flagstaffu do Phoenixu, Chama však věděl, že dobrý stopař se tím nedá zmýlit. Proto vlastně mohli klidně navštívit Rimrock Station, kde mohli dostat horkou vodu a whisky pro Sandyho.

Chama se svých synů neptal. Odbočil ke stanici a chvíli stál na návrší před ní a čekal, až okolo projede večerní dostavník. Potom opět nasedl a se Sandym před sebou vyrazil ke stanici.

Šéf stanice ještě hřebelcoval vyčerpané dostavníkové koně.

Zarazil se, když uviděl čtyři jezdce. Hned věděl, že první z nich veze raněného. Jeden z dalších tří jezdců s sebou vedl volného koně.

Muži měli klobouky stažené do čela. Jejich tvář byly pokryté prachem a podobali se maskám.

Zastavili před stanicí.

Muž s raněným opatrně slezl z koně a okamžitě se vydal ke stanici. Ostatní odvedli zvířata ke stáji.

„Vytřete je,“ prohodil jeden z nich. „A nakrmte.“ Nevšímal si šéfa stanice a vydal se k domu.

Jeden z obou mladíků, kteří tam zůstali, vytáhl z kapsy kalhot několik dolarových bankovek a podal je šéfovi stanice.

„Nechceme nic zadarmo,“ poznamenal. „Potřebujeme slámu a obrok pro naše koně.“

Frank pohlédl na šéfa stanice. Byl to malý, vyschlý muž s úzkým šedým knírem. Nedůvěřivě hleděl zpod okraje svého klobouku a nerozhodně si točil bankovkami v rukou.

„To je příliš,“ zamumlal.

„Odpočítejte od toho jídlo, které potřebujeme,“ řekl Frank a odvedl koně do stáje.

Starý muž dál hřebelcoval dostavníkového koně. Když byl hotov, přivázal ho k železnému kroužku. Krátce nahlédl do stáje, kde oba chlapci pečovali o své koně, načež zamířil ke stanici.

Muž s kavaleristickým kloboukem položil raněného na stůl uprostřed místnosti. Ležel na břiše. Právě mu odvazoval zakrvácený obvaz.

Uslyšel, jak tam přišel šéf stanice. Krátce se ohlédl a řekl: „Potřebujeme horkou vodu a whisky.“

Starý muž přikývl. Přišoural se k pultu, jenž byl vyroben z několika prken položených na dvou soudcích, a zvolal: „Susanno! Máme hosty!“

Za pultem zaskřípaly dveře. Dovnitř přišla dívka. Byla trochu baculatější a měla hezký obličej, jehož půvab se však zmenšil, když jí do tváře spadly neučesané vlasy. Utřela si ruce do zástěry.

„Přines horkou vodu,“ řekl šéf.

Přikývla a zmizela.

Šéf stanice se sklonil a vytáhl z bedny láhev whisky, kterou podal Chamovi.

„Chlapci ve stáji už zaplatili,“ chraplavě řekl.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Chama Holloway.

„Sam Midland.“

„O.K., Midlande,“ řekl Holloway. „Jistě si myslíte, že s námi něco není v pořádku. Chci, abyste nemyslel, dokud nezmizíme. Pak se vám nic nestane. Chceme si jen trochu odpočinout a ovázat tomuto hochovi ránu nějakým normálním obvazem, aby nám nezemřel po cestě. Za všechno zaplatíme. A jestli mi slíbíte, že potom o nás nikomu neřeknete, dám vám pět set dolarů.“

Midland měl otevřená ústa a zapomněl je zavřít.

Pět set dolarů!

Několikrát polkl. Za poslední rok si vydělal čtyři sta dolarů. A tento muž mu teď chtěl dát pět set dolarů – jen za to, když zavře obě oči a na nic si nevzpomene, když se někdo bude ptát na ty muže.

„V pořádku, pane,“ chraplavě řekl. „Slibuju vám to.“

Chama Holloway se obrátil k Johnniemu, který stál u stolu a hleděl na korpulentní děvče, které právě přineslo mísu s horkou vodou.

„Dej mu to,“ řekl Chama.

Johnnie si sáhl do kapsy kalhot, ale šéf stanice zavrtěl hlavou.

„Teď ne,“ řekl, „to má čas.“

Chama pochopil, že muž nechtěl, aby o tom to děvče vědělo.

„Běž do kuchyně a udělej něco k snědku,“ poznamenal Midland k děvčeti. „Pro čtyři muže. A tomu zraněnému hochovi udělej horkou kaši.“

Dívka se zájmem pohlédla na Johnnieho, a když prošla okolo něj, dotkla se ňadry jeho nadloktí. Chama na ni zachmuřeně hleděl. Ta malá coura je rozkurážená. Kroutí zadkem, jako by deset let neviděla chlapa. A Johnnie, ten idiot, by nejraději hned běžel za ní a rozdal si to s ní. To jestli jeho bratr přežije nebo ne, je mu jedno.“

Když děvče zmizelo, pohlédl Chama Holloway na šéfa stanice.

„Rozumím vám, že se s tou dívkou nechcete dělit,“ poznamenal, „ale moc nám to nepomůže, když budete mlčet a to děvče promluví.“

„Ta je příliš tupá na to, aby si něčeho všimla,“ řekl Midland. „Ta má rozum někde úplně jinde než v hlavě.“

To máš pravdu, pomyslel si Chama Holloway.

„Postarám se o to, aby nic neřekla, když se někdo bude ptát,“ dodal šéf stanice.

„Dej mu ty peníze,“ řekl Chama k Johnniemu.

„Ale to je přece…“

„Dej mu ty peníze!“

Chámův hlas zněl tiše, ale Johnnie sebou trhl, jako by ho někdo švihl bičem. Beze slova vytáhl z kapsy peníze, oddělil pět set dolarů a podal je Midlandovi.

Šéf stanice si olízl rty a rychle schoval peníze do kapsy. Johnnie se otočil a šel ke dveřím za pultem.

„Zůstaň tady a pomoz mi,“ ostře řekl Chama.

Johnnie se zastavil a pomalu se vrátil.

Sam Midland se obrátil.

„Pomůžu chlapcům s koňmi,“ řekl přes rameno a šel ven.

Chama kývl na ranec, který Johnnie položil ke stolu.

„Vytáhni jednu košili a roztrhej ji,“ řekl.

Johnnie ho poslechl. Měl sevřené rty. Díval se na svého otce, jak čistí ránu v Sandyho zádech. Mladík zasténal, když whisky začala pálit, a Vzepjal se. Jeho křik jim trhal uši.

Chama ho chytil a přitlačil ho zpět ke stolu. Trvalo to jen několik vteřin, potom Sandy opět ochabl a Chama ho mohl obvázat.

Johnnie ho pozoroval. Tiše zaklel, když jeho otec řekl: „Necháš tu malou couru na pokoji, rozumíš? Dokud tvůj bratr bojuje o život, tak si v žádném případě nebudeš užívat s ženskou. Myslím to vážně a radím ti, aby ses podle toho řídil.“

Přišel ke dveřím za pultem a otevřel je.

Děvče stálo u krbu, v němž šlehaly plameny.

„Potřebuju pokoj pro raněného,“ poznamenal.

Utřela si ruce do zástěry a mlčky se vydala k nízkým dveřím. Chama je předtím neviděl, protože byly ve stínu velké prkenné stěny, která rozdělovala místnost.

Holloway opatrně zvedl Sandyho ze stolu a odnesl ho do malé komory. Postel vypadala čistě. Položil Sandyho na břicho. Když se narovnal, viděl, jak se dívka opět provokativně pohybovala okolo Johnnieho.

Nic neřekl, protože ji nechtěl rozčilit. Ale Johnnieho úsměv ho přiváděl k zuřivosti.

„Posaď se vedle něho na postel a dávej pozor, ať se neotočí,“ řekl mu chvějícím se hlasem. Když Johnnie procházel okolo něj, chytil ho za ruku. „Jestli se mu kvůli tobě znovu něco stane, tak půjdeš do pekla před ním!“

Johnnie se mu vytrhl a rozezleně na něho pohlédl.

Chama se otočil a práskl za sebou dveřmi.

Co to jen se mnou je? pomyslel si. Věděl to však.

Svět, ve kterém žil se svými syny, už neexistoval. Zničily ho dva výstřely.

Jeden, kterým postřelil Johnnie bankéře, a druhý, kterým on, Chama Holloway, zabil wickenburgského marshala.

Alamo měl pocit, že jsou banditům v patách. Pozoroval Jocka McNaryho, který se sehnul ke keřům, jimiž podle jeho mínění bandité museli projet.

Starý muž si sundal klobouk a poškrábal se na hlavě.

„Umějí zametat stopy,“ řekl. „Myslím, že kdyby s sebou neměli raněného, tak už by nám dávno zmizeli.“ Vysedl na koně a vjel do křoví

Alamo se vydal za ním, protože si všiml, že McNary mu chtěl ještě povědět něco, o čem nemusel vědět lovec lidí.

„Jak daleko jsou před námi?“ tiše se otázal Alamo.

Jock McNary pokrčil rameny.

„Pravděpodobně ne víc než šest hodin,“ poznamenal. „Ten raněný je musí hodně zdržovat. Některý z banditů ho drží v sedle, protože nemůže jet sám.“

„Co budou dělat?“

Jock McNary se rozhlédl. Brian Whitman a Buffalo Jones ještě byli příliš daleko na to, aby je mohli slyšet.

„Mají jen dvě možnosti,“ řekl McNary. „Můžou jet odtud přes Sitgreaves do Holbrooku.“

„Sakra, to je přes šedesát mil pouští, kde se to jen hemží Navahy a Apači!“

Jock McNary se usmál.

„Do nich bych to řekl,“ poznamenal. „Jenže mají toho raněného. Tu jízdu by pravděpodobně nepřežil. A jestli to jsou otec a syn, jak si myslíš, pak udělají všechno pro to, aby raněného zachránili.“

„A druhá možnost?“ zeptal se Alamo.

„Pojedou na sever,“ řekl McNary. „Tam je podél dostavníkové cesty několik stanic, ve kterých mohou raněného ošetřit. Nebo pojedou do Happy Jacku. Co vím, tak se to tam jen hemží bandity, protože tam není marshal.“

Alamo pomalu zavrtěl hlavou.

„Nepojedou do žádného města,“ zadumaně řekl. „A už vůbec ne do Happy Jacku. Kdyby tam přijeli s raněným, věděl by každý, o co jde, a rovnou by těch třicet tisíc dolarů mohli rozdělit mezi bandity.“

„Takže zůstává jen cesta kaňonem Diablo,“ řekl McNary. „Tam se pokusí zamést za sebou stopy a setřást nás.“

Alamo přikývl. Byla to jediná možnost, která lupičům, otci a synům – nebo kdo to byl – zůstávala.

Opět pohlédl na zatykač, který měl před sebou. Skoro celou hodinu zkoumal údaje, které existovaly o tom samotáři. Všechna přepadení se odehrála v Arizoně. První na hranici s Novým Mexikem, v Morenci, ve Staffordu, ve Willcoxu a v Bisbee. Pak se odvážil hlouběji do Arizony. Vyloupil banku v Globe, potom v Tucsonu a loni ve Phoenixu, kde ukořistil čtyřicet tisíc dolarů.

Alamo byl pevně přesvědčen o tom, že ten muž žije v Novém Mexiku.

I kdyby se mu povedlo v kaňonu Diablo za sebou zamést stopy, nic by mu to nepomohlo, protože Alamo znal směr, kterým jel.

Pomyslel na těžkosti, které ho čekaly, pokud by se jim nepodařilo bandity dostihnout ještě před hranicí Nového Mexika. Zavrtěl hlavou. Hranice ho nezastaví. Bude pronásledovat Batesovy vrahy třeba i na kraj světa, pokud to bude nutné.

Zasněžený vrchol Baker Butte byl v paprscích zapadajícího slunce narůžovělý. Blížil se soumrak. Alamo chtěl jet dál, aby snížil náskok banditů, ale Jock McNary zavrtěl hlavou.

„Potmě je nemůžu stopovat,“ řekl. „A když je v noci ztratíme, tak zítra budeme možná celé hodiny hledat.“

Alamo přikývl. Starý měl pravdu. Nemohli si dovolit riskovat.

„Jeď, dokud uvidíš stopy,“ odvětil. „Pak se utáboříme.“

McNary vyjel napřed. Alamo se otočil. Viděl, že Brian Whitman sesedl a prohlížel si stopy, které zanechali bandité. Černoch jel k Alamovi.

Ten tiše zaklel. Whitman se mu vůbec nezamlouval. Pravděpodobně rozuměl stopování jako McNary. Možná si spočítal, jak daleko bandité jsou.

Alamo věděl, že nemůže nic podniknout proti tomu, že s nimi jede Whitman. Jenom doufal, že lovec lidí je dost rozumný na to, aby proti čtyřem banditům nevyjel sám.

+ + + + +

Nocovali nedaleko jedné studánky. Jock McNary objevil stopy indiánského poníka, ale ty byly už několik dnů staré. Bandité se zdrželi u studánky jen krátce. Pravděpodobně nabrali vodu a jeli dál.

Jock McNary zabručel něco nesrozumitelného, když se Buffalo Jones posadil poblíž něj. Ukázal na Briana Whitmana, který položil své sedlo pod převislou skálu stojící nejméně patnáct yardů od McNaryho a Alamova lože.

„Proč si nelehneš vedle svého přítele?“ zeptal se. „Víš, že nenávidím negry.“

Jones nebyl uražený. Dokonce se usmíval.

„Whitman není můj přítel,“ odvětil. „Navíc se mi tvá nenávist líbí víc než Whitmanův chlad. Z toho člověka čiší smrt, je mi z toho špatně.“

„Hm.“ McNary zabručel něco, čemu nebylo rozumět. Obrátil se a urovnal si svou deku. Viděl úsměv v Alamově obličeji.

„Proč se tak tupě usmíváš?“ rozhněvaně se zeptal.

„Myslím, že náš černý obr si tě vybral za svého tátu,“ poznamenal Alamo.

Jock McNary mrštil svým kloboukem o zem.

Buffalo Jones se sklonil ke svému sedlu.

„Jestli je ti to nepříjemné, McNary, tak si lehnu kousek dál,“ řekl klidným hlasem.

„Jenom tam zůstaň ležet,“ zabručel McNary. „Ze všech, co tu jsou, jsi ten nejsnesitelnější.“

Alamo se s úšklebkem přikryl. Starý Jock byl asi hodně rozzuřený, když zapomněl i na svou averzi vůči černochům. Možná byl dokonce Buffalo Jones ten správný člověk, který ho mohl přesvědčit o tom, že nezáleží na barvě kůže, ale na charakteru člověka.

Než Alamo položil hlavu na sedlo, vrhl ještě pohled na tábořiště. Čtyři koně v lasové ohradě byli klidní. Těch několik hodin odpočinku jim prospělo. Pokud bandité jeli kaňonem Diablo, čekala zvířata namáhavá cesta.

Brian Whitman se utábořil u koní. Možná chtěl v noci ujet.

Jen ať to udělá, řekl si Alamo, když chce za každou cenu koupit kulku.

Takřka okamžitě usnul. Ještě myslel na to, že Jock McNary snad první dvě hodiny na hlídce zvládne, i když už zíval.

Jock McNary byl ještě unavenější, než se Alamo obával. Půl hodiny McNary pozoroval lovce lidí, kterého považoval za jediné nebezpečí, ale ten tvrdě usnul jako černoch a Alamo.

McNaryho pozornost klesala.

Když se Brian Whitman po jedné hodině neslyšně vyplazil z lůžka, měl McNary bradu opřenou o hruď a chrápal.

Whitman nenarazil na jedinou potíž, když se plížil za McNaryho. Levou rukou chytil starého muže za ústa a pravou ho praštil pažbou koltu.

Neslyšně přiběhl k lasové ohradě a osedlal svého koně. Potom nasedl, vzal uzdy tří dalších zvířat a jekotem je odehnal.

+ + + + +

Alamu Roswellovi se zdálo o apačském přepadení, když ho ze spánku vytrhl výkřik. Okamžitě sáhl po koltu. Slyšel dusot kopyt, ale viděl jen stíny.

Nestřílel. Příliš snadno by mohl trefit některého z koní.

Než vyskočil, dusot kopyt už utichl. Čtyři koně zmizeli za skalami, jež stály okolo studánky. Alamo běžel s revolverem v ruce za nimi, potmě však nic nebylo vidět.

Vedle něj se objevil Buffalo Jones. Byla vidět jen bělma jeho očí.

„Ten grázl,“ řekl.

Alamo neodpověděl. Otočil se a vyrazil ke svému lůžku.

„McNary!“ zvolal.

Zastavil se, když na zemi uviděl postavu, která se pomalu začala hýbat.

Starý muž se vrávoravě postavil. Sténal a držel se za hlavu.

„Skála,“ zamumlal. „Na hlavu mi spadla skála.“

„Ty jsi spal!“ zvolal Alamo. „Věděls přece, že Whitman chce bandity najít na vlastní pěst! Vždyť jsi to věděl!“

Jock McNary na něj rozzuřeně pohlédl.

„Nic jsem nevěděl!“ zvolal. „Když jsi tak chytrý, tak proč jsi nedával pozor?“

„Měl jsem první hlídku já, nebo ty?“ otázal se Alamo.

Vypadalo to, jako by se McNary chtěl na Alama vrhnout.

„Nemá smysl se hádat,“ klidným hlasem řekl Buffalo Jones. „Už nemáme koně, takže si nějaké musíme obstarat. Možná je tu někde poblíž nějaký ranč nebo stanice.“

Jock McNary na něho téměř vděčně pohlédl, ale Alamo svou zlost ještě nestrávil.

„Umíš akorát tak chrápat,“ řekl a rozezleně si oklepal prach z deky.

„Ty… ty…“ McNary polkl. Celý se chvěl. „Hledej si stopy sám, když si myslíš, že mě nepotřebuješ, ty nafoukaný frajere! Uvidíš, jaké to je!“

Mezi oba kohouty vstoupil Buffalo Jones. Pohlédl na Alama.

„Neměl bys McNaryho urážet, Roswelle,“ řekl. „Byl unavený stejně jako my a nikdo nemohl počítat s tím, že nám Whitman sebere koně.“

Alamo svraštil čelo a pohlédl na černocha.

„Co je ti do toho?“

„Chci, abyste našli bandity, ať můžeme pokračovat v boji, který jsi přerušil tím zákeřným úderem,“ řekl hlasem, který byl ještě o něco hlubší než normálně. „Jestli chceš, můžeme pokračovat rovnou.“

Alamo Roswell se otočil. Lomcoval jím hněv. Zvedl své sedlo a hodil si ho přes rameno.

„Je tu poblíž nějaká stanice?“ zeptal se McNaryho.

Starý muž si odplivl.

„Ty přece víš všechno nejlíp,“ odsekl. „Proč se ptáš mě, nepotřebného dědka, který umí akorát tak chrápat?“

„Přestaň s těmi žvásty, McNary,“ řekl Alamo. „Nemáme čas hrát si na uražené.“

„Měl by ses mu omluvit, Roswelli,“ poznamenal Buffalo Jones.

„Ty drž zobák,“ prohodil starý muž. „To je jen mezi mnou a Alamem, rozumíš?“

Černoch pokrčil rameny a zmizel ve tmě. Šel si pro své sedlo a přikrývky.

„Asi pět mil odtud má ranč jeden starý míšenec,“ zamumlal McNary. „Nevím, jestli ještě vůbec žije. Možná nemá v ohradě jedinou herku, ale je to jediná šance, jak za den sehnat koně.“

„O.K.,“ řekl Alamo. Chvíli váhal, aby pak tiše dodal: „Omlouvám se, Jocku. Ale byl jsem rozčilený z toho, že nás ten zatracený lovec lidí ošálil.“

„Myslíš, že já z toho mám radost?“ odvětil McNary. „V hlavě mi hučí jako v úle. Jestli toho grázla dostanu, odpravím ho a bude mi jedno, jestli se ke mně otočí nosem nebo zády.“

„Já bych ti doporučoval záda,“ s úsměvem poznamenal Alamo a pak se vydal za McNarym, který zamířil na východ.

Měli štěstí v neštěstí. Po tom, co si u míšence obstarali koně, narazili už po několika hodinách na stopy banditů. Vedly přímo k Rimrock Station, která už ležela za nimi.

Alamo se rozhodl jet po stopách jednoho jezdce, které vedly na sever. Mohly to být jen Whitmanovy stopy. Pravděpodobně chtěl lovec lidí bandity předstihnout a nastražit jim past.

Jock McNary nadával, když nejeli ke stanici. Zamumlal něco o vyschlém hrdle, ale u Alama s tím nepochodil.

Alamo věděl, že si musejí pospíšit, pokud nechtějí ztratit stopy banditů v horách.

Toho večera se utábořili u jedné říčky a opekli si jelínka, kterého McNary zastřelil krátce předtím. Po jídle si McNary čistil pušku, Jones spal a Alamo mluvil sám se sebou. Dělal to celé odpoledne.

Paličkou kreslil čáry do písku.

„Pojď sem, Jocku,“ řekl potom.

McNary vstal. Přišoural se k Alamovi a pak si prohlížel čáry v písku.

„Kaňon Diablo?“ otázal se.

Alamo přikývl. „Tvrdils přece, že ho znáš jak své boty. Ukaž mi, kde nás bandité můžou chtít setřást.“

Jock McNary hleděl na zástupce, jako by přišel o rozum. Potom mu vzal paličku z ruky a začal jí čárat po zemi. „Tady a tady a tady…“

„Přestaň,“ zabručel Alamo.

„Jde o to, jestli ten bandita přežije své zranění,“ řekl McNary. „Každopádně budou křižovat celým kaňonem, aby se dostali do Two Guns nebo do Rimmy Jims. Nevěřím, že raněný zvládne jízdu přes hory.“

Alamo přikývl. Měl stejný názor. U normálních banditů by počítal s tím, že nebudou brát ohled na ztráty.

Tito muži však byli jiní. Ti na sebe brali ohled, a to mohlo znamenat jen to, že je spojovalo víc než to, že byli bandité. Jinak by toho raněného dorazili, aby je nezdržoval a aby proti nim nemohl vypovídat, kdyby ho chytili.

Alamo pomyslel na Briana Whitmana. Pokud jel přes noc, musel už bankovní lupiče dostihnout.

Alamo se otočil a lehl si. Přistihl se při myšlence, kterou si jako zástupce nemohl dovolit. Ale bylo to tak, Brian Whitman nebyl o moc lepší než ti bankovní lupiči, a pokud by při pronásledování banditů koupil kulku, bylo by to zasloužené.

Předsevzali si, že kvůli koním budou několik hodin odpočívat a pak vyrazí ještě před svítáním. Možná by se jim mohlo povést náskok banditů rozhodujícím způsobem stáhnout.

+ + + + +

Chama Holloway zestárl o celé roky. Měl propadlý obličej a ve vráskách usazený prach.

Zastavil se a ohlédl se. Sandy seděl na plavákovi, kterého Chama vedl za sebou. Ruce měl přivázané k hrušce sedla, nohy k podbřišníku.

Nebylo vidět, zda je při vědomí, či nikoli.

Za plavákem vedli Johnnie, Frank a Tyler své koně po úzké stezce, která nebyla širší než dvě stopy.

Sandyho hnědáka nechali hned za stanicí běžet. Pro jednoho muže bylo nemožné vést dvě zvířata po úzké skalní římse.

Chama Holloway opět pohlédl před sebe. Úzká římsa se vinula po vysoké skalní stěně. Kopyta koní klapala a zanechávala po sobě škrábance, které hned zanášel prach.

Dno rokle již bylo více než tisíc stop pod nimi. I na protější straně, která byla pouze sto padesát yardů daleko, vedla úzká stezka. Holloway však věděl, že vede jen ke staré navažské svatyni. Ten, kdo by na ni zabloudil, by musel stejnou cestou zpátky.

Ještě půl hodiny a podaří se nám to, pomyslel si Chama. Znovu pohlédl na svého nejmladšího syna, který visel v sedle.

Věděl, že riskuje jeho život, ale neměl jinou možnost jak uniknout pronásledovatelům. Bylo pravděpodobné, že pronásledovatelé vědí, kam jedou. Nevěřil, že šéf stanice mlčel. Proč by mlčel? Kvůli pěti stům dolarů? O nich přece nemusel nikomu říct.

„Jak daleko to ještě je, tati?“ zvolal Frank.

Chama hleděl před sebe.

„Za půl hodiny tam musíme být,“ odvětil. „Jestli to Sandy do té doby…“

Náhle třeskl výstřel.

Chama tam chvíli strnule stál. Nebyl překvapený. Připadalo mu to, jako by ten výstřel očekával každou chvíli.

Chtěl se vrhnout na Sandyho, aby ho chránil před dalšími kulkami, když tu si uvědomil, že neslyšel odraz kulky od skály.

Cosi studeného mu stékalo po zádech.

Slyšel Frankův výkřik. „Tylere!“

Ozval se další výstřel. V tom samém okamžiku uviděl na druhé straně rokle záblesk a uslyšel tlesknutí, když se kulka zaryla do masa.

Na rameno mu začala stříkat krev. Viděl díru v plavákově krku, ze které proudila krev. Vykřikl a vší silou se přitiskl k tělu koně, kterému se podlomily přední nohy.

Rukama sáhl do prázdna. Hledal řemeny, kterými byl Sandy přivázán k hrušce sedla.

„Tati!“ zvolal Frank. „Tyler to koupil!“

Chamovi se zatmělo před očima. Cítil, jak se plavák zhroutil, a věděl, že ho zvíře strhne s sebou do propasti, když včas neuskočí.

Jenže to nemohl. Nemohl svého syna, který byl přivázaný k plavákovu sedlu, ponechat osudu.

Cítil, jak ho kdosi chytil za košili. Pokusil se držet plaváka za hřívu. Kdosi mu něco křičel do ucha, ale nerozuměl tomu.

Pak mu náhle uklouzly prsty. Zavrávoral, ale chtěl se znovu vrhnout dopředu, když viděl, jak se plavák pomalu naklání k okraji propasti.

Pevně ho však držely čísi ruce.

„Už mu nepomůžeš, tati!“ zvolal Johnnie, který byl ten, kdo ho držel.

Těsně nad nimi hvízdla kulka a odrazila se od skály.

„Sandy..,!“

Chamův výkřik zněl tak, jako by ho ani nevydal člověk. Vytřeštěnýma očima hleděl na hranu skály, za níž zmizel kůň s jeho nejmladším synem. Zaryl se prsty do země.

Ze zděšení ho probral záblesk na druhé straně kaňonu. Slyšel třesk Frankovy spencerovky a viděl, jak se muž na druhé straně kryl.

„Jdu pro tvou pušku!“ zvolal na Johnnieho. „Drž ho pod palbou!“

Přiběhl k ostatním koním, kteří tam neklidně tančili. Z Johnnieho sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a hodil mu ji. Pak běžel dál. Pohlédl na Franka, který se kryl za jednou skalkou a pálil na zákeřného střelce na druhé straně.

Potom spatřil Tylera.

Sevřelo se mu srdce. Krvavá skvrna na hrudi byla dostatečně výmluvná. Na chvíli zavřel oči a zasténal. Během několika vteřin ztratil dva syny.

Sakra, proč je poslechl a vzal je s sebou?

Nejraději by nikdy neotevřel oči. Výstřely ho však vrátily do reality. Vytáhl winchestrovku z Tylerova sedlového pouzdra a vrhl se na zem, když Frank musel nabít a střelec na druhé straně začal opět pálit.

Tylerovy modré oči byly upřeny na nebe, které na západě začalo červenat. Chama se rychle odplazil. Pohled na Tylera byl nad jeho síly.

Nyní Frank opět střílel.

Chama vstal a sáhl po uzdě Tylerova hnědáka. Nebylo snadné nervózního koně na úzké římse obrátit, ale povedlo se mu to, ještě než na něho zákeřný střelec mohl vypálit.

Odvedl ho dolů, do nejbližší zatáčky. Ohlédl se zpátky na Johnnieho a Franka. Oba si našli výhodná místa. Kdyby je náhodou netrefila odražená kulka, nemohl je zákeřný střelec vyřídit.

„Držte ho v šachu!“ tiše na ně zvolal Chama. „Jdu si pro něj!“

Johnnie se ohlédl. Vypadalo to, že chce něco říct, ale pak sevřel rty.

Jestli teď začne mluvit o penězích, které spadly dolů se Sandym, tak ho oddělám, pomyslel si Chama. Ještě chvíli počkal a pak se rozběhl s koněm na uzdě za sebou. Překonal ještě jedno nebezpečné místo, načež se římsa rozšiřovala tak, že mohl nasednout.

Nemyslel na to, že nesmějí ztrácet čas, a nepřemýšlel o tom, kdo je ten zákeřný střelec. Věděl jen to, že ho musí potrestat. Nesmí své oběti přežít ani o hodinu.

+ + + + +

Cesta zpět mu trvala čtvrtinu doby než cesta nahoru. Chvíli váhal, když projížděl po dně rokle, ale potom zavrtěl hlavou. Sandy nemohl pád z tisíc stop vysoké skály přežít.

Navažská stezka na druhé straně byla širší. Její první část vedla přímo nahoru. Třesk výstřelů z pušek byl stále zřetelnější. Odrážel se od skalních stěn a znělo to, jako by tam spolu bojovala setnina vojáků a horda indiánů.

Chama si nevšiml, že je celý zpocený. Jeho armádní košile byla tmavá od potu. Náhle spatřil záblesky Frankovy a Johnnieho pušky. Frank ho uviděl a zamával.

Chama zastavil zadýchaného koně. Chvěly se mu slabiny. Vydal ze sebe všechno.

Chama se svezl ze sedla a vzal si s sebou winchestrovku. Nebyl si jistý, jestli ji bude potřebovat, ale nechtěl nic riskovat.

Za jedním skalním výčnělkem se zastavil a vybavil si obraz, který znal z druhé strany. Věděl, že nebude jednoduché toho střelce dostat z jeho úkrytu, ale odtud viděl, že to je nemožné. Mezi střelcovým úkrytem a jeho stanovištěm se rozprostíralo volné prostranství dlouhé skoro třicet yardů, na kterých by neměl možnost skrýt se před kulkami.

Chama věděl, že už mu nezbývá moc času. V rokli se začaly objevovat stíny.

Frank a Johnnie bez ustání stříleli.

Měli by šetřit náboji, pomyslel si.

Uvažoval, jestli má zkusit výpad, když tu jeho pohled ulpěl na skalním komíně vlevo. Komín se táhl zhruba šedesát stop vysoko. Vypadalo to, že končí na malé plošině, ale zespodu to nebylo vidět.

Chama déle neváhal. Opřel winchestrovku o skálu. Nemohl ji vzít s sebou. Pokud zákeřného střelce chtěl tímto způsobem přelstít, musel se spolehnout na kolt. Zapnul bezpečnostní poutko, aby mu zbraň při lezení nevypadla z pouzdra.

Pak se vydal nahoru.

V polovině se zadýchán zastavil. Divil se, že je ještě schopen se potit. Cítil se naprosto vyčerpaně. Jazyk měl přilepený k patru, rty měl opuchlé. Bolely ho.

Viděl na svých rukou krev, jak byly rozedrané od skály, ale zatnul zuby a šplhal dál.

Trvalo to více než hodinu, než komín zdolal. Oddechl si, když uviděl plošinu, která se táhla takřka souběžně ke stezce pod ním. Ve skalní stěně zela ústí jeskyní. Před největším z nich byl ve škvíře ve skále strčený oštěp. Tyto jeskyně zřejmě patřily k navažské svatyni.

Chama hledal zákeřného střelce. Připlazil se k okraji plošiny a pohlédl dolů. Nikde nikdo. Střelba mezitím utichla. Holloway viděl, že na druhé straně Frank oba koně odvedl do bezpečí za jeden skalní výčnělek. Na cestě už byly stíny. Tiše zaklel.

Kde byl ten zákeřný střelec?

A proč nebyla seshora vidět stezka?

Nezbývalo mu nic jiného než prozkoumat pěšinu, jež vedla na tuto plošinu. Když dorazil ke skalnímu výčnělku a obešel ho, tiše si zahvízdl mezi zuby. Stezka vedla obloukem k široké skalní bráně a za ní strmě klesala.

Byl to snad konec pěšiny, po které přijel ten zákeřný střelec?

Chama cítil, jak ho polil studený pot, jako vždy, když ho čekal boj. Náhle věděl, že se mu náhodou povedlo dostat do zad muži, který zavraždil Sandyho a Tylera.

Zkontroloval svůj Navy kolt a šel ve stínu skalní stěny až k bráně. Slyšel frkání koně a pak ho spatřil, stál v kotlince pod jednou jeskyní.

Po jeho majiteli ani památky. Musel se nacházet někde za skalní římsou, která se táhla od brány souběžně se stezkou a tvořila přirozený okraj stezky.

Chama prošel okolo koně, který na něj hleděl svýma velkýma očima. Viděl, že to zvíře se tady nahoře na pěšině cítí nejistě, jinak by pravděpodobně svého pána varovalo frkáním či řehtáním.

Neslyšně běžel dál. Držel se u skalní stěny. Cítil, jak se celý chvěje, a věděl, že jím lomcuje nenávist.

Zastavil se, když uslyšel šouravý zvuk.

Pomalu zvedl Navy kolt.

Ten muž se plazil po čtyřech. Chtěl zůstat skryt za skalní římsou, aby na něj muži na druhé straně nemohli střílet.

Uštvaně se rozhlížel.

Chama natáhl kohoutek svého Navy koltu.

Cvaknutí znělo v tichu jako prásknutí biče.

Muž strnul.

Chama na první pohled viděl, že má před sebou profesionála. Muž se nehýbal. Pravou rukou držel winchestrovku tak pevně, že mu zbělaly klouby.

Neohlédl se však.

Chce se o něco pokusit, pomyslel si Chama.

„Jestli se pohneš, máš kulku v hlavě,“ řekl ostrým hlasem. Třásl se mu nenávistí, což ten muž patrně cítil. Jen pomalu otočil hlavu a nevěřícně pohlédl na Chamu.

„Pusť tu pušku!“

Muž poslechl.

„Lehni si na břicho!“

Nyní váhal, ale když mu Chama přiblížil revolver k obličeji, natáhl ruce a lehl si.

Holloway ho udeřil pažbou do zátylku. Rána byla tak tvrdá, že zabijákovi začala téct krev. Vsakovala se mu do límce.

Chama se sklonil a vytáhl mu kolty z pouzder. Chvíli si obě zbraně s ošoupanými slonovinovými pažbami a širokými kohoutky prohlížel. Mušky byly na obou koltech upilované. Toto byly zbraně pistolníka.

Chama hodil revolvery i winchestrovku do rokle. Pak zavolal na druhou stranu, že toho muže vyřídil. Jen pomalu vstal z úkrytu a zamával svým kavaleristickým kloboukem, aby ho někdo z jeho chlapců omylem nezastřelil.

Zamávali mu.

„Máme na tebe počkat tady, tati?“ zvolal Frank.

„Jeďte dolů do rokle!“ odpověděl. „A vezměte Tylera s sebou!“

Dál se o ně nestaral. Vytáhl pistolníkovi z kalhot úzký opasek z hadí kůže a svázal mu jím ruce za zády.

Nohou ho otočil, svlékl mu kabát a objevil ještě jeden malý kolt v pouzdře pod paží. I ten hodil do rokle.

Muž neměl žádnou hvězdu.

Takže to byl lovec lidí, který měl zálusk na odměnu za jejich hlavy či na jejich kořist.

Chama si strčil Navy kolt zpět do pouzdra a odvlekl muže k jeho koni. Přehodil ho přes sedlo nervózního zvířete a svázal ho lasem tak, že mu pod břichem koně svázal nohy a druhý konec mu přivázal kolem krku.

Zvířeti se chvěly slabiny, když ho Chama vedl po pěšině dolů. Tylerův hnědák nehybně stál na místě, kde ho nechali.

Chama si vzal svou winchestrovku a strčil ji zpátky do sedlového pouzdra. Potom omotal hnědákovu uzdu okolo hrušky druhé koně a oba je vedl dál.

Bylo to vysilující, když s nimi kráčel po strmé cestě dolů. Když dorazil dolů, už na něj čekali Johnnie a Frank. Na Frankově šedém valachovi přivezli Tylera.

V kaňonu už bylo šero. Vrcholky skal nad nimi přitom ještě byly osvětleny sluncem.

„Kdo je ten chlápek?“ chraplavě se zeptal Johnnie. „Ty jsi ho…“

„Ještě žije,“ řekl Chama ledovým hlasem. „A ty se ho ani nedotkneš, rozumíš?“

V Johnnieho očích se zajiskřilo.

„Co vlastně chceš?“ zeptal se chvějícím se hlasem. „Všiml jsem si, že jsi na mě vysazený. Jestli si myslíš, že za všechno můžu já, tak mě zastřel!“

Chama na něho chvíli hleděl, načež sklonil hlavu.

„Je mi líto, Johnnie,“ tiše řekl.

Obrátil se a vedl koně dál. Tma houstla. Johnnie se vyšvihl do sedla svého vraníka a mlčky vyjel napřed. Trvalo mu to skoro půl hodiny, než našel plaváka a Sandyho. Nasbíral chrastí a rozdělal oheň.

Po chvíli tam přišli Chama a Frank.

Chama zasténal, když spatřil tělo svého nejmladšího syna. Zavřel oči a zatnul pěsti. Nedokázal potlačit třas. Měl pocit, že ho udusí nenávist.

Náhle ucítil ruku na rameni a otevřel oči.

Po skalách se pohybovaly stíny.

„Nech to na Johnniem a na mě,“ chraplavě řekl Frank.

Chama zavrtěl hlavou.

„Vykopejte hrob a položte do něho Tylera,“ řekl. „Já se postarám o Sandyho.“

Prošel okolo zabijákova koně a viděl, že muž je opět při vědomí. Chama se o něj nestaral. Se zatnutými zuby začal odvazovat tělo svého nejmladšího syna z mršiny koně.

Trvalo mu to déle než půl hodiny. Bylo to pro něj peklo. Vzal tělo a přinesl ho k jámě, kterou vykopali Johnnie s Frankem.

Tyler už v ní ležel. Položili mu ruce na hruď. Chama vedle něj položil Sandyho. Opatrně, jako by měl strach, že by Sandyho mohl zranit.

Pak se narovnal a smekl klobouk.

Neotáčel se, když řekl: „Johnnie, přines tašku s penězi.“

Chvěly se mu rty, když čekal, až se Johnnie vrátí. Necítil, jak mu Frank položil ruku na rameno. Mlčel. Dal by tolik za to, kdyby v tom hrobě ležel místo Sandyho a Tylera. Byl vinen jejich smrtí.

„Tady, tati, ty peníze,“ chraplavě řekl Johnnie.

Chama si vzal tašku, potěžkal ji v ruce a potom ji hodil do hrobu. Slyšel, jak Johnnie vedle něj zasténal, a zatnul pěsti. Pomalu se ohlédl.

„I peníze ze tvých kapes, Johnnie,“ řekl. „Každý zatracený dolar z té banky!“

Viděl, že Johnnie se nemohl rozhodnout. Mladík uhýbal jeho pohledům a krčil se. Potom však dal ruce do kapes a vytáhl z nich bankovky, které si tam nacpal při loupeži.

Zuřil, Chama to viděl. Poslechl však. Hodil bankovky do hrobu. Některé dopadly na jeho okraj. Johnnie je odkopl dolů.

Frank měl v ruce rýč. Začal jím zahazovat hrob.

Tu Chama uslyšel šouravý zvuk.

Ohlédl se.

Viděl, jak se zabiják pokoušel vést svého koně koleny a lokty k ústí kaňonu.

Přiběhl k němu a zasadil mu ránu pěstí do hlavy. Muž zařval.

„Už to nikdy nezkoušej,“ tiše řekl Chama.

Zabiják vyplivl krev.

„Co se mnou chcete dělat?“ Hovořil nesrozumitelně. „Jestli mě zabijete, pověsí vás. Jsem ve službách wickenburgského zástupce. Všechny vás pošle k čertu.“

„Co má zástupce společného se zabijákem, jako jsi ty?“ otázal se Chama. „A kde máš hvězdu?“

„Zástupce není daleko,“ hekavě řekl Whitman. „Brzy vás dostihne. A jestli mě tu najde mrtvého, pak…“

„Ve Wickenburgu jsem zastřelil jednoho muže zákona,“ řekl Chama. „Na kryse, jako jsi ty, už nesejde. Neměli sebemenší šanci.“ Začal šeptat. „Zastřelils je bez varování. Za to zaplatíš. Stejnou mincí!“

Lovec lidí zbledl. Věděl, že ten muž to míní vážně. Ale proč už mu dávno neprohnal kulku hlavou? Co s ním chtěl dělat?

Chama se obrátil a šel k hrobu. Frank ho zahrabal sám. Johnnie stál vedle a upřeně hleděl na světlou zem, pod kterou ležely peníze. Ztěžka oddechoval.

Jeho bratři pro něho nejsou ani zdaleka tak důležití jako ty peníze, pomyslel si Chama. Proč to nekoupil on, ale Sandy a Tyler?

Sklonil se a zvedl balvan, který potom položil na hrob. Frank mu při tom pomohl. Johnnie se ještě stále nehýbal. Chama mlčel, ale v očích se mu zračil hněv, když kráčel okolo svého nejstaršího syna.

Když na hrob položili ještě další kameny, sundal si Chama klobouk z hlavy a zamumlal několik slov, kterým nerozuměl ani Johnnie ani Frank. Ten řekl: „Amen,“ když se jeho otec otočil a šel k Tylerovu hnědákovi.

Vyšvihli se do sedel svých koní. Oheň u hrobu dohořel. Nad kaňonem se klenula hvězdami posetá obloha. Svítil měsíc, v jehož svitu se vinula úzká pěšina, kterou nyní museli zdolat podruhé.

Chama vzal za uzdu zabijákova koně. Vedl ho za sebou. Vyjeli z rokle. Na místě, kde začínalo nebezpečné stoupání, Chama zastavil svého koně a pohlédl na skalní stěnu. Svítil na ni měsíc. Domníval se, že to zvládnou, jistý si však nebyl.

Co ještě můžeme ztratit? pomyslel si a pobídl hnědáka. Neohlížel se.

Když musel sesednout, protože pěšina byla příliš úzká, přivázal uzdu zabijákova koně k hrušce hnědákova sedla.

Lovec lidí se svezl na bok. Hlava mu teď visela níže než nohy a smyčka se mu utahovala kolem krku.

Sípal, když k němu Chama přistoupil.

„Sundejte mi to zatracené laso,“ hekavě řekl. „Nebo chcete, abych se uškrtil?“

Chama zavrtěl hlavou. Úsměv na jeho tváři byl chladný jako svit měsíce. Posunul zabijáka nahoru.

„Nesmíš se uškrtit,“ řekl. „To by jen mně i tobě pokazilo zábavu.“

Obrátil se a pokračoval v cestě. Měsíční svit mu stačil. Skalní římsa byla dostatečně dobře vidět.

Potom dorazili k místu, kde je překvapily zabijákovy výstřely. Chama nechal hnědáka za skalním výčnělkem a chopil se uzdy druhého koně.

Přišel k němu Frank.

„Co chceš dělat, tati?“ zeptal se.

„Zůstaň s Johnniem, hochu,“ řekl Chama. Jeho oči byly upřeny na lovce lidí, který začal trhat provazem, kterým byl svázán.

Aniž by se ohlédl na Franka, šel dál. Kůň se zabijákem ho s frkáním následoval.

Na nejužším místě římsy se Chama zastavil. Držel koně za ohlávku. Pravou rukou sáhl po Navy koltu.

Lovec lidí vytřeštil oči.

„Zbláznil jste se?!“ zvolal. „Nemůžete mě přece odstřelit jako zvíře!“

„A ty jsi to s mými chlapci udělat mohl?“ chladně opáčil Chama. „Sejmuls je ze zálohy.“

„To je něco jiného!“ zvolal zabiják. „Já jezdím pro zákon! Vy jste mimo zákon!“

Chama mu plivl do tváře.

„Nekřič,“ poznamenal. „Nechci tě zastřelit.“ Zvedl Navy kolt a namířil na spánek koně.

Lovec lidí pochopil. Stejnou mincí, řekl ten muž.

Chama ještě chvíli čekal. Pozoroval, jak se zabiják rozložil hrůzou.

Potom zmáčkl spoušť.

Ozval se tlumený výstřel. Olovo zabilo koně, který se hned skácel na zem, několikrát praštil kopyty do skály a pak sklouzl do propasti.

Zabiják nekřičel.

Chama slyšel několik tlumených nárazů a potom žuchnutí, když kůň s Whitmanem spadl na dno.

Několik vteřin tam stál. Měl svěšená ramena. Cítil nepředstavitelnou únavu. Popravil vraha svých synů, ale necítil žádnou úlevu.

Zmocnila se ho beznaděj a kdyby nebylo jeho dvou synů, zřejmě by si vpálil kulku do hlavy.

Počkal, až k němu přišel Frank. „Tati….“

Chyběla mu slova. Ví, co to pro mě znamená, pomyslel si Chama. Vzal uzdu Tylerova hnědáka a kývl na Franka.

Těžkými kroky pokračoval v cestě. Věděl, že jejich šance uniknout pronásledovatelům se Sandyho smrtí zvýšily, ale cena byla příliš vysoká.

Jak jen na tento den dokážu zapomenout? ptal se.

Nevěděl. Uvažoval o své zodpovědnosti za Johnnieho a za Franka. Musel je z toho dostat. Možná by se mu mohlo podařit vzít vinu na sebe, jestli je najde zákon. Možná se ale Bůh slituje. Tvrději než Sandyho a Tylerovou smrtí ho potrestat nemohl.

Za hodinu dorazili na nejvyšší bod stezky. Cesta dolů do pouště byla široká a ne tak strmá jako na druhé straně.

Chama se vydal na sever. Věděl, že jejich koně jsou lepší než zvířata pronásledovatelů, protože vybral ty nejlepší z jejich chovu. Byl si jistý, že jízdu pouští zvládnou.

Navahů a Apačů se nebál. Ti tu poušť křižovali jen v malých skupinkách, se kterými se mohli snadno vypořádat.

Za tři dny mohli být doma.

Bez Sandyho a bez Tylera. A se strachem, že se každý den může objevit muž s hvězdou na hrudi, který mu vezme i poslední dva syny…

+ + + + +

Jock McNary mávl pravou rukou ke skalní stěně, po které se vinula stezka.

„Zbláznil ses?“ zamumlal Alamo. „Přece si nemyslíš, že tudy jeli s raněným.“

„Jestli chceš, můžu hledat i další stopy,“ opáčil McNary. „Ale nevěřím, že nějaké najdu.“

„A proč nejsou vidět Whitmanovy stopy?“

„Co já vím? Možná ztratil bandity z očí.“ „Ty tomu věříš?“

McNary pokrčil rameny, obrátil svého vyčerpaného koně a vydal se k ústí kaňonu. Alamo slyšel, jak nadává. Proklínal svého koně.

Nedivil se, protože koně, které jim dal ten míšenec, byli všechno, jen ne prvotřídní.

Největší smůlu měl Buffalo Jones. Před několika hodinami jeho zvíře začalo kulhat. Zaostávalo. McNary mu poradil, aby ho někde nechal a ukradl na stanici dalšího.

Alamo byl rád, že se Jonese zbavil. I když mu nepřekážel, tak to byl zvláštní pocit mít u sebe někoho, komu se nedalo stoprocentně věřit.

Jock McNary náhle zastavil koně a mávl pravou rukou.

Alamo pobídl svého koně ostruhami. Zvíře jen pomalu vykročilo a klusem zamířilo k McNarymu.

Alamo už z dálky viděl, na co McNary hledí. Tolik supů pohromadě neviděl už dlouho. Pokud se jich někde shromáždilo tolik, tak tam musela být velká mršina.

McNary počkal, až Alamo přijel k němu, načež vjeli do kaňonu. Řídili se podle skřeků supů. Viděli dva mrtvé koně a Alamo hned poznal Whitmanovo zvíře.

Přivřel oči. Cosi mu tam nesedělo. Ta hromada hadrů svázaná zakrvácenými řemeny. Pohlédl na McNaryho a řekl: „Whitman?“

Jock McNary třikrát vystřelil z revolveru do vzduchu. Supi se skřehotáním odletěli. Kojoti zmizeli v křoví.

Ten obrázek jim naháněl husí kůži.

Lovce lidí bylo poznat jen podle jeho šatů a zbraňového opasku. Vypadalo to, jako by ho smyčka, kterou měl okolo krku, uškrtila. Alamo si tím však nebyl jist.

McNary kývl na hlavu toho koně.

„Někdo to zvíře odpravil a pak se zřítilo dolů – i s Whitmanem v sedle.“

Vzhlédli. Stezku odtud neviděli, ale Alamo odhadoval, že je nejméně pět set stop vysoko.

Seskočil ze sedla a šel k plavákovi, který vypadal stejně jako Whitmanovo zvíře. Plavák měl díru v krku. I on se musel zřítit seshora a dole vykrvácel.

„Hej, Alamo, podívej!“

Alamo se otočil a uviděl, že Jock McNary stojí u kamenné mohyly. Šel tam. Viděl tam stopy a hned mu došlo, o co jde.

„Nezbude nám nic jiného,“ řekl. „Nemysli si, že se mi to zamlouvá, ale musíme vědět, kdo to tam leží.“

„Bude to ten zraněný mladík,“ zamumlal McNary.

„Pravděpodobně,“ přisvědčil Alamo. „Ale stalo se toho hodně a obsah toho hrobu nám možná napoví.“

Jock McNary tím vůbec nebyl nadšen.

„Neměli bychom raději jet dál?“ zeptal se. „Můžeme se sem přece později vrátit.“

„S našimi koňmi?“ prohodil Alamo. „Viděls toho plaváka? To je prvotřídní kůň. Ostatní koně těch banditů nebudou horší. Ty už nedostihneme, Jocku. Obzvlášť jestli ten raněný už nežije a je tu pohřbený.“

Jock McNary si povzdechl. Věděl, že Alamo má pravdu.

„Postarám se o naše koně,“ řekl. „Ten smrad je plaší. Odvedu je odtud a přivážu je k nějakému stromu. Ty můžeš začít kopat.“

Alamo přikývl. Rozuměl mu. Opravdu je nečekalo nic příjemného. Šel k mršinám. Plavák sice ještě měl sedlo, ale sedlové brašny stejně jako přikrývky zmizely. Alamo přivřel oči, když uviděl iniciály na hrušce sedla. C.H.

Alamo zachmuřeně přikývl. Potřeboval ještě vůbec další stopy k tomu, aby našel vraha marshala Batese?

Se vší pravděpodobností šlo o otce se čtyřmi syny. Jeden z nich byl nyní mrtvý.

A teď ještě iniciály C.H.

Šlo jen o to, kde ti bandité žili.

Alamo Roswell byl odhodlán vyřešit i tento problém. Klidně by jezdil celé měsíce, kdyby musel.

Sklonil se k Whitmanovu koni a trhl srolovanými přikrývkami, ve kterých byl skládací rýč. Nedíval se na Whitmana, na němž již nebylo nic lidského. Ten zápach byl odporný, supi a kojoti mu už roztrhali část zad.

Byl rád, když se chopil rýče a mohl odejít.

S nadávkami začal vykopávat hrob. Ještě nebyl hotov, když se objevil McNary.

„Zatracení banditi!“ zamumlal. „Umím si představit příjemnější věci než vykopávání hrobů.“

McNary polkl, ale potom vzal rýč a začal kopat. Zanedlouho narazil do něčeho měkkého. Narovnal se a pohlédl na Alama. Po čele mu tekl pot.

„Chceš pokračovat?“ zeptal se.

Alamo pokrčil rameny. Nebyl to první mrtvý, kterého viděl. Muselo to být. Odhodlaně vzal McNarymu rýč z ruky a kopal dál. V písku se něco bělalo. Alamo se sklonil a vytáhl kus papíru.

Zahvízdl si.

„Dolar,“ řekl a podal ho McNarymu.

Starý muž zavrtěl hlavou.

„Ti jsou rafinovaní,“ řekl. „Určitě nepočítali s tím, že tu budeme kopat. Ukryli tu kořist a pak jeli dál. Až se na všem usadí prach, tak si pro něj přijedou.“

Alamo na starého muže pohlédl se svraštělým čelem. Takové nesmysly nevyprávěl McNary už dlouho, ale zřejmě ho ten zápach připravil o rozum. Alamo mlčky kopal dál a potom objevil tělo, které bylo stejně rozbité jako Whitmanovo.

Jock McNary na mrtvého krátce pohlédl a hned se pozvracel. Pak se posadil ke skále několik kroků odtud. Neodvažoval se pohlédnout k Alamovi.

Alamo kopal dál, až uviděl obličej druhého muže. Ten byl nezraněn. Dál hrabal rukama. Náhle na cosi narazil. Byla to taška. Trhl jí a potom ji vytáhl.

Viděl zakrvácenou košili druhého mrtvého a náhle mu došlo, co se tam asi stalo.

Sevřel rty.

Hodil tašku k McNarymu, chvíli uvažoval a šel k Whitmanovu koni. Přeřezal laso, kterým byl svázaný lovec lidí, ale když se pokusil stáhnout tělo z mršiny a pohlédl při tom na Whitmanova záda, udělalo se mu špatně a musel se posadit.

Jock McNary šel pryč. Taška tam zůstala.

Alamo zatnul zuby. Povedlo se mu vytáhnout Whitmana zpod koně a pak ho přivléct k hrobu.

Dokázal si představit, že otci těch dvou mladíků se nebude líbit, když budou ležet v hrobě se svým vrahem, ale nechtěl Whitmana přenechat supům. Převalil ho do jámy a rychle ji zahrabal. Viděl několik bankovek, ale nestaral se o ně. Pokud chce van Horn všechny peníze zpátky, tak tam musí jet a vyhrabat si je.

Když skončil, zavolal Jocka McNaryho. Neměl chuť sám vláčet balvany, kterými byl hrob zakrytý. Starý muž mu pomohl.

Pak se Alamo vydal ke skále, u níž ležela taška. Vzal ji a vydal se za McNarym, který doslova prchal od toho příšerného místa. Potkal ho u koní, kteří okusovali keře.

McNary měl nervy v kýblu. Jeho větrem ošlehaná tvář měla nažloutlou barvu, oči měl nepřirozeně rozšířené.

„Tušíš, co se tu stalo?“

Alamo přikývl a posadil se do stínu, kde už seděl McNary. Otevřel tašku.

Starému muži málem vypadly oči z důlků, když uviděl peníze.

„To – to je přece celá kořist,“ prohodil. „Proč…“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. Zkoumavě hleděl na Alama.

Zástupce pokrčil rameny.

„Nevím, jestli to tak bylo,“ poznamenal, „ale mám jen jediné vysvětlení.“

Pověděl McNarymu, co se tam podle něj odehrálo. Kdyby věděl, jak blízko byl skutečnosti, byl by na své kombinační nadání jistě hrdý.

„Ale ty peníze,“ řekl McNary, když se Alamo odmlčel. „Proč, ksakru, hodil do hrobu tu tašku? Ti mrtví si za ty dolary přece nic nekoupí?“

„Myslím, že se chtěl těch dolarů zbavit proto, že na nich byla krev jeho chlapců,“ tiše řekl Alamo. „Musí být zdrcený. Nechtěl bych být v jeho kůži.“

+ + + + +

Neodvážili se jet po indiánské stezce. Na to byla jejich zvířata příliš vyčerpaná. Vedli je kaňonem Diablo k městu Two Guns, kde si za van Hornovy peníze koupili nové koně.

Takřka týden hledali v oblasti východně od kaňonu Diablo stopy a když je málem skalpovali Apači, raději jeli zpět.

Alamo se ještě nevzdával. Bylo možné, že Raymondu van Hornovi bude stačit, když bude mít zpátky peníze, ale Alamo chtěl vraha Ricarda Batese.

Téměř dva týdny jezdil Alamo Roswell podél hranice Arizony a Nového Mexika a již mnohokrát se chtěl vzdát. Pak si však vždy vzpomněl na události ve Wickenburgu, zatnul zuby a hledal dál.

Za ty dva týdny v něm pomalu vyhasínal hněv. Věděl však, že nikdy nedokáže zapomenout na to, co mu udělali Raymond van Horn a ostatní chytráci ve Wickenburgu.

Vždycky si myslel, že má ve městě jen přátele. Nikdy se nemýlil víc. Všichni přikyvovali, když Raymond van Horn do funkce marshala navrhl Steva Shermana, jezdce ze Solomonova ranče. Všichni věděli, že Alamo a Sherman se nesnášejí a nejvíc pokořující bylo, když van Horn blahosklonně řekl, že Alamo si může nechat hvězdu zástupce.

Hodil ten kus plechu Shermanovi k nohám a když ten tasil kolt, dal mu Alamo takový záhlavec, že to Shermana bolelo zřejmě ještě i teď.

Jock McNary chtěl rovněž skončit, ale Alamo ho přemluvil, aby zůstal u Shermana. Kam by šel? Alamo ve Wickenburgu neznal nikoho, kdo by takovému starému muži dal práci.

Alamo byl rád, že si z kořisti banditů vzal pět set dolarů na pokrytí nákladů. Cítil, že ve Wickenburgu ho čekají nepříjemnosti.

Van Horn zuřil, protože mu podle jeho výpočtů chybělo víc než tisíc dolarů, když mu Alamo přivezl kořist, ale neodvážil se ho a McNaryho obvinit ze zpronevěry.

Alamo si koupil dobrého koně, sbalil si své věci a odjel.

Neptal se, co udělá nový marshal pro to, aby byl potrestán Batesův vrah. A to, že ho chce nalézt sám, si nechal pro sebe.

Alamo vytěsnil z vědomí myšlenky o budoucnosti. Neexistovalo pro něj nic jiného než muž, který zabil Ricarda Batese. Teprve až ho předám spravedlnosti, budu moct uvažovat, co dál, pomyslel si.

Zastavil svého černého valacha na jednom kopci a pohlédl do města, jež bylo zahaleno prachem.

Gallup. Město se ničím neodlišovalo od ostatních městeček v tom kraji. Okolo široké cesty stály domy ze dřeva a nepálených cihel. Vypadalo to, jako by je tam naskládal nějaký obr.

Je u cíle?

Uvažoval o chlápkovi, kterého oslovil v osadě Black Rock. Byl to armádní zvěd z Fort Wingate. Znal jednoho muže jménem Chama Holloway, který měl koňský ranč nedaleko Gallupu a zásoboval armádu. Prý měl čtyři syny.

Alamo zvědovi neřekl, proč Hollowaye hledá, a ten muž byl poměrně nemluvný. Odjel z města ještě před ním a Alamo nepovažoval za vyloučené, že jel varovat Hollowaye.

Alamo neměl žádný plán. Věděl, jak je těžké Hollowayovi, pokud to byl ten bankovní lupič, něco dokázat. To však nebyl jeho problém. Měl pocit, že toho muže, který ztratil dva syny, už zná dostatečně dobře. Věřil, že nic nepopře, když na něj udeří.

Byly jen dvě možnosti.

Ten muž pojede do Wickenburgu dobrovolně, nebo se pokusí Alama sejmout.

V Gallupu nebylo víc než dva tucty domů. Mimo město se nacházely ohrady, ve kterých se pásl dobytek a koně určené pro Fort Wingate.

Alamo viděl množství vojáků. Kráčeli po ulici a seděli ve čtyřech saloonech, které stály po obou stranách Main Street.

Alamo svraštil čelo, když viděl dav u ohrad. Řev doléhal až k němu na kopec.

Zastavil valacha a přivřel oči, aby lépe viděl. Tam dole u ohrad se ode hrával boxerský souboj a pokud ho nešálily oči, jeden z borců byl černoch.

To mi ještě chybělo, pomyslel si a povzdychl si. Až mě ten černý bizon uvidí, bude si to se mnou chtít hned rozdat.

Alamo pokrčil rameny. Tak jako tak se tam chtěl ukázat. Musel Hollowaye vylákat. Musel ho vyprovokovat, jen pak měl šanci ho přelstít, nebo ho přinutit k přiznání.

Projížděl městem k ohradám, ale když spatřil saloony, pocítil žízeň. Kromě toho souboj již skončil, protože dav si zklamaně povzdechl a na Main Street se objevili první muži, kteří dosud zápas sledovali.

Alamo vedl svého koně k saloonu. Seskočil ze sedla a přivázal valachovu uzdu k zábradlí.

Postávalo tam několik mužů, kteří na něj mlčky hleděli. Divil se, proč se nedívali na box.

Věděli už Hollowayové, že je někdo hledá? Měli ve městě své lidi?

Alamo zavrtěl hlavou. Vidím duchy, pomyslel si. Myslím už jenom na Hollowaye.

Rozhlédl se. Na protější straně ulice stála vyzdobená fasáda hotelu. Nalevo od ní na jednom spáleništi rostl plevel.

Objevovalo se stále více mužů. Rozrušeně se bavili, ale když prošli okolo Alama, odmlčeli se a nedůvěřivě či zkoumavě na něj pohlédli. Pravděpodobně na ně udělala dojem jeho výška. Nebo v něm viděli možného soupeře černocha, který porazil jejich matadora.

Alamo se usmál na muže, kteří stáli na chodníku, a rozrazil dveře saloonu. U pultu již stálo půl tuctu hostů a další přibývali. U jednoho stolu hrálo pět mužů poker. Vypadalo to, že je box nezajímá.

Za jednoduchým výčepním pultem stála spousta láhví. Muži se odmlčeli, když Alamo přistoupil k pultu.

Bylo slyšet bzučení much, které tam poletovaly.

Barman, Číňan s bílým knírem, si ho změřil pohledem.

„Pivo,“ řekl Alamo a položil ruku na stůl. Muži vedle něj odstoupili. Hleděli na něj jako tele na nová vrata.

„Velké nebo malé?“ otázal se Číňan.

„Velké, samozřejmě.“

Číňan přišel ke konci pultu, vytáhl z jedné police rezavou konzervu a postavil ji pod pípu. Konzerva dříve obsahovala – jak stálo na etiketě – pět liber vepřového tuku. Proto to trvalo dlouho, než byla plná. Pak Číňan postavil konzervu na pult. Na kraji se bělala pěna.

„Čtvrt dolaru,“ řekl Číňan.

Alamo mu hodil minci a oběma rukama zvedl těžkou konzervu. Měl žízeň a pivo chutnalo lépe, než očekával.

Napil se a všiml si, že v saloonu se rozhostilo ticho.

„Ech,“ řekl, když postavil konzervu na pult. „Ještě jednou.“

Číňan vytřeštil oči. Vzal konzervu a znovu do ní načepoval, zatímco Alamo se zády opřel o pult a rozhlížel se po mužích v sále.

Usmíval se.

„Dobrý den,“ řekl nahlas.

Nikdo se na něho neusmál. Hráči se opět mlčky otočili a pohlédli na své karty. Ostatní jeho pohledu uhnuli. Podle všeho nevěděli, co si o něm mají myslet.

Alamo pokrčil rameny a chtěl se věnovat pivu. Koutkem oka ještě viděl, jak jeden muž zmizel v létacích dveřích. Nebyl si jistý, ale měl pocit, že to byl zvěd, kterému v Black Rocku vykládal o Hollowayovi.

Zprvu chtěl za ním, ale pak si řekl, že zvěd jistě běží k Hollowayovi. Teď už mu stačilo jen počkat, že proti němu Hollowayové něco podniknou.

Vypil konzervu do poloviny, opět se opřel o pult a ubalil si cigaretu. Zachytil Číňanův pohled a usmál se.

„Hej, starochu, jmenuju se Alamo Roswell. Jsem z Wickenburgu. A tato runda jde na mě.“

V každém jiném městě by to vedlo k invazi k pultu. V Gallupu však všechno bylo jinak.

Pouze jeden muž, který dosud seděl v rohu, vstal a vydal se k pultu. Levým okem hleděl na Alama, pravým na strop. Byl vysoký a kostnatý, bylo mu takových padesát let a nosil černý oděv.

„Dobrý den,“ prohodil. „Jmenuju se Schultz.“

„Hej, barmane,“ řekl Alamo, „přines mému příteli Schultzovi drink.“

Muž kývl na Číňana.

Alamo na něj kývl sklenicí.

„Ve Wickenburgu jsem toho o tomto městě hodně slyšel,“ řekl, „a doufám, že to je pravda.“

„Co jste slyšel o Gallupu?“ zeptal se Schultz a říhl si.

„Že to je město plné života,“ s úsměvem poznamenal Alamo. „Že se tu pořád něco děje.“

„To je možné,“ přisvědčil Schultz, zatímco levým okem pozoroval, jak Číňan nalévá druhou whisky. Potom ji na ex vypil a blaženě se otřásl.

„Dej mu ještě třetí,“ poznamenal Alamo a obrátil se k tomu vyschlému muži. „Hej, kámo, co tu děláš?“

Schultz kontroloval barmana.

„Pohřbívám,“ poznamenal.

„Co?“

„Pohřbívám. Jsem hrobník.“

„Aha,“ poznamenal Alamo, „teď už tomu rozumím. Jsi hrobník.“

„Funebrák,“ prohodil Schultz.

„Náhodou mám tady v okolí pár známých,“ řekl Alamo.

„Jo?“ řekl Schultz a chtivě pohlédl levým okem na láhev, která ještě stála na pultě.

„Nějací Hollowayové,“ řekl Alamo. „Starý Chama se čtyřmi syny.“

„Teď už má jenom dva,“ zabrblal Schultz. „Dva mu někdo sejmul.“

Alamo neměl úplně klidnou pravou ruku, když sáhl po konzervě a přiložil si ji ke rtům. Dostal se k cíli, ale tvářil se nezúčastněně. Chtěl něco říct, jenže v té chvíli se rozletěly vstupní dveře a dovnitř vešel štíhlý, šlachovitý muž.

Na vestě se mu třpytila bronzová hvězda. Jeho věk byl neurčitelný, pravděpodobně mu bylo něco přes čtyřicet. Měl vrásčitou, lehce zkroušenou tvář silného pijana.

Alamo očekával, že se opět objeví zvěd. Nebo tam ten muž zákona přišel náhodou?

Nevypadalo to tak, protože cílevědomě kráčel k Alamovi a hrobníkovi.

„Pan Čistič osobně,“ prohodil Alamo ke svému příteli.

„Je to tak,“ přitakal Schultz.

Muž s hvězdou přišel k pultu, postavil jednu nohu na mosaznou tyč a pohlédl Alamovi do očí.

„Jmenuju se John Hamlin a zastupuju tu zákon. Jak se jmenujete vy?“

„Alamo Roswell.“

Muž zákona svraštil čelo. Alamo viděl, jak uvažuje. Nebylo vyloučeno, že jeho jméno znal. Mezi jednotlivými šerifskými úřadovnami existovalo spojení a Alamo měl za to, že není zcela neznámý. Hamlin však přemýšlel jinak.

„Co tu děláte?“ zeptal se.

„Do toho vám nic není,“ s úsměvem odpověděl Alamo.

Hamlin zrudl a sáhl na ošoupanou pažbu koltu.

„Vždycky se tak usmíváte?“

„Jen, když mi pivo chutná tak dobře jako tady,“ řekl Alamo. „Poslouchejte, šerife, jsem tu proto, abych se bavil. Nechci žádné problémy. Zvu vás na pivo.“ Položil ruku Hamlinovi na rameno a ucítil pod košilí tvrdé svaly.

Hamlin jeho ruku setřásl.

„Nechceme tu lidi, kteří se sem jezdí opít,“ zachmuřeně řekl. „Zmizte.“

„Nevěděl jsem, že tu je pití zakázáno,“ řekl Alamo. „Najdu si nějaký jiný saloon.“

„Nechci vás v Gallupu vidět, Roswelle,“ vyhrkl šerif.

Alamovi poklesla spodní čelist.

„Proč?“ ptal se s hraným údivem.

„Protože jsem řekl.“

„Tak poslouchej, chlapče,“ smířlivě řekl Alamo. „Vždycky jsem se snažil vyjít se všemi, ale opravdu tu chci několik dnů zůstat a pobavit se.“

„A já vám ještě jednou říkám, že si přeji, abyste odtud zmizel,“ trval na svém Hamlin.

Vyschlý Schultz střízlivěl. Opřel se o pult vedle Alama a jako jediný v saloonu rozuměl jejich polohlasé konverzaci, přestože naslouchali všichni.

„Jenže já zmizet nechci,“ poznamenal Alamo.

„Varuju vás!“ Hamlin mu položil ruku na rameno. Vypadalo to téměř jako přátelské gesto. Ve skutečnosti však Hamlin zmáčkl Alamovi rameno, jako by mu chtěl vykloubit ruku. Ten muž byl silný jako vůl. Zaryl se palcem do Alamova nadloktí.

Alamo se usmál a též položil Hamlinovi ruku na rameno.

„Jenom žádné vydírání,“ poznamenal a rovněž mu zmáčkl rameno.

Hamlin zbledl a sklonil ruku.

„Varoval jsem vás!“ sykl.

„Nechte si to,“ opáčil Alamo.

„Mohl byste skončit špatně. Na krchově.“

„Tam skončíme oba. I vy.“

Hamlin pohlédl na Schultze.

„Přines si měřítko a změř mu míry na rakev, Schultzi,“ řekl. „Brzy ji bude potřebovat, jestli tu zůstane.“ Pak se otočil a odešel.

„To jste si znepřátelil nesprávného člověka,“ zamumlal Schultz.

Alamo pokrčil rameny. „To je možné.“

„Musím zase jít,“ řekl Schultz a odstoupil od pultu.

„Nepotřebuješ ještě drink na cestu?“

„Ne, díky,“ zamumlal Schultz a pohlédl levým okem přes létací dveře.

A je po srandě, pomyslel si Alamo a s povzdechem se otočil k pultu. Hosté v saloonu se normálně bavili nebo hleděli do svých karet. Nálada se tam však poněkud změnila. Podle všeho už nepřemýšleli o tom souboji, ale o Alamovi a jeho střetu s šerifem.

Alamo klidně vypil pivo a pak ucítil jeho účinek. Přemýšlel, jestli má Hamlin něco společného s Hollowayi. Vlastně to bylo jasné. Proč jinak by ho chtěl vyhnat z města? Byl jedním z mužů, kteří ve Wickenburgu vyloupili banku?

Alamo zavrtěl hlavou. Kromě toho starého muže, což byl s největší pravděpodobností Chama Holloway, museli ostatní být všechno mladí lidé.

Co však měl Hamlin společného s Hollowayovými? Možná jsou zvěd a šerif přátelé Hollowayů a mají pocit, že jim chci ublížit, pomyslel si Alamo. Věděl, že nemá smysl spekulovat. Každopádně překročil Rubikon a nyní byl přesvědčen, že to už nebude dlouho trvat a bude mít Hollowayovy v hrsti. A pokud ne, pak si najde nějakou jinou cestu.

+ + + + +

„Sakra, řekni mi konečně, co od vás chce ten chlápek z Wickenburgu!“ vyhrkl malý muž a pohlédl na Johnnieho a Franka Hollowayovy. „Poštval jsem na něho Hamlina. Chce ho vyhnat z města, ale ten týpek nevypadá na to, že by na něho udělala hvězda dojem.“

Frank se zhluboka nadechl. Jeho oči byly nepřirozeně rozšířené. Johnnie ho odstrčil stranou a chraplavě řekl: „To se týká jen mě a Franka. V žádném případě se o tom nesmí dozvědět táta. My už toho chlápka zmáčkneme.“

Zvěd nedůvěřivě pohlédl na Johnnieho. Nelíbilo se mu, že ti mladíci mu něco tajili, ale nechtěl je přivést do těžkostí. Vzpomněl si na Tylera a Sandyho, kteří zmizeli. Měl s tím něco společného ten chlápek ve městě? Sakra, s Hollowayovými v poslední době něco nebylo v pořádku. Proč si nenechali pomoct? Chama přece musel vědět, že svým přátelům může důvěřovat.

„O.K.,“ řekl. „Nebudu vašemu otci nic vyprávět. Ale nedělejte hlouposti. Víte, jak na to Chama reaguje.“

Johnnie přikývl a pohlédl na zvěda přivřenýma očima. Slyšel za sebou Frankovo zasténání a otočil se.

„Jenom teď neztrať nervy,“ ostře řekl. „Táta o tom nemusí nic vědět. Dostaneme ho z města a už tu nikdy nebude slídit.“

„Ty ho chceš sejmout?“ vyděšeně se zeptal Frank.

„Co jiného?“ sykl Johnnie. „Chceš snad jít na dvacet let do kamenolomu? Nebo chceš, aby tátu pověsili?“

Frank se otřásl. Věděl to. Už tři týdny doslova čekal na to, až se objeví nějaký pronásledovatel. Mělo vůbec smysl se proti tomu bránit? Měli zatížit své svědomí další vraždou?

Frank věděl, že to je problémů nezbaví. Pak by bylo jen otázkou času, než by se objevil další muž, který by je potrestal za to, co spáchali.

„Nedovolím, abys ho zavraždil,“ chraplavě řekl.

Johnnie na něj pohlédl. V očích se mu jiskřilo.

„Pak mi pověz, co chceš dělat!“ řekl.

„Nic.“

„Nic? Sakra, ty se chceš bez odporu nechat přivléct pod šibenici?“

„Ten muž nám nemůže nic dokázat,“ tiše řekl Frank. „Proč nejel přímo sem na ranč? Vytrubuje ve městě, že nás hledá. To znamená, že chce, abychom ztratili nervy! Když nic neuděláme, nemá šanci, Johnnie! Jsem pro to, abychom počkali, až se táta vrátí z Fort Wingate, a pak mu všechno pověděli. Ten si bude vědět rady.“

Johnnie mávl rukou.

„Zůstaň si tady, jestli máš strach,“ rozzuřeně vyhrkl. „Já jedu do města a dám tomu chlápkovi co pro to.“

Prudce se otočil a rozběhl se k ohradě, kde stál jeho vraník. Vyšvihl se do jeho sedla, otočil koně a brutálně mu kopl do slabin.

Frank chvíli váhal. Pak se rovněž rozběhl ke svému koni. Nesměl nechat Johnnieho samotného. Společně spáchali zločin, společně museli nést důsledky.

Měl slzy v očích, když pobídl svého šedého valacha a vyrazil za Johnniem.

+ + + + +

Alamo byl naježený a spokojený. Ustájil svého černého valacha v nájemní stáji a pak se posadil do jedné malé restaurace, aby náhodou nenarazil na Buffala Jonese. Mezitím se od lidí dozvěděl, že ten černý boxer byl skutečně on. Porazil nejsilnějšího muže z Gallupu. Asi našel svého starého manažera a smířil se s ním.

Na ulici potkal Schultze. V krátkém rozhovoru, který byl funebrákovi vyloženě žinantní, Alamo zjistil, že v saloonu Last Chance je děvče, které se jmenuje Brenda a které si pro sebe nárokuje nejstarší Hollowayův syn – proti její vůli, protože nevěřila, že jí zajistí dostatečný blahobyt.

Alamo si předsevzal to děvče navštívit. Připadalo mu to jako nejlepší a nejpříjemnější způsob, jak Hollowaye vyprovokovat. Krom toho slyšel, že tato Brenda se nevyhýbá dobře vypadajícím mužům – bez ohledu na Johnnieho Hollowaye.

Už byla tma, když opustil restauraci. Před saloony svítily lucerny, jejichž svitem byla zalita ulice.

O sloupy verandy před restaurací se opírali tři muži a pozorovali ho.

Mohl vidět jen jejich obrysy – široká ramena, vysoké holínky a klobouky s širokými okraji, stažené do čela.

Alamo kráčel po ulici okolo nich.

„Ahoj, Roswelli,“ řekl jeden z nich.

Podle hlasu poznal šerifa.

Obrátil se. Ti tři muži proti němu byli ve výhodě. Stál na ulici, oni ve stínu. Opatrně zvedl pravou ruku.

„Zapomněl jste si vzít hvězdu, Hamline,“ prohodil.

Nyní ze stínu verandy vyšli šerifovi kumpáni. Světlo z restaurace dopadlo na jejich tváře. Alamo viděl, že to jsou mladíci. Jednomu z nich se v očích zračil strach. Alamo byl náhle přesvědčen, že má před sebou Hollowayovy syny.

„Varoval jsem vás, Roswelle,“ řekl Hamlin lhostejným tónem. „Semnou nejsou žerty. Jestli nevypadnete, ještě dnes v noci, postarám se o to, aby vás z města odnesli. V rakvi.“

Alamo ukázal na oba mladé muže vedle Hamlina.

„Rád bych věděl, co máte společného s Hollowayovými, Hamline,“ tiše řekl. „Jste jejich člověk? Hlídáte tu ve městě, aby si na ně nikdo nemohl posvítit?“

Slyšel, jak se jeden z mladíků ostře nadechl. Pravou rukou trhl ke koltu a zřejmě by tasil, kdyby mu v tom nezabránil Hamlin.

„Nemluvte nesmysly, Roswelle,“ chraplavě řekl.

„Proč mě chcete za každou cenu vyhnat z města?“ vyzvídal Alamo. „Nikomu jsem nic neudělal.“

„Přitahujete problémy, Roswelle,“ poznamenal Hamlin. „Takové, jako jste vy, já znám.“

„Mohl bych vám něco povědět o bratrech těch dvou,“ poznamenal Alamo. Věděl, že ta slova jsou jiskrou v sudu se střelným prachem. Byl připraven bojovat proti třem.

Počítal s tím, že ten mladík s tmavýma očima tasí kolt, ale namísto toho k němu náhle přiskočil a jednu mu vrazil pěstí.

Alamo na chvíli viděl hvězdičky. Zavrávoral, ale ti muži ho chytili a odvlekli z ulice.

Pokoušel se bránit, jenže už neměl sílu. Cítil, jak mu vytáhli z pouzdra kolt. Druhý mladík ho hodil pod chodník.

Náhle byla okolo něj tma jako v pytli.

Alamo slyšel u levého ucha hekání a udeřil tím směrem hlavou.

Odpovědí mu byl výkřik.

Pomalu se probíral z šoku.

Proti komu však měl bojovat? Neviděl ani ruku před očima.

„Dej pryč ten revolver, Johnnie! Zbláznil ses?!“ To byl šerifův hlas.

Alama udeřila pěst do boku a odhodila ho k prkenné stěně.

Okamžitě se vrhl na zem. Cítil, jak něco proletělo okolo jeho hlavy, načež uslyšel ránu a výkřik šerifa, který praštil pěstí do stěny.

Za jedním oknem se náhle rozsvítilo. Viděl, že jsou v nějaké uličce.

Ti tři muži ho tedy odvlekli z Main Street do uličky, kde ho mohli v klidu umlátit, aniž by si někdo něčeho všiml.

To poznání mu vrátilo síly. Rozmáchl se pravou pěstí a udeřil černovlasého chlápka do tváře. Odletěl jako slaměný panák a svalil se do harampádí.

Pokusil se kopnout Hamlina do holeně, ale muž zákona se měl na pozo ru. Ustoupil stranou. Alamo si včas všiml jeho záměru. Otočil se.

Koutkem oka viděl, že druhý mladík se rozmáchl klackem. Vzal ho bůhvíkde.

Alamo už nemohl uhnout. Ještě naklonil hlavu, ale klacek ho škrábl po spánku a téměř mu utrhl levé ucho. Praštil ho do ramene.

Měl pocit, že mu urazil levou ruku, ale pokoušel se ignorovat bolest, která mu vystřelila z ramene do boku. Věděl, že ti chlápci ho umlátí, pokud se mu nepovede utéct z uličky a strhnout pozornost občanů Gallupu.

Pravou rukou chytil mladíka s klackem a přitáhl ho k sobě. Jelikož nemohl pohybovat levačkou, dal mu hlavičku.

Mladík vykřikl. Alamo cítil, jak mu po čele teče něco lepkavého. Krev mu stékala do očí, takže přestal vidět.

To je konec, pomyslel si. Teď tě umlátí a nikdo se o tebe nebude starat, protože nikdo neví, proč jsi hledal Hollowaye.

Zvedl pravou ruku, aby si chránil hlavu. Zdálo se mu, že slyší tlumené údery a hekání, ale nic necítil.

Vzhlédl.

Stála nad ním mohutná postava, která právě udeřila pěstí šerifa do hlavy. Hamlin se svalil na zem.

Oba mladíci ustoupili. Přikrčeni tam stáli a hleděli na černého hromotluka, který poslal šerifa k zemi.

Černovlasý mladík trhl rukou a vytáhl kolt z pouzdra.

„Já toho černého hajzla oddělám!“ zvolal.

Druhý mladík ho chytil za ruku. „Přestaň, Johnnie!“ Chvěl se mu hlas. „Nemůžeš všechno řešit koltem.“

„Má pravdu,“ poznamenal černoch hlubokým hlasem. „Seberte šerifa a zmizte.“

Ten rozumnější z těch dvou ještě pořád držel svého druha za ruku. Chvíli to trvalo, než se podvolil. Pak se sklonili pro Hamlina, vzali ho pod paže a odtáhli ho na Main Street. Tam se rozhlédli, zvedli ho a odnesli ho pryč.

Alamo se se sténáním posadil. Ještě pořád nemohl pohnout levou rukou. V místě, kde měl levé ucho, nebo co z něj zůstalo, cítil ostrou bolest. Obr ho postavil na nohy. Pak spatřil usmívající se obličej Buffala Jonese.

„Nic neříkej,“ zavrčel Alamo, „nebo ti jednu vrazím.“

„Začneme rovnou?“ otázal se Jones. „Nebo si chceš nejdřív trochu odpočinout?“

Alamo se začal usmívat.

„Ty jsi ale sportovec, Jonesi,“ poznamenal. Musel se opřít o stěnu, když udělal první kroky.

Buffalo Jones kráčel vedle něj.

„Proti třem bys moc šancí neměl,“ řekl.

„Ty rád bojuješ s muži zákona?“ otázal se Alamo. „Možná bys tu ránu klackem do hlavy přečkal líp, co?“

Jones zavrtěl hlavou.

„Nerozumím, proč tě Hamlin skřípl,“ řekl. „Copak jsi mu neukázal svou hvězdu?“

„Já už žádnou hvězdu nenosím,“ poznamenal Alamo a řekl Jonesovi, co se stalo ve Wickenburgu. Černoch pokrčil rameny. Vypadalo to, že si o lidech nedělá iluze. Každopádně ho jednání občanů Wickenburgu neudivilo.

„S něčím takovým se musí počítat,“ řekl. Počkal, až Alamo nalezl kolt pod chodníkem. Potom se zeptal: „A co tu hledáš? Snad ne ty bankovní lupiče?“

Alamo přikývl. „Už jsem je našel.“

„Hamlin a ti dva?“ Jones pozvedl obočí.

„Jestli je v tom namočený Hamlin, to nevím,“ řekl Alamo. „Ale bratři

Hollowayové a jejich otec odpravili Ricarda Batese.“

„A jak jim to chceš dokázat?“

„Nemůžu jim to dokázat,“ řekl Alamo, „protože kořist hodili do hrobu svých dvou bratří.“ Pověděl mu o hrůzostrašném nálezu v kaňonu Diablo.

Jones zavrtěl hlavou.

„Dej od toho ruce pryč,“ poznamenal. „Jestli ztratili dva bratry a kořist je zpátky, byli potrestáni dost.“

„Zapomínáš na Ricarda Batese.“

„Víš jistě, že ti jde o pomstu za Batese?“ otázal se černoch. „Nebo prostě jenom chceš dokázat bařtipánům ve Wickenburgu, že si zasloužíš marshalskou hvězdu?“

Alamo prudce mávl levou rukou a zasténal bolestí.

Mlčky kráčeli vedle sebe po Main Street. Před hotelem, ve kterém bydlel Buffalo Jones, se zastavili.

„Slyšel jsem, že jsi zase našel tvého manažera,“ řekl Alamo.

„Potkal jsem ho v Holbrooku,“ odpověděl Jones. „Staral se tam o jednoho Mexičana, ale ten trotl prohrál hned první souboj. Pak jsem s ním chtěl znovu spolupracovat. Dal jsem mu nakládačku a vzal mu peníze, které mi dlužil od Wickenburgu. Teď jsme znovu přátelé.“

„Jak to dnes vypadalo?“

Jones mávl rukou.

„Nýmandi,“ řekl. „Všichni si myslí, že jsou tvrdí hoši, protože jsou trošku vyšší a obtloustlejší než ostatní, ale stačí je jen trochu pošimrat po palici a jdou k zemi. S tebou se nedají srovnat, Roswelle. Proto chci ten souboj. Nezapomněl jsem na to.“

„O.K., O.K.“ Alamo se usmál. „Ale tady v Gallupu mě nechej na pokoji. Kromě toho zápas v tomto Zapadákově nic nevynese.“

„Co tak v Santa Fé?“ otázal se Jones. „Za měsíc?“

„V pořádku. Ale přijdu, jen když ještě budu naživu.“

„Beru,“ řekl Jones s úsměvem. „Potřebuješ pokoj? Hotel je v pořádku, i když přijímá jako hosty černochy.“

Alamo zavrtěl hlavou.

„Dnes v noci mám za lubem něco jiného,“ řekl.

„Raději bys měl na všechno zapomenout,“ poznamenal Jones. „Nemůžu být pořád u tebe, když tě někdo bude chtít vyřídit. A proti kulce nic nenadělám ani já.“

„Já už na sebe dám pozor,“ řekl Alamo. Obrátil se. Pomyslel si, že by vlastně měl Jonesovi poděkovat, ale když se ohlédl, černoch už byl v hotelu.

+ + + + +

Skutečnost, že ještě před několika minutami hleděl smrti do očí, Alamovi nebránila jednat. Zneklidňovalo ho, že se ještě neobjevil starý Holloway. Již měl o tom šedovlasém lupiči, na kterém postavil svůj plán, jistou představu.

Nevěřil, že by zabíjel, aby si zachránil kůži.

Co však, pokud vůbec nevěděl o jeho, Alamově, přítomnosti ve městě? Ten černovlasý mladík by ho určitě oddělal, kdyby ho Hamlin nebo ten druhý mladík nezastavili.

Alamo pokrčil rameny. Teď byl tady a chtěl to dotáhnout do konce. Jaký bude? hořce si pomyslel. Tak jako tak na mě nikdo nečeká. Jen Buffalo Jones bude rozladěný, když na mě bude za čtyři týdny zbytečně čekat v Santa Fé.

Minul několik domů a vydal se k saloonu, jehož štít byl vidět ve světle lucerny.

Saloon Last Chance. To je opravdu má poslední šance, pomyslel si.

Saloon se odlišoval od ostatních domů svými červenými stěnami a lucernou stejné barvy, která se houpala v okně u dveří.

Alamo vešel do malé předsíně. Tady se barvy změnily. Stěny, strop i podlaha byly bronzové. Všechno ostatní bylo černé – závěsy, lampy a dokonce i nábytek.

Do saloonu vedl průchod. Vevnitř kdosi hrál na kytaru. Bylo tam tlumené světlo.

Alamo kráčel k pokladně. Nějaká žena s mohutným poprsím si ho změřila pohledem. Špinavá místa na jeho šatech přehlédla.

„Dobrý večer, drahoušku,“ pozdravila ho zvučným altem. „Co to bude?“

„Nejdřív pokoj,“ odvětil.

„Číslo dvanáct,“ řekla. „Je v prvním patře. Tady je klíč. Stojí tři dolary, platí se předem. To je jenom za pokoj, samozřejmě.“

„To je hodně velká cena za pokoj,“ řekl Alamo.

„Toto je prvotřídní pokoj, pochop, chlapče.“

To musel Alamo přiznat. Zaplatil tři dolary, vzal klíč a vydal se k průchodu, který vedl do saloonu.

Ten byl široký i dlouhý jen dvacet stop a svítilo v něm pouze pár svíček. Slyšel šeptání. Na levé straně viděl bar, který se táhl i okolo sousední stěny. Jenom několik stolů bylo obsazeno, většinou páry. U rohového stolu se tísnila čtyři děvčata, která toho večera už měla něco za sebou.

Alamo přistoupil k baru. Když si jeho oči přivykly na tmu, rozhlížel se po hostech. Jedna krásná zrzka zapínala košili stydlivému mladíkovi u baru, vousatý starší muž vedle byl tak opilý, že už nebyl schopen činu. Kousek odtud se čtyři muži tlačili u jedné ženy, která si dosud Alama nevšimla. On si ji však prohlížel o to pozorněji.

Byla vysoká, měla bujné tvary, které zvýrazňovala světle zelená róba. Světlé vlasy jí padaly přes ramena. Opírala se o bar a smála se, zatímco ji muži svlékali pohledem.

Alamo těm čtyřem dobře rozuměl. Měla pravidelné rysy, velké oči a klenutá, smyslná ústa. Byla to krásná a impozantní žena.

Barman, zahořkle působící starý muž, přišel k Alamovi a utřel si ruce do špinavé zástěry. „Co to bude?“ otázal se.

„Kdo je ta žena tam?“

„Brenda,“ prohodil barman, „kdo jiný?“

„Samozřejmě,“ zamumlal Alamo, „kdo jiný.“ Pozoroval ji, když k němu natočila obličej. Na chvíli se jejich pohledy setkaly. Cítil, jak mu naběhla husí kůže. Její pohled byl pronikavý. Jako by se ho snažila odhadnout. Potom se obrátila ke svým přátelům.

Alamo viděl, že se nikdo neodvážil k ní přistoupit blíž. Mají strach z Johnnieho Hollowaye, toho černovlasého chlápka, který byl tak rychlý s koltem?

„Co to bude?“ otázal se barman už podruhé.

„Pivo.“

Alamo se opřel o pult. Pak spatřil Mexičana, který hrál na kytaru na pódiu v rohu. Uměl to. Alamo se vrátil pohledem k té ženě. Stála mezi svými přáteli a pozorovala ho.

Alamo vytáhl svazek peněz a začal si hrát s bankovkami, které pocházely z přepadení ve Wickenburgu. S dolary v ruce se usmál na Brendu. Pak se otočil a zaplatil pivo.

Brenda odstoupila od svých čtyř přátel a pomalu se vydala k němu. Opřela se o pult a usmála se.

„Dobrý večer,“ řekla.

„Dobrý večer,“ pozdravil Alamo. „Dáte si drink?“

Zvedla svou sklenici. „Už jeden mám.“

„Znamená to, že jeden z těch čtyř skřetů tam si na vás dnes v noci zajistil právo, nebo z toho nic nebude, protože máte strach z Johnnieho?“

Pozvedla levé obočí.

„Jste cizinec,“ řekla prokouřeným hlasem, „ale už se tu vyznáte. Jestli se nemýlím, tak jste ten chlápek, kterého Hamlin vyhodil z města.“

Alamo se usmál.

„Nevyhodil. Jsem ještě tady.“

„Ale vypadáte, jako by to zkusil,“ poznamenala a pohlédla na jeho zaprášené kalhoty a levé ucho, ze kterého mu tekla krev až na límec košile. „To jste se plazil po čtyřech?“

„Slyšel jsem o vás,“ řekl. „Nechtěl jsem si nechat ujít pohled na vás. Ale neodpověděla jste mi na mou otázku. Smí tu hosté s vámi něco mít nebo ne?“

Hodila do sebe drink.

„Je to mé povolání. „A jestli se to Johnniemu nelíbí, tak ať si mě vezme.“

„A to on nechce?“

„Ten si chce jen užívat a co možná nejméně za to platit,“ řekla. Znělo to poněkud trpce. „A až se mě nasytí, nebo to bude chtít jeho otec, vezme si nějaké pobledlé děvče, které pak bude z jeho peněz žít jako dáma.“

„O.K., slečno Brendo, tím je to vyjasněno,“ poznamenal s úsměvem. „Jsem rád, že vás poznávám.“

Usmála se na něj.

„Jak se jmenujete?“

„Alamo Roswell.“

Položila ruku na jeho paži. Měla ji studenou.

„Zůstanete u nás přes noc, Alamo?“

„Nezapomínejte, že jsem se kvůli vám plazil po čtyřech,“ řekl.

Byla velmi vzrušující. Její mohutná ňadra ve velkorysém dekoltu Alamovi vyrážela dech. Jezdila mu dlaní po paži.

„Myslím, že mám chuť na další drink, Alamo,“ řekla.

Alamo jí objednal tu nejlepší whisky a barman jí přinesl to, co chtěla doopravdy: čaj v tmavé láhvi z křišťálového skla. Vypila ho a otřásla se, jako by to byla stoprocentní kořalka. Alamovi se líbilo, jak se otřásla.

Přistoupila k němu blíž a dotkla se stehnem jeho kolena.

„Takové řeči člověka unaví, jsi na tom tak i ty?“

„Ech, rád se bavím se vzrušujícími ženami,“ odvětil Alamo. Nevěděl, na co ještě čeká. Skutečně věřil, že se objeví Johnnie Holloway a jeho otec a přiznají se? Ne, byl si jist, že Johnnie Holloway bude při dalším setkání střílet.

Alamo zavrtěl hlavou. Teď už nemohl couvnout.

Brenda mu pohlédla do očí.

„Vezmeš mě teď na tvůj pokoj?“ zeptala se.

Nedělala okolky, když šlo o to vydělat si deset dolarů tím nejpříjemnějším způsobem.

„Je mi ctí vás doprovodit do mého pokoje,“ s úsměvem řekl Alamo.

„Výborně,“ prohodila.

Šli do předsíně s černým nábytkem a pak po schodech do Alamova pokoje.

+ + + + +

Alamo se prudce posadil, když uslyšel ránu na dveře. Skrze těžké závěsy pronikalo světlo. Rozednívalo se.

Brendy a jejích ňader, která se houpala sem a tam, už si nevšímal.

„Zůstaň ležet!“ zvolal.

Svalil se z postele a chopil se opasku, který visel na noze postele. Pak namířil na dveře, jež právě někdo vyrazil.

Stál v nich ten černovlasý mladík. V ruce držel kolt a řval. Vypálil na postel. Kulka roztrhla peřinu, do vzduchu se vzneslo peří.

Brenda s jekotem seskočila z postele.

Mladík vtrhl do pokoje a strhl závěsy z oken. V místnosti bylo nyní šero.

„Kde je ten grázl?“ zvolal mladík. „Oddělám ho!“

Uviděl Brendu, která ležela na malém perském koberci, a rozhořčeně ji kopl do boku.

Brenda vykřikla. Hněvem. Nedbala na kolt v mladíkově ruce, vstala a postavila se před něj.

„Ty zatracený fracku!“ zvolala. „Do mě kopat nebudeš!“ Dala mu facku.

Brutálně ji odstrčil, otočil se k posteli a chystal se na ni skočit.

Alamo vůbec nebyl ve své kůži. Mimochodem nic jiného na sobě neměl. Nechtěl toho mladíka zabít, protože věděl, že pak by se starým Hollowayem nebyla řeč.

Počkal, až Johnnie skočí na postel. Pak se vrhl k němu a chytil ho za nohy.

Třeskl výstřel a něco ho škráblo na zádech, nic však necítil. Strhl mladíka z postele. Johnnie zamával rukama a praštil sebou.

Alamo okamžitě přiskočil k němu a vykopl mu kolt z ruky. Namířil na něj. Byl přesvědčen, že má vyhráno. Mladík však byl příliš rozzuřený.

Aniž by se staral o Alamův kolt, vyskočil.

Alamo ho chtěl chytit, ale Johnnie byl rychlejší. Ve dveřích se téměř srazil s bordelmamá. Ta zaječela, uhnula a chvíli na něho hleděla, než vešla do pokoje. Chvíli hleděla na Alama a se zájmem si ho prohlížela, ale když se začal oblékat, otočila se k Brendě.

„Už mám toho chlápka plné zuby,“ zvolala. „Buďto mu jednou provždy vysvětlíš, že tě má nechat na pokoji, nebo půjdeš, rozumíš?“

„Ostatní saloony ve městě nejsou horší než tvůj hampejz,“ vyhrkla rozčilená Brenda. „Asi zapomnělas na to, že chlapi chodí za mnou a ne za tvým černým nábytkem nebo za těmi tvými svěšenými ňadry.“

Bordelmamá lapala po dechu. Zčervenala a než mohla něco odvětit, dostala ránu, která ji odhodila k posteli.

Alamo strnul.

Udělal velkou chybu.

Nepočítal s tím, že se mladík vrátí.

Nyní stál ve dveřích a v rukou měl brokovnici se zkrácenými hlavněmi. Alamo věděl, že ta zbraň dokáže člověk rozstřílet na cimprcampr.

Právě si zapínal košili a strkal si ji do kalhot. Šilhal po revolveru, který ležel jen tři stopy od něj na posteli.

Neměl však šanci. Věděl, že je po něm, jakmile se dotkne koltu.

„Teď tě mám,“ tiše řekl mladík. V očích měl šílenství. Dokonce ani Brenda svého milence nepoznávala. Vyděšenýma očima ustupovala k oknu, mimo rozptyl sekaného olova.

Alamovi vyschlo v hrdle. Chtěl polknout, ale nešlo to. Přemýšlel, jak by mohl mladíka zastavit. Nic ho nenapadalo. Byl přesvědčen, že Johnnie to zmáčkne, jakmile jen otevře ústa, aby promluvil. Určitě chtěl zabránit tomu, aby se ostatní dozvěděli, proč Alamo přijel.

Alamo se zhluboka nadechl a pohlédl mladíkovi do očí.

Věděl, že tentokrát musí být rychlý.

Tak rychlý, jako nikdy předtím.

Byl si jistý, že ho nějaké kousky olova trefí, ale kdyby se vyhnul plnému zásahu, bylo možné, že přežije.

Spatřil jiskry v mladíkových očích a vrhl se stranou.

Johnnie Holloway zmáčkl spoušť.

V malé místnosti měl výstřel ohlušující účinek.

Alamo cítil bolest v levém boku. Slyšel děsivý řev a Brendino ječení a rychle se vrhl ke koltu.

Ještě k němu ani nedorazil, když uviděl hlavně brokovnice, které na něj mířily.

Druhá dávka, pomyslel si.

Chopil se pažby koltu. Každým okamžikem očekával druhý výstřel. Ozvala se však rána z koltu.

Alamo trhl svým revolverem a namířil na mladíka, který pomalu sklonil brokovnici. V hrudi měl díru a na košili a vestě se mu rozšiřovala krvavá skvrna.

Brokovnice mu vypadla z rukou.

Mladík se zhroutil jako loutka, které někdo přestřihne nitě.

V oblaku střelného prachu Alamo viděl vysokého muže, který stál ve dveřích a držel v ruce kolt. Měl rozcuchané vlasy. Jeho světle modré oči byly matné, upřeně a chladně hleděl na mladíka na podlaze, na svého syna.

Alamo hned věděl, že to byl Chama Holloway.

Nemýlil se v něm.

Toho muže osud tvrdě potrestal a nyní byl příliš unavený na to, aby prchal.

„Přiveďte doktora!“ zvolala Brenda. Sklonila se k obtloustlé ženě, která seděla na zemi před postelí. Koupila pár kousků sekaného olova.

Alamo však hleděl jen na vysokého muže ve dveřích. Nevšiml si, že má košili na levém boku od krve. Viděl, jak na něj Chama Holloway kývl. Pak se otočil.

Alamo se vydal za ním.

Šli do saloonu, kde nikdo nebyl. Židle byly na stolech.

Starý Holloway za Alamem zavřel dveře. Potom postavil dvě židle před stůl a posadil se.

„Kdo jste?“ zeptal se Chama Holloway.

„Byl jsem zástupce ve Wickenburgu a přítel Ricarda Batese, kterého jste zastřelil,“ řekl Alamo chraplavým hlasem. Ještě stále držel v ruce kolt, ale vypadalo to, že to starému Hollowayovi je jedno.

„Vy jste byl zástupce,“ prohodil Holloway. „A co jste teď?“

„Jen přítel Ricarda Batese,“ řekl Alamo. „Marshalem ve Wickenburgu se mezitím stal jiný muž, který se o vraha svého předchůdce nezajímá.“

Chama Holloway na Alama mlčky hleděl. Pak se předklonil a pohlédl mu do očí.

„Dám vám návrh,“ poznamenal.

Alamo přikývl. „Poslouchám.“

„Tři moji chlapci jsou mrtví,“ začal Holloway. „Mám už jen jednoho. Je teď na ranči a nemá s vraždou marshala Batese a s výstřely ve Wickenburgu nic společného. Pojedu s vámi do Wickenburgu a půjdu k soudu. Ale musíte mi zaručit, že Franka z toho vynecháte.“

Poslední slova jen šeptal. Alamo viděl, že má před sebou zlomeného muže. Pokusil se myslet na smrt svého přítele Ricarda Batese, ale nedokázal vůči Chamu Hollowayovi cítit nenávist.

„O.K.,“ prohodil. „Musíte jen sehnat dva svědky, kteří odpřísáhnou, že Frank byl v době přepadení na ranči. Vezmu jejich písemné výpovědi a řeknu ve Wickenburgu, že jsem je osobně zkontroloval. To bude stačit.“

Chama Holloway vstal.

„Potřebuju jeden den na to, abych všechno zařídil,“ poznamenal. „Zítra na vás ráno počkám za městem.“

Otočil se a opustil saloon. Šel skloněn jako starý člověk, který ví, že už nebude dlouho žít.

+ + + + +

Alamo měl den čas na to, aby se zotavoval a uvažoval. Chtěl ještě mluvit s Buf falem Jonesem, ale ten spolu se svým manažerem odjel z Gallupu ranním dostavníkem.

Pomalu jel po Main Street. Nikde nikdo. V prvním patře saloonu Last Chance viděl za závěsem stín ženy. Nezamával na Brendu. Rozloučil se s ní před půlhodinou. Ani se ho neptala, co to znamenalo. To mu vyhovovalo. V jejím náručí chtěl myslet na něco jiného než na Hollowaye. Chtěl jí dát dvacet dolarů, ale nevzala si je.

Před svou úřadovnou stál John Hamlin. Nepozdravil, když Alamo projel okolo. Měl opuchlou tvář, jen hrála barvami. Buffalo Jones měl tvrdou pěst.

Alamo se usmál na šerifa, když jel okolo něj.

Na návrší, ze kterého Gallup viděl poprvé, se rýsovala silueta jezdce. Zatímco k němu pomalu jel, přemýšlel, jestli to, co chce udělat, je správné.

Nevěděl to.

Pravděpodobně by to nevěděl, ani kdyby o tom dumal sto let.

Chama Holloway strnule seděl v sedle. Měl na sobě vybledlou kavaleristickou košili a klobouk, na rukou žluté rukavice. Na pravém rameni měl prázdný nábojový opasek.

Nebyl ozbrojen.

Alamo zastavil svého černého valacha těsně před ním a mlčky na něho chvíli hleděl.

Zvedl ruku, když Chama Holloway chtěl otočit svého koně.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl chraplavým hlasem. „Už nejsem zástupce a nemám právo vás eskortovat do

Wickenburgu. Kromě toho chci jet jiným směrem. V Santa Fé na mě čeká jeden přítel.“

Chama Holloway na něho chladně hleděl. Jeho světlé oči jako by byly prázdné. Pak však Alamo viděl, jak se znovu naplnily životem.

„Proč to děláte?“ tiše se zeptal.

Alamo pokrčil rameny.

„Důvodů je víc,“ odpověděl. „Uvažoval jsem o tom celý den a noc. Možná je to ten hrob, který jsem našel v kaňonu Diablo. Možná je to tím, že jste zastřelil svého vlastního syna, abyste mi zachránil život. Nevím to. Jeďte domů. Tam na vás čeká chlapec, který by to bez otce neměl lehké.“

Nečekal na odpověď. Obrátil valacha a vydal se obloukem okolo Gallupu.

Po jedné míli se ohlédl.

Chama Holloway ještě pořád stál na tom návrší. Alamo opět pohlédl před sebe.

Chtěl na Hollowaye zapomenout. Nyní ho čekal jiný život.

Usmál se, když pomyslel na to, jak brzy ukáže Buffalovi Jonesovi, zač je toho loket…