John Kirby

Colorado western 167. Duncanův džob

Již deset let byl na útěku – na útěku před svými pronásledovateli a před sebou samým. Na ten hrozný den, kdy jako kapitán armády Severu omylem zastřelil jednu mladou ženu, nedokázal zapomenout. Ano, byla to nešťastná náhoda, ale to na rozsudku nic neměnilo: Smrt oběšením. Mezitím si vybudoval novou existenci a měl i jiné jméno. A přesto ho jeho minulost dostihla. Jeho bývalý plukovník ho vydíral, brutálně ho využil pro svůj plán. Jesse Duncan měl na vybranou: šibenice nebo nebezpečná akce v Mexiku…

Pro Duncana to bylo jako úder kladivem do hlavy, když poznal muže, který jel v čele té skupiny. Chtěl zvednout brokovnici, ale už ho neposlouchaly ruce. Chvěly se mu.

Brokovnice spadla do písku. Jesse Duncanovi se před očima točily červené kruhy. Křičel, aby se zbavil tlaku, který měl v hlavě. Chtěl se otočit a běžet pryč, ale stál tam jak zkamenělý.

Třas rukou se přenesl na celé tělo.

Z oblaku prachu, který zvířila kopyta koní, se vynořila tvář prvního jezdce. Jesse Duncan viděl chladné, světle modré oči pod bílým, hustým a srostlým obočím. Viděl úzké rty se staženými koutky a vrásčitou tvář s cynickým výrazem. A viděl jizvu, která tomu jezdci jako by rozštěpovala celý obličej. Táhla se od kořene nosu a končila pod ježatými, bílými vlasy.

Jesse Duncana dostihla jeho minulost.

Tlak v hlavě byl stále silnější. Už jezdce neviděl. Vybavily se mu obrazy z minulosti. Nejprve zamlženě, pak stále zřetelněji. Slyšel čísi hlas: „Pusť toho koně!“ Byl to jeho vlastní hlas.

+ + + + +

Mladý muž na druhé straně ulice sebou trhl a vyděšeně se otočil. V první chvíli to vypadalo, jako by chtěl utéct, ale pak sáhl po uzdě Šedého valacha a rychle ji odmotal ze zábradlí.

Valach začal nervózně tančit. Obrátil se. Mladík uskočil, uzdu však nepustil.

Viděl, jak voják, kterému podle všeho ten kůň patřil, k němu vrávoravě běží. Pravou rukou odepnul chlopeň pouzdra, načež vytáhl kolt.

Voják se zastavil. Jeho tvář byla zrudlá alkoholem. Na nohou se udržel jen s námahou. Kolt v jeho pravé ruce se komíhal sem a tam.

„Pusť toho koně!“ zvolal ten voják znovu.

Mladík se pokusil strčit levou nohu do třmene.

Náhle třeskl výstřel z vojákova revolveru. Kulka proletěla těsně okolo mladého muže a zaryla se o několik yardů dál do dřevěné stěny obchodu.

Mladý zloděj koní se vrhl na zem. Jako krysa se plazil prachem ulice k chodníku před obchodem, kde chtěl zmizet. Slyšel druhý výstřel a o zlomek vteřiny později výkřik.

Zůstal ležet a přitiskl se k zemi. Teprve po chvíli se odvážil vzhlédnout.

Předtím rušná ulice ztichla. Na chodníku před obchodem kdosi ležel.

Byla to mladá žena ve světlých šatech, na kterých se rozšiřovala tmavá skvrna.

Mladík poznal svou šanci. Vyskočil a přikrčen se rozběhl k uličce vedle obchodu. Ani jednou se neotočil. Proto neviděl, jak voják na druhé straně ulice zbledl.

James Burlington tam stál s kouřícím koltem v pravé ruce a nedokázal se pohnout. Vytřeštěnýma očima hleděl na tělo na chodníku. Přes hučení v uších uslyšel vyděšený jekot.

Z obchodu vyběhlo malé děvče v šatech s volánky a vrhlo se na ležící ženu.

Jeho malátnost byla ta tam. James Burlington slyšel až nepřirozeně zřetelně vzlyky toho dítěte. Zmocnilo se ho rozrušení, když viděl, jak se jeho bílé šaty barví do ruda.

Lidé na Main Street v Montgomery se probrali z šoku. Dva muži a jedna žena přiběhli přes ulici k obchodu. Žena opatrně zvedla dítě a opřela mu hlavu o své rameno.

Lidé řvali jeden přes druhého.

James Burlington nerozuměl tomu, co křičí. Hučení v jeho uších zesílilo. Před očima měl rudou mlhu. Chtěl vyrazit k obchodu, ale cosi mu v tom bránilo.

„Tam je! Na šibenici s tím zatraceným Yankeem!“

Ta slova Jamese Burlingtona probrala.

Rozhlédl se. Ještě pořád tam stál. Ta slova ho nevyděsila. Mnohem horší byl pro něj pohled na tělo na chodníku a vzlykot té dívky.

Klopýtal k obchodu.

Cosi horkého ho škráblo na krku a přimělo ho udělat další krok. O několik vteřin později uslyšel třesk revolveru. Klekl si a pravou rukou si sáhl na krk. Byla od krve, když si ji dal před oči.

Podlaha se otřásala pod kroky přibíhajících mužů.

James Burlington vzhlédl.

Přibíhali k němu ze všech stran. Viděl jejich strhané tváře. Měli otevřená ústa, ale neslyšel, co křičí. Jeho pohled byl upřen na prvního z nich.

Držel v rukou oprátku.

To ho alarmovalo. Vyskočil a rozhlédl se. Nyní již nebyl ve městě, ale na bitevním poli. Nepřátelé ho obklíčili a chtěli ho zabít.

Uviděl svého šedého valacha, který ještě stál s chvějícími se slabinami před zábradlím.

James Burlington přiběhl k němu, vyšvihl se do sedla a otočil ho. Na krátký okamžik strnul, když spatřil velké, skelné oči té mladé ženy, kterou právě zvedli dva muži z chodníku.

Náhle dostal ránu do pravého ramene. Kulka ho odhodila na hrušku sedla. Instinktivně pobodl šedáka ostruhami do slabin.

Neklidné zvíře se vzepjalo a vyděšeně zařehtalo. Pohyb mužů před ním je znervóznil ještě víc. Čekalo na pevnou ruku svého pána, ale uzda volně visela.

Když mu těsně před čumákem vystřelil kolt, valach se proti těm mužům vrhl. Odhodil je stranou a rozběhl se po ulici.

Ozýval se třesk výstřelů. Byl to ohlušující lomoz. Na ulici se vznášel hustý oblak prachu, který střelcům bránil v míření.

Několik mužů se rozběhlo ke svým koním. Pobízeli je výkřiky a štvali vraha té ženy.

James Burlington se křečovitě držel hrušky sedla. Divil se, že necítí bolest v rameni. Vůbec necítil pravý bok.

Domy se míhaly okolo něj. Viděl, jak lidé vyděšeně uskakovali. Na kraji města bylo pole se stany armády Unie.

Burlington viděl plukovníka s krátkými bílými vlasy a červenou jizvou na čele, který stál před svým stanem. Udiveně na něho hleděl.

Pak James Burlington stany minul.

Šedák běžel sám od sebe, Burlington ho nemusel hnát. Možná ho ani hnát nechtěl.

To, co udělal, bylo příliš hrozné.

Nechtěl to, ale to jeho vinu nijak nesnižovalo.

Náhle se ho zmocnila bolest. Rameno začalo pálit, jako by hořelo. Pokusil se uchopit levou rukou uzdu šedáka, který okamžitě zpomalil. Málem spadl ze sedla.

Otočil se, když za sebou uslyšel dusot kopyt.

Vlastně ani nechtěl dál prchat. Když však okolo něj hvízdly další kulky, znovu pobídl šedáka.

Nechtěl zemřít.

Již v té chvíli viděl, že by možná bylo lepší zemřít, než žít s vědomím, že zabil nevinnou mladou ženu.

James Burlington už nejednal vědomě. Hnal ho pud sebezáchovy.

Šedák zrychlil a jeho náskok se zvyšoval. Byl mnohem rychlejší než ostatní koně…

+ + + + +

Jesse Duncan jako by opět cítil bolesti, které ho tenkrát na útěku málem dohnaly k šílenství. Tehdy, když jeho život jako kapitána Jamese Burlingtona skončil.

Útěk se mu povedl. Jeden chudý farmář a jeho žena ho ošetřili, načež jel dál na západ a více než tři roky putoval, než si nedaleko Tucsonu koupil tento malý ranč.

Nyní ho jeho minulost dostihla.

V podobě plukovníka Larrabeeho Jacksona, který tenkrát stál před svým stanem a pozoroval jeho útěk.

Uplynulo deset let.

James Burlington, jenž se teď jmenoval Jesse Duncan, se nikdy nezbavil výčitek svědomí. Pravidelně se mu vybavovaly ty hrozné obrazy, které pak utápěl v alkoholu.

Vždycky věděl, že se minulost jednoho dne vrátí. Byl překvapený tím, že ho pohled na plukovníka Larrabeeho Jacksona šokoval.

Tlak v hlavě pomalu zeslaboval. Odtrhl pohled od plukovníkovy znetvořené tváře a rozhlédl se po mužích, kteří jeli vedle něj.

Jesse Duncan na svých cestách potkal lidi všeho druhu. Naučil se je správně odhadnout. A tito čtyři byli tvrdí muži.

Neudivovalo ho, že plukovník Larrabee Jackson jel v doprovodu takových mužů, a zmocňoval se ho pocit, že Jackson nepřijel proto, aby ho – Jesse Duncana –zajal a předal spravedlnosti.

Tlak v hlavě zmizel. Jeho oči byly chladné jako předtím. Pravou ruku měl položenou na pažbě svého remingtonu, který mu trčel z pouzdra.

V očích těch čtyř byl nedůvěřivý výraz. Muž napravo od Jacksona zvedl winchestrovku, kterou měl položenou přes sedlo. Byl to míšenec. Jeho pleť měla bronzovou barvu a měl špičatý nos a úzké rty prérijního indiána.

Plukovník Larrabee Jackson zvedl levou ruku a zastavil svého koně. Dlouze hleděl na Jesse Duncana, než se na jeho úzkých rtech objevil úsměv.

„Dobrý den, Burlingtone,“ řekl, jako by toho muže viděl naposledy včera.

Jesse Duncan neodpověděl. Nevěděl, co od něj plukovník chce. Byl v civilu. Možná už nepatřil k armádě. Možná jen o Duncanovi slyšel a chtěl se podívat na muže, který byl před deseti lety v nepřítomnosti armádou odsouzen k smrti a ještě pořád žil.

Jesse Duncan zavrtěl hlavou.

Věděl, že za tou návštěvou je něco jiného. Dokazovali to čtyři muži po Jacksonově boku.

„Dovolíte, abychom sesedli?“ pobaveně se otázal Jackson. Vypadalo to, že si tu situaci vychutnává.

Jesse Duncan pomalu přikývl. Jeho číhavý postoj se nezměnil. Ještě stále byl připraven sáhnout po koltu, kdyby se někdo z těch mužů o něco pokusil.

Larrabee Jackson toporně slezl ze sedla. Duncan viděl, že už dlouho nejel na koni. Zvíře si zřejmě vypůjčil v nájemní stáji v Tucsonu.

Jackson krátce kývl na své lidi. Otočili se a přivedli svá zvířata ke žlabu, který stál před stodolou.

Larrabee Jackson znovu s úsměvem pohlédl na Duncana. Jeho chladné, světle modré oči Jesse Duncanovi připomínaly chřestýše.

„Nejste právě přívětivý, Burlingtone,“ poznamenal. „Mohl byste vašeho starého plukovníka poprosit, ať jde dovnitř“

Jesse Duncan nehnul ani brvou. Kývl na muže u stodoly.

Jackson jeho mlčenlivé otázce rozuměl.

„Zůstanou venku, když se budeme bavit,“ odvětil. Úsměv zmizel z jeho tváře, koutky úst měl znovu stažené a vedle červené jizvy na čele se mu vytvořila kolmá vráska.

Teď mi to prozradí, pomyslel si Jesse Duncan. Otočil se a vešel dovnitř. Dům byl tak jako ostatní budovy postaven z nepálených cihel. Dvěma malými okny u dveří tam pronikalo jen málo světla. Jackson zůstal stát na prahu, aby si zvykl na přítmí.

Jesse Duncan se posadil k velkému stolu, který sám vyrobil a který stál uprostřed místnosti. Vytáhl remington z pouzdra a položil ho na stůl.

Larrabee Jackson si rozepnul svůj černý kabát a vyhrnul si ho. Jesse Duncan viděl, že je neozbrojený. I tak však nechal svůj kolt ležet na stole.

Larrabee Jackson se posadil naproti němu. Opět hleděl na Duncana, jako by chtěl něco vyčíst z jeho tváře.

„Jak jste mě našel?“ řekl Duncan chraplavým hlasem. Několikrát si odkašlal. Věřil, že už překonal překvapení, ale ještě byl stále v šoku.

Plukovník Larrabee Jackson se usmál. Moc to nepomohlo. Cynický výraz v jeho obličeji zůstal.

„Náhodou,“ řekl. „Vůbec jsem vás nehledal – Duncane.“

Nyní Jesse Duncan věděl, že jeho domněnka byla správná. Jackson tam nepřijel proto, aby ho předal armádě. Měl něco za lubem. Jesse Duncan si však nedělal iluze. Myslel si, že plukovníka dobře zná, a věděl, že ho jeho záměr může dostat do stejných potíží jako vydání armádě.

„Před třemi dny jsem vás náhodou viděl v Tucsonu, Duncane,“ dodal Jackson. Záměrně protáhl slovo

Duncan, aby mu dokázal, že přijel v míru.

„A navštívil jste mě proto, že jsme se dlouho neviděli?“

Jackson se usmál a pomalu zavrtěl hlavou.

„Pořád stejný štiplavý humor,“ poznamenal. „Ne, Duncane. Znáte mě dobře. Přátelské návštěvy a žvanění není nic pro mě. Když jsem vás viděl v Tucsonu, vyřešil se problém, kterým jsem se zaobíral už několik týdnů.“

Jesse Duncan povytáhl obočí, ale nic neřekl. Věděl, že se hned dozví, co má Jackson v záměru.

„Abych vám to vysvětlil,“ řekl Jackson, „musím vám nejdřív říct, že už nepracuji přímo pro armádu. Jsem vedoucím zvláštní vládní komise. Tato zvláštní komise se zabývá choulostivými záležitostmi, se kterými vláda nechce být spojována, které však jsou pro ni mimořádně důležité. Krátce vám vylíčím můj nynější problém. Jistě jste už slyšel o José Benitovi. Byl to nepřítel guvernéra Sonory, Alonsa Garcii y Guaymas, který chtěl dobýt Kalifornii zpět pro Mexiko. Jelikož naše vláda nechtěla vyvolat válku s Mexikem, poslala tomuto José Benitovi tajnými cestami 200 tisíc dolarů, aby v Sonoře vyvolal revoluci a svrhl ctižádostivého guvernéra.“

Jesse Duncan pozorně naslouchal.

„Pokud vím,“ řekl, „je Benito v nějaké pevnosti a nemíní vyvolat revoluci.“

Larrabee Jackson s úsměvem přikývl.

„To je právě ten problém,“ řekl. „Vláda Garciu přecenila a nyní ví, že Benitova revoluce je zbytečná.“

„Pak je přece vše v pořádku,“ poznamenal Jesse Duncan.

„Nic není v pořádku.“ V Jacksonových světle modrých očích se zajiskřilo. „Vláda se nechce nechat zesměšňovat nějakým přivandrovalým Mexikánem. Mám za úkol přivézt zpět těch dvě sta tisíc dolarů a vystavit účet Benitovi.“

„Takže ho odpravit,“ poznamenal Duncan.

Larrabee Jackson pokrčil rameny.

„A co to všechno má společného se mnou?“ zeptal se Jesse Duncan.

Oba muži mlčeli a dívali se na sebe. Toto byl rozhodující okamžik a Jesse Duncan věděl, co Jackson řekne, ještě než otevřel ústa.

„Postavil jsem mužstvo, které provede tuto akci,“ řekl Larrabee Jackson. „Jsou to ti čtyři muži, kteří mě doprovázejí. Každý z nich je sám o sobě tvrdý, nebezpečný chlapík a odborník ve svém oboru, ale nikdo není schopen vést tuto akci na vlastní odpovědnost.“

„Myslel jsem si, že ji povedete vy,“ prohodil Jesse Duncan a vůbec poprvé od chvíle, kdy se objevil Jackson, se na jeho tváři objevil úsměv.

Plukovník Larrabee Jackson zachytil lehkou ironii v Duncanově otázce. V první chvíli to vypadalo, jako by chtěl začít zuřit, ale rychle se ovládl.

„Jsem zodpovědný za více akcí,“ poznamenal. „Nemůžu si dovolit na několik týdnů zmizet v Mexiku.“

„A když jste mě spatřil v Tucsonu, napadlo vás, že byste vedením té sebevražedné akce mohl pověřit mě,“ řekl Duncan.

„Byl jste jedním z mých nejschopnějších důstojníků,“ odvětil Larrabee Jackson. „Byl jste ve dvaadvaceti kapitánem a to je výkon i ve válce. Kdyby se nepřihodila ta nešťastná náhoda v Montgomery, byl byste dnes nejmladším generálem armády.“

Jesse Duncan zavřel oči. Opět se mu vybavil obraz dívky, která se vrhla na svou matku, červené skvrny na bílých šatech s volánky. Začaly se mu třást ruce. Rychle vstal a převrhl při tom židli.

Sel ke skříni. Podlamovaly se mu nohy. Sáhl po láhvi, která stála ve skříni, a odšpuntoval ji. Ani se nesnažil si vzít sklenici. Přiložil láhev ke rtům a napil se, jako by měl žízeň.

Larrabee Jackson ho sledoval přivřenýma očima. Nelíbilo se mu to, co viděl. V Tucsonu mu řekli, že Duncan vždy po dvou měsících přijede do města a opije se do němoty. I když o tom uvažoval dlouho, nedokázal pochopit, že Duncan to neštěstí nedokázal překonat.

Duncan musel za války zabít více než tucet mužů. Smrt pro něj byla něco běžného. Ano, šlo o ženu, která byla zabita zbloudilou střelou, ale jaký v tom byl rozdíl?

„To se mi nelíbí, Duncane,“ tiše řekl Jackson. „Potřebuju vás pro džob v Mexiku a nechci ve svém mužstvu žádného opilce.“

Jesse Duncan si hřbetem ruky otřel rty.

„Jděte k čertu, Jacksone,“ vyhrkl. „Nemíním kvůli vám jet do Mexika a nechat se tam odkrouhnout!“

„Nemáte na vybranou, Duncane,“ poznamenal Larrabee Jackson. „Jestli se budete zdráhat, bude zítra před vašimi dveřmi stát setnina kavaleristů. Potom bude vykonán rozsudek, který tenkrát vynesla armáda za dezerci.“

Jesse Duncan si opět přiložil láhev whisky ke rtům. Tekla mu po rtech a kapala na košili.

„Jděte k čertu!“ zašeptal, když postavil láhev na stůl a nadechl se.

Larrabee Jackson vstal.

„Myslete na to děvče v Montgomery,“ řekl. „Kdo vás podpoří, až vás budou věšet?“

Jesse Duncan na okamžik strnul. Byl bledý jako stěna.

Pak vykřikl.

Larrabee Jackson viděl, jak švihl rukou. Ještě se mu povedlo včas uhnout hlavou.

Láhev s whisky se rozbila o trám nad dveřmi. Na podlahu dopadly střepy, rozlila se tam kořalka.

Jesse Duncan se vrhl ke stolu, ale nepovedlo se mu zmocnit se koltu. Larrabee Jackson byl o zlomek vteřiny rychlejší. Smetl kolt pravou rukou ze stolu. Spadl na podlahu a sklouzl pod skříň.

Larrabee Jackson sáhl po své osmatřicítce, kterou měl v pouzdře pod levou paží.

Teď byl rychlejší Duncan. Pravou pěstí trefil Jacksona pod levé oko. Jeho druhá rána zasáhla Jacksona do pravého nadloktí.

Larrabee Jackson tiše sténal. Cítil, jak mu krev stéká po levé tváři. Křečovitě se pokoušel zvednout pravou ruku se zbraní, ale už ho neposlouchala. Duncanův úder jako by ho ochromil. Kolt mu vypadl z ruky.

Jackson ucouvl. Viděl hněv v Duncanových očích a v duchu si nadával, že byl tak neopatrný. Vypadalo to, že Duncan zešílel.

Zvedl ruku, aby si chránil tvář.

Jesse Duncan nemilosrdně udeřil a zasáhl ho do břicha. Jackson se sklonil. Lapal po dechu jako ryba na suchu. Spustil ruce a tak mu Duncan mohl zasadit další ránu, tentokrát do obličeje. Rozbil mu při tom rty.

Jesse Duncan se chvěl hněvem. Neměl s Jacksonem slitování. Opět se rozmáchl, ale tu uslyšel cvaknutí. Oba věděli, co to znamená.

Jeho pěst se zarazila ve vzduchu a potom pomalu klesla. Neotočil se. Jeho oči byly i nadále upřeny na Larrabeeho Jacksona, který sténaje klečel na kolenou a držel se za břicho.

Byl celý zelený. Stálo ho hodně sil, aby se nepozvracel. Téměř minutu mu trvalo, než se vzpamatoval.

Vytáhl se po stolu nahoru a kývl na muže za Duncanem. Pak se sklonil pro svůj revolver. Jednu chvíli to vypadalo, jako by ho chtěl namířit na Jesse Duncana, ale pak ho mlčky strčil do pouzdra.

Duncan se pomalu otočil.

Stál za ním malý, obtloustlý chlápek se žlutými, děravými zuby. V rukou držel zkrácenou dvouhlavňovou brokovnici velké ráže. Nevypadal jako bojovník, ale jeho malé, pichlavé oči říkaly něco jiného.

Larrabee Jackson si šátkem utřel krev ze tváře. Nebyl rozhněvaný. Pomalu se mu vracela barva do obličeje. Olízl si krvácející horní ret a chladně se otázal: „Rozhodl jste se, Duncane?“

Jesse Duncan se již rozhodl. Neměl jinou možnost, než přistoupit na Jacksonův návrh. Nikomu by to nepomohlo, kdyby visel. Naopak, musel žít, aby odčinil svůj dluh vůči dívce, jejíž matku zabil.

Jen krátce pomyslel na útěk. Nechtěl znovu prchat. Věděl, že by to dlouho nevydržel. Tady na osamělém ranči u Tucsonu se pomalu vzpamatovával. Ty hrozné chvíle se mu vybavovaly stále méně často a on doufal, že svůj dluh jednoho dne splatí.

Larrabee Jackson jeho naděje zničil. Jackson nebyl člověk, který by věděl, co to je vděčnost. Duncan byl přesvědčen, že ho bude vydírat, kdykoli ho bude potřebovat.

Jesse Duncan pokrčil rameny. Jackson už dávno nebyl jeho největším nepřítelem. Toho dobře znal a věděl, že mu nikdy neunikne. Byl jím on sám.

„O.K., Jacksone,“ tiše řekl. „Vyhrál jste.

Larrabeemu Jacksonovi se na tváři objevil úsměv, rychle však zvážněl. Dal tlouštíkovi za Duncanem znamení a muž odešel ven.

„Dávám vám dva dny na to, abyste si uspořádal své záležitosti tady,“ řekl. „Pak vás očekávám v Tucsonu.“

Obrátil se, aniž by čekal na Duncanovu odpověď. O minutu později se ozval dusot kopyt a když Duncan vyšel z domu, nebylo již jezdce vidět. Pouze oblak prachu, který se vznášel nad dvorem.

Jesse Duncan se opřel o rám dveří. Zmocňovala se ho hrůza. Rychle se otočil a rozběhl se ke skříni ve velkém obývacím pokoji. Otevřel ji a chvějícíma se rukama vytáhl další láhev. Nedokázal ji odšpuntovat. Urazil její hrdlo o hranu stolu.

Necítil, jak si rozřezal rty. Poskakoval mu ohryzek, jako by nedokázal dostatečně rychle polykat.

O půl hodiny později byla láhev prázdná. Skelnýma očima hleděl na druhou láhev, kterou právě otevřel. Kořalka na pořezaných rtech pálila, to mu však bylo jedno.

Náhle udeřil hlavou do stolu. Pravá ruka se mu svezla a smetla zpola plnou láhev ze stolu.

Rozbila se a v místnosti se rozšířila čpavá vůně.

Jesse Duncan však o tom už nic nevěděl.

Opět tu hrůzu utopil v alkoholu.

+ + + + +

Probral se. V první chvíli nevěděl, kde je. Cítil čísi ruku na rameni.

„Duncane! Vstávejte!“

Byl to hlas Rawhida Millera.

Jesse Duncan se prudce posadil. Pohlédl na své lože mezi skalami nedaleko Rio Sonory. Tělnatý Lon Donegan a Mexičan Enrique Torreon seděli na skalní plošině. V rukou drželi své zbraně. Cheyenského míšence nebylo vidět.

Jesse Duncan se podivil. Už dlouho nespal tak tvrdě jako této noci. Možná to bylo štrapácemi uplynulých dnů.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Jedou k nám tři jezdci,“ sykl Miller.

„Kde je Slaughter?“

Malý, kostnatý muž pokrčil rameny a promnul si svůj velký nos.

„Ztratil se, když je viděl,“ řekl. „Vzal si s sebou jen nůž.“

Jesse Duncan cítil, že něco je ve vzduchu. To, že míšenec odešel, aniž by mu řekl, ho rozhněvalo.

„Běž ke koním, Millere,“ poznamenal, „a uklidni je. Možná ti chlápci projedou okolo a neuvidí nás.“

Malý muž se chopil své sharpsky a přikrčen běžel ke koním, kteří byli přivázaní k jednomu ocotillu. Duncan viděl, jak k nim mluví a jak zvířata nastražila uši a zůstala stát.

Rawhide Miller uměl zacházet s koňmi jako nikdo jiný. Duncan toho malého muže v jelenicové košili s třásněmi po cestě na jih často obdivoval. Překonávali strmé serpentiny i suťová pole a dokonce i Duncanův pinto měl co dělat, aby obtížné úseky zvládl bez Millerova přičinění.

Jesse přišel k plošině, na které leželi Donegan a Torreon. Mexičan ukázal levou rukou před sebe.

Duncan viděl tři jezdce. Stáli u břehu Rio Sonory, které bylo velmi mělké. Vypadalo to, jako by se o něčem bavili. Takže o pěti mužích nevěděli.

Byli to Mexičané a zřejmě patřili k Benitovým bandám. Nosili bílé nohavice a košile. Od pasu nahoru nosili široké nábojové opasky. Do obličejů jim stínila sombrera.

Na východě se přes hřeben vyhouplo slunce, které rozehnalo šero. Tři jezdci ještě byli tři sta yardů od nich a vypadalo to, jako by chtěli zůstat u břehu a tábořit tam.

Mexičan vedle Duncana zvedl svou winchestrovku a namířil na tři jezdce.

„Nech toho, Torreone!“ vyhrkl Duncan. „Ještě nás neviděli.“

Mexičan se začal usmívat. Pohlédl na Duncana, jako by ho měl za naprostého idiota.

„Cheyenne je venku,“ tiše odvětil. Nesundával winchestrovku z ramene.

Jesse Duncan měl na rtech další otázku, ale cítil, že už není pánem situace. Tu spatřil stín, který se vynořil za třemi jezdci a pak znovu zmizel.

Tři Mexičané projeli okolo dvacet stop vysoké skály. Duncanovi se zatajil dech. Míšenec vyšplhal na skálu a pak se připravil ke skoku. Nůž bowie držel mezi zuby.

Počkal, až pod skalou projede poslední jezdec, a skočil. Přistál tomu muži na zádech. Muž vykřikl a zamával rukama, jak se snažil udržet rovnováhu.

V následujícím okamžiku se na slunci zablyštěla čepel nože. Duncan nevěřil vlastním očím. Mexičanův výkřik náhle utichl. Jeho bílá košile se ve zlomku vteřiny zbarvila do červena.

Míšenec ho podřízl.

Oba další jezdci otočili své koně. Jeden z nich držel v ruce kolt a mířil jím na míšence. Kulka však trefila mrtvého, a než jezdec mohl vypálit podruhé, srazila ho střela z Torreonovy winchestrovky.

Třetí Mexičan jako by byl ochromený. Pohnul se teprve, když míšenec, který shodil mrtvého jezdce ze sedla, pobídl koně a rozjel se k němu.

Torreon vypálil podruhé. V tom okamžiku však jezdec otočil svého koně.

Míšenec cosi vykřikl a potom se koni pod ním podlomily nohy a shodil ho ze sedla. Duncan viděl, jak se převalil na zemi a hned vyskočil na nohy. Vrhl za prchajícím jezdcem nůž, ale minul.

„Střílejte přece!“ křičel a gestikuloval k táboru.

Torreon to zkusil ještě jednou, ale na winchestrovku byla vzdálenost příliš velká.

Jesse Duncan zaklel. Ten kretén Slaughter! Teď už ani nemuseli jezdit dál. Bylo jasné, že pokud ten muž unikne, budou mít v následujících dnech v patách celou setninu banditů.

Enrique Torreon chtěl něco říct, ale náhle zaduněl výstřel.

Jesse Duncan viděl, jak jezdec, který již byl téměř půl míle daleko, rozhodil rukama a sletěl ze sedla koně. Zůstal za pravou nohu viset ve třmeni a kůň ho ještě několik yardů smýkal, než se s chvějícími se slabinami zastavil.

Cheyenne Slaugter už byl opět v sedle jednoho ze svých dvou koní a jel za posledním banditou.

Rawhide Miller mezitím strčil svou sharpsku do sedlového pouzdra svého plaváka. Nehnul při tom ani brvou. Jeho oči byly chladné jako vždy.

Jesse Duncan ovládl svůj hněv. Mlčel, dokud se Cheyenne Slaughter nevrátil s posledním mrtvým, načež kývl na míšence a Mexičana.

„Pohřběte mrtvé,“ poznamenal. „Ale tak, aby je nikdo tak rychle nenašel, rozumíte?“

Viděl, jak se v míšencových tmavých očích zajiskřilo. Slaughter zčervenal. V jeho očích byl nepřítomný výraz, jako by hleděl skrz Duncana, jako by byl v tranzu.

Duncan měl ruku těsně nad pažbou koltu. Pokud chtěl míšenec boj, měl ho mít.

Torreon vycítil, jaké tam zavládlo napětí.

„Dělej, Cheyenne,“ řekl. „Uděláme, co řekl. Dva z nich jsme přece sejmuli my.“

Mexičan a míšenec se mlčky otočili a začali kopat u jedné skály. Rawhide Miller se staral o koně banditů, zatímco Donegan u řeky zametal stopy boje.

Jesse Duncan sedlal svého pinta a tiše nadával. Zatím se vyhýbal myšlenkám na problémy, které s sebou tato akce nesla. Nyní však poznal, že muži, kteří s ním jedou, jsou sami o sobě dost problematičtí na to, aby ho strhli do propasti.

Vypadalo to, že malý, kostnatý Rawhide Miller je jediný rozumný člověk mezi jeho průvodci. Rozuměl koním a držel se Duncanových pokynů. Nenechal se vést pocity, což v této akci bylo jen výhodné.

Co si měl myslet o obtloustlém Doneganovi, Jesse Duncan nevěděl. V Tucsonu si myslel, že ten muž nevydrží prvních dvacet mil. Ale ještě nikdy se v někom tak nemýlil. Lon Donegan byl houževnatý jako puma a přes své impozantní břicho byl stejně tak mrštný. Nosil kolt ráže 38 v pouzdře v podpaží – tak jako Larrabee Jackson. Zkrácenou brokovnici jen málokdy pustil z ruky.

Lon Donegan byl expert na trhaviny. Jeho levá sedlová brašna byla plná dynamitu a dalších výbušnin, o kterých Jesse Duncan neměl tušení.

Enrique Torreon toho zatím řekl jen málo. Když překročili mexickou hranici, oblékl si bílý peónský oděv. Na hlavě měl roztrhaný slaměný klobouk, který mu propůjčoval vzhled nádeníka.

Jesse Duncan se od Millera dozvěděl, že Torreona jejich úkol vlastně vůbec nezajímá. Torreon jel s nimi jenom proto, že jeho bratr byl uvězněn v pevnosti José Benita. Torreon Benita nenáviděl. Vypadalo to, že zná věznici v Ures, kde byli vězňové drženi jako dobytek.

Enrique Torreon byl jejich vůdce. Znal každý kout od Patagonia Mountains až do Hermosilla. Ukazoval Duncanovi skryté cesty, které neznali ani Benitovi bandité.

Jesse Duncan si to všechno dobře zapamatoval, protože existovala možnost, že Torreon je nebude moci vést, až bude jejich úkol proveden.

Duncan pohlédl na míšence. Slaughter právě položil rýč na zem. Míšenec mu ze všech mužů, kteří s ním jeli, připadal nejnebezpečnější. Duncan nevěděl, kdo to je. Občas mu připadal celkem rozumný, ale pak se vše změnilo. Pak byl podrážděný, když mu někdo něco řekl. Jeho oči potom měli zvláštní lesk, kterého si Duncan všiml už i předtím. Možná byl Cheyenne Slaughter šílený.

Od Torreona Jesse Duncan věděl, že do Uresu, kde sídlil José Benito, to je ještě třicet mil. Dosud svým mužům nedal žádné rozkazy, ale srážka s těmi třemi jezdci mu ukázala, že se to musí změnit. Kdyby každý dělal, co by považoval sám za nutné, mohli by jet rovnou zpět.

Jesse Duncan opět zaklel. Co si vlastně Larrabee Jackson myslel, když ho a ty čtyři muže poslal do této sebevražedné akce? Věděli jen to, že musejí přivézt Benitovy peníze – jinak nic.

Nikdo z nich neměl tušení, jak to vypadá v Uresu. Vyprávělo se, že Benito se usídlil v letní rezidenci guvernéra Sonory a že to je nedobytná pevnost. Z jejich bran prý je možné kontrolovat všechny, kdo chtějí dovnitř.

Jak teprve asi hlídají poklad banditů?

To všechno, jak se zdálo, Larrabeeho Jacksona nezajímalo.

„Něco už vás napadne,“ poznamenal k Duncanovi.

Ten o tom hovořil s obtloustlým Doneganem, který tvrdil, že nejlepší by bylo vyloupit nějakou banku, přivézt peníze Jacksonovi a tvrdit, že to jsou Benitovy dolary.

Jesse Duncan přisvědčil, ale nehledě na to, že neměl sebemenší chuť být hledán jako bankovní lupič i pod novým jménem, bylo velmi těžké Larrabeeho Jacksona podvést.

Torreon a Slaughter zahrabali hroby, do kterých pohřbili mrtvé Mexičany. Slaughter se otočil k Duncanovi a otázal se. „Je to tak dobře, Duncane?“

Jesse Duncan mu neodpověděl, ale slyšel výzvu v té otázce. Udělal několik kroků ke Slaughterovi.

„To bylo naposled, co jsi něco provedl bez mého rozkazu,“ chladně poznamenal. „Je ti to jasné, Slaughtere?“

Míšenec zbledl. Lesk jeho tmavých očí zesílil. Sáhl po opasku, za kterým měl nůž, jímž před hodinou zabil toho Mexičana.

Nic neřekl. Pootevřel ústa a Jesse Duncan spatřil nahnědlou pěnu v jejich koutcích. Míšenec sevřel rukojeť nože a povytáhl ji.

Jesse Duncan plynulým pohybem zvedl svůj remington. Slaughter však na to nedbal. A nevšiml si ani, jak se za něj pomalu posunuje Rawhide Miller.

Čepel nože se blyštěla na slunci. Míšenec ho držel volně.

Jesse Duncan byl odhodlán to zmáčknout, ale váhal. Miller teď stál za míšencem a měl vytasený kolt. A pak Slaughtera praštil jeho pažbou po hlavě.

Míšenec se skácel na zem. Nůž se zabodl do písku.

Jesse Duncan strčil remington do pouzdra. Pohlédl na toho malého, kostnatého muže.

„Doufám, že ti to nebude zazlívat,“ prohodil.

Rawhide Miller zavrtěl hlavou. Vypadalo to, že míšence zná. Provedli spolu mnoho akcí pro Larrabeeho Jacksona.

„Nebyl úplně při smyslech,“ řekl. „Zase žvýkal koku.“ Sel k míšencovu bělouši a otevřel jeho sedlovou brašnu. Vytáhl z ní kožený váček. Rozvázal ho a vysypal si na ruku hrst světle hnědých, úzkých lístků. „Hrozná věc. Je z jižní Ameriky. Prý to žvýkali staří Inkové.“ Vysypal lístky zpět do váčku.“

„Zahoď to,“ řekl Jesse Duncan.

Rawhide Miller pomalu zavrtěl hlavou. Miller věděl nejlépe, jak jednat se Slaughterem. Duncan se rozhodl mít se v budoucnu na pozoru a nespouštět Slaughtera z očí. Kdyby na něj znovu zaútočil svým vražedným nožem, byl odhodlán nic neriskovat.

Vpálil by Slaughterovi kulku mezi oči.

Duncan se otočil k Enrique Torreonovi.

„Musíme se zbavit koní,“ řekl. „Nemůžeme je nechat běžet. Možná by je našli a začali by hledat jezdce.“

„Znám jednu hlubokou roklinu poblíž,“ poznamenal Torreon.

Rawhide Miller sebou trhl. Smrt člověka ho nechávala chladným, ale když měl někdo něco udělat koni, přestával se ovládat. V první chvíli to vypadalo tak, jako by se chtěl na Mexičana vrhnout. Potom se však prudce otočil a zmizel za ocotillem, k němuž byli přivázáni koně.

„Odveď je k rokli,“ řekl Jesse Duncan.

Enrique Torreon přivedl svou hnědou klisnu a vylezl do sedla. Duncan mu podal uzdy tří koní. Mexičan mlčky odjel.

Cheyenne Slaughter začal sténat. Ještě to však chvíli trvalo, než se probral. Opět měl jasné oči. Sáhl si na hlavu a ohmatával si bouli na zátylku. Potom pohlédl na Jesse Duncana a usmál se.

Vypadalo to, že věděl, co vyváděl v omámení, ale Duncan nevěřil, že si na to vzpomíná.

Vrávoravě vstal. Vedle hrobů Mexičanů se pozvracel. Miller ho zřejmě udeřil příliš silně.

Čekali celou hodinu. Po půlhodině uslyšeli vzdálené výstřely. Rawhide Miller byl ještě pořád bledý, ale vypadalo to, že mu došlo, že nemají na vybranou, pokud chtějí přežít.

Když se Torreon vrátil, byli ostatní připraveni.

Mexičan vyjel napřed. Na východě se nad horami vznášeli supi.

Jesse Duncan uvažoval, jak jen mohou na tolik mil zavětřit mrtvé.

+ + + + +

Do města dorazili před setměním.

Enrique Torreon je vedl přes výběžky Sierra Negra až k městu, aniž by někoho potkali. Torreon jim přesně popsal město, protože od teď měli být rozdělení, dokud nenajdou možnost, jak provést svůj úkol.

Měli se setkat v malé bodeze, do které často chodili gringos. Následujícího večera se tam měli sejít Duncan a Slaughter.

Jesse Duncan jel jako poslední. Měl nedobrý pocit a nejraději by otočil svého koně a jel k hranici.

Ostatní zmizeli v temnotě. Nikdo z nich neukázal nervozitu. Možná je uklidnilo právě vědomí, že jsou v akci. Koneckonců pro Larrabeeho Jacksona pracovali už mnohokrát. Duncan si dokázal představit, že i ostatní Jacksonovy akce byly takto nebezpečné.

Jen Torreon se mu nelíbil. Byl stále neklidnější s tím, jak se blížili k městu. Nebyl to strach. Byla to nenávist. Nenávist vůči Benitovi.

Duncan doufal, že Torreon jejich plán nezhatí. Věřil, že Mexičan je schopný proniknout do paláce a chladnokrevně tam oddělat Benita.

Jesse Duncan pobídl svého pinta. Kůň byl pokryt vrstvou prachu. Měl svěšenou hlavu. Poslední dny byly i pro toto houževnaté zvíře velmi těžké.

Duncan zastavil u ohňů, které hořely na velkém prostranství.

Ures byl postaven z nepálených cihel. Jen tu a tam stály patrové budovy. Na západním okraji města se rýsovala silueta paláce, ve kterém sídlil Benito.

Jesse Duncan dorazil k prvním domům. Na ulicích nebylo mnoho luceren. Všude byly louče zastrčené v držácích na zdech. Mexičané, kteří stáli před svými domy, ho nedůvěřivě pozorovali. Gringos v této části Mexika neviděli rádi.

Duncan cítil mravenčení mezi lopatkami. Nebyl to příjemný pocit jet ulicemi města, ve kterém byl každý potenciálním nepřítelem.

Projel okolo bodegy, kterou mu popsal Torreon a kde se měl zítra večer setkat se Slaughterem. Přemýšlel, zda tam má přespat. Pak však zavrtěl hlavou. Bude lepší, když se tam ještě neukáže.

Věřil, že tam je několik přátelských Mexičanů, kteří by mu dali na noc k dispozici postel. Platil zlatými pesos.

Ocitl se na dalším náměstí a okamžitě spatřil lebku longhorna, která visela nad vchodem jedné cantiny.

Jel blíž. Ve vchodě visely korálky. Ven nepronikalo mnoho světla. Pochodeň u vchodu svítila na černou tabuli opřenou o stěnu. Kdosi tam křídou napsal slovo whisky.

Jesse Duncan se nadechl. Ta cantina mu připadala jako oáza v nepřátelském světě. Sklouzl ze sedla a přivázal svého pinta k zábradlí.

Korálky zacinkaly, když je odhrnul a vešel do cantiny. U pultu hořela jedna pochodeň, vznášel se tam kouř. Pomalu stoupal k otvoru ve stropu, kterým táhl ven i černý dým z pochodně.

U jednoho z obou stolů seděli tři Mexičané. Nepochybně šlo o bandity z Benitovy smečky, protože prostí Mexičané by si nemohli dovolit mít tolik zbraní.

Otočili hlavy a pohlédli na Duncana. Nijak nezakrývali, že nesnášejí gringos.

Jesse Duncan se o to nestaral. Hleděl k pultu, který byl vyroben z nepálených cihel a dvou širokých prken. Oba muži, kteří se zády opíraly o pult, byli též Mexičané, ačkoli na sobě měli oděv gringos. Jejich pohledy nebyly tak nedůvěřivé jako pohledy banditů u stolu. Zvědavě si ho prohlédli, jako by si ho chtěli zařadit. Krátký pohled, který na něj vrhli, Duncanovi řekl, že poznali, s kým mají tu čest – že poznali, že to není žádný neškodný tulák, ale tygr, se kterým musejí jednat opatrně.

Za pultem se odhrnul závěs a objevil se hospodský. Byl to malý, tělnatý muž, který vykazoval jistou podobnost s Lonem Doneganem. Měl pleš, která se ve světle pochodní leskla. Zástěra, kterou měl na břiše, byla ztuhlá od špíny, přesto byl Duncanovi jako jediný sympatický, protože na něj pohlédl přátelsky. Zastavil se a utřel si své mokré ruce do zástěry.

„Dobrý den,“ s úsměvem pozdravil. „Vítejte v mé cantině.“

Hovořil protahované jako Texasan.

„Dobrý den,“ odvětil Duncan. „Viděl jsem venku tabuli s tím nejkrásnějším slovem, jaké jsem četl za mnoho dnů.“

„Máte štěstí pane,“ řekl hospodský. „Včera jsem dostal bednu whisky z Hermosilla. Mám ještě dvě láhve.“

„Prodáte mi je obě?“ otázal se Jesse Duncan.

Hospodský zavrtěl hlavou.

„Bohužel,“ prohodil. „Jedna láhev je rezervovaná pro jednoho stálého zákazníka, ale druhou vám rád prodám.“

Jesse Duncan přikývl a položil na pult jedno zlaté peso.

„Ještě jsem si nenašel nocleh,“ řekl. „Nevěděl byste o nějakém?“

Tlouštík úslužně přikývl. Zlaté peso ho motivovalo. Pravděpodobně doufal, že takových mincí získá ještě víc.

„Mám vzadu jeden malý pokoj. Není velký, ale je tam postel se slamníkem.“

Řekl to, jako by to byl ten největší komfort, jakého se člověk mohl v Uresu dočkat.

Jesse Duncan se usmál.

„Tam se ubytuju,“ řekl. Hodil do sebe první whisky. Chutnala lépe, než si myslel. Pravděpodobně ta láhev předtím patřila nějakému hacienderovi.

„Schovejte mi tu láhev,“ poznamenal. „Musím se nejdřív postarat o svého koně. Je stejně tak žíznivý jako já.“

„Můžete ho odvést za cantinu,“ podotkl hospodský. „V ohradě je pumpa.“

Jesse Duncan přikývl a šel ven. Mexičané v místnosti celou dobu mlčeli. Jenom na něho hleděli a naslouchali.

Duncan pokrčil rameny. Hlavně, že ho nechali na pokoji. Zavedl pinta za nízkou budovu z nepálených cihel, odsedlal ho, napojil a vytřel mu prach ze srsti.

Hostinský vyšel ze zadních dveří a ukázal Duncanovi cestu do malého pokoje. Duncan si s sebou vzal sedlo a srolovanou deku. Pak se vrátil k pintovi, načež šel zpět do cantiny.

+ + + + +

Cítil, že tam panuje napětí. A hned viděl, kdo ho způsobil.

Oba Mexičané, kteří se předtím opírali o pult, nyní seděli u jednoho stolu. Namísto nich stál u barového pultu kdosi jiný a v ruce držel sklenici s whisky.

Mihotající se plameny louče osvětlovaly pouze spodní část jeho obličeje, ale Jesse mu nepotřeboval pohlédnout do očí na to, aby věděl, koho má před sebou.

Byl celý v černé kůži. Oba revolvery mu visely v pouzdrech, které měl černými koženými řemínky přivázané ke stehnům.

Jesse Duncan takové pistolníky nesnášel. Nenáviděl frajírky. Věděl však, že takoví muži jsou nebezpeční.

Krátce pohlédl k ostatním Mexičanům. Strnule seděli u svého stolu. V jejich očích se zračilo napjaté očekávání. Pravděpodobně si mysleli, že ten světlovlasý gringo skončí pod drnem.

Jesse Duncan neznatelně zavrtěl hlavou. Možná si to jen namlouval. Proč by ho ten chlápek chtěl vyprovokovat k souboji? Jenže takoví nepotřebovali důvod. Jim stačilo, když někdo jiný nosil kolt, a už to pro ně byla výzva.

Jesse Duncan přistoupil k pultu a kývl na muže v černém a plešatého hospodského. Tlouštík mlčky vytáhl zpod pultu Duncanovu láhev whisky a postrčil k němu sklenici. V očích už neměl přátelský výraz. Duncan měl pocit, že v nich je strach. Nervózně se šťoural prstem v uchu a pak se náhle zeptal: „Odkud jedete, pane, a co hledáte v Uresu?“

Jesse Duncan na něho vrhl udivený pohled. Dosud v něm tlouštík nevzbuzoval dojem, že by byl příliš zvědavý. Krátký pohled stranou Duncanovi napověděl, že hospodský tu otázku nepoložil z vlastního popudu.

Duncan by se nejraději otočil k muži v černém a odpověděl mu, ale nemohl si dovolit tam vzbudit pozornost. Ležérně se loktem opřel o výčepní pult, usrkl whisky a přátelsky pohlédl na hostinského.

„Jsem z Del Ria,“ řekl. „Od starého přítele jsem dostal zprávu, že v Sierra Negra se našlo zlato.“ Viděl, jak hospodský krátce pohlédl na muže v černém. Usmál se a dodal: „To není důvod k rozruchu. Můj přítel mi takové zprávy posílá často. Bohužel z toho nebylo nikdy víc než dřina. Ale musím to vyzkoušet. Možná měl štěstí.“

Vypadalo to, jako by odpověď hostinského uspokojila, a Jesse doufal, že to platí i o muži v černém.

Mýlil se. Ten chlápek se k němu pomalu otočil a Jesse mu nyní mohl pohlédnout do očí. Byly tak světlé, jaké Jesse ještě neviděl.

„Jak se váš přítel jmenuje?“

Muž měl vysoký a nepříjemný hlas. Působil stejně nevlídně jako jeho oči.

„Slaughter,“ přátelsky řekl Duncan. „Cheyenne Slaughter. Znáte ho?“

Jesse viděl, jak pistolník na zlomek vteřiny strnul. Několikrát sevřel levou pěst.

„Ten špinavý míšenec?“ Jeho hlas byl nyní ještě vyšší.

Jesse to alarmovalo. Jestli ten muž znal Slaughtera, byla jejich akce ohrožena. Hlavou se mu honily myšlenky. Co měl dělat? Bylo jisté, že Slaughtera až do zítřejšího večera neuvidí.

Muž v černém ho vytrhl z jeho myšlenek.

„Neslyšel jsem, že by ten špinavý míšenec hledal zlato,“ poznamenal.

„Proč o něm mluvíte jako o špinavém míšenci?“ zeptal se Duncan. „Vy asi patříte k lidem, kteří Mexičany nazývají špinavými Mexikány.“

Muž v černém o jeden krok ustoupil. Přivřel oči a vrhl krátký pohled ke stolům. Duncan poslední větu řekl španělsky, aby nevzniklo nedorozumění, když pronesl slovo Mexikán.

„Jsi drzý, ty špinavý ničemo!“

Jesse to dobře znal. Když to došlo tak daleko, mohl už přestřelce zabránit jen zázrak. Jesse Duncan na něj nečekal. Nemínil tomu muži ustupovat.

Mexičané u stolů se nehýbali. Jesse je obdivoval. Jindy bývali na zmínky o špinavých Mexikánech alergičtí. Vypadalo to, jako by z toho pistolníka měli strach.

Jesse Duncan svraštil nos.

„Vypadá to, že špinavý je tvé oblíbené slovo, přítelíčku,“ s úsměvem poznamenal. „Nebo je to tím, že tvá slovní zásoba je příliš omezená?“

Pistolník dýchal nosem.

„S kouskem olova v hlavě už nebudete takový frajer,“ řekl.

Opět přešel k vykání. Pro Jesse Duncana to bylo příliš komplikované. Takže mu raději tykal.

„Udělej něco proti tomu,“ přátelsky poznamenal.

Pistolníkovy úzké ruce byly náhle klidné. Pravou měl blíž k pažbě koltu než levou. Jeho předchozí pohyb však Jesseovi prozradil, že to je levák. Pokusil se ho přelstít.

„Nechtěls to jinak,“ řekl hlasem, který se chvěl rozrušením. „Jsem Sean Bannister a už jsem oddělal jiné chlápky, než je nějaký přivandrovalý tulák.“

„Špinavý tulák,“ řekl Jesse. „Zapomněls říct špinavý tulák.“

Pistolník byl poněkud zmaten tím, že jeho jméno neudělalo na jeho soka sebemenší dojem. Jesse Duncan už o něm slyšel. Uprchl z El Pasa, kde ho málem pověsili, protože při jednom pistolnickém souboji nepostupoval právě poctivě.

„Kdo jsi?“ otázal se pistolník.

Jesse ho nechtěl zklamat. Pokud byl pistolník tak nafoukaný, pak mu chtěl i on říct jméno, které něco znamenalo.

„Jsem Davy Crockett,“ řekl s úsměvem.

Vypadalo to, že to tomu muži v černém vzalo chuť k další debatě. Okamžitě trhl rukama k revolverům. Levou měl skutečně rychlejší.

Jesse se vrhl vpravo a v pádu tasil remington. Výstřely třeskly skoro současně.

Jesse viděl, jak z hlavně pistolníkova levého revolveru vyšlehl plamen. Očekával náraz kulky, potom však za sebou uslyšel ránu, když se pistolníkova kulka zaryla do stěny.

Jesse si klekl. Viděl, jak sebou pistolník trhl, a než Bannister zvedl pravou ruku, vypálil Jesse podruhé.

Tentokrát mířil přesně.

Zasáhl muže v černém do levé strany hrudi.

Muž vytřeštil oči a nevěřícně pohlédl na Jesse. Ještě jednou zmáčkl spouště obou zbraní, ale kulky se zaryly do země před jeho nohama.

Pistolník se zachvěl a otevřel bledá ústa, ale z hrdla se mu již nevydrala ani hláska. Pravý kolt mu vypadl z ruky na podlahu.

Pak se pomalu zhroutil na zem. V jeho očích již nebyl život.

Jesse vytáhl z bubínku prázdné nábojnice a nahradil je novými náboji. Koutkem oka viděl, jak se Mexičané zvedli. Jeden z nich běžel ke dveřím a zmizel na ulici.

Po chvíli se ozval jeho křik.

Ostatní čtyři Mexičané působili výhružně. Jeden z nich sáhl po pušce, která se opírala o stěnu vedle jedné židle.

Jesse na něho namířil svůj remington a zavrtěl hlavou.

„Raději to nech být,“ tiše řekl.

Mexičan ucukl rukou, jako by se popálil.

Jesse Duncan přiběhl ke vchodu. Náhle cítil, že na ty čtyři Mexičany už jeho kolt nedělá dojem. Vypadalo to, že z něho měli strach, ale teď na něj z nějakého důvodu zapomněli.

Proti čtyřem Duncan neměl šanci. Možná by si to mohl rozdat s jedním nebo dvěma z nich, ale pak by s ním byl konec. Neměl jinou možnost. Musel pryč.

Jacksonova akce tím byla zmařena, ale to mu v tom okamžiku bylo jedno. Teď mu šlo o život. A ten pro něj byl cennější než 200 tisíc dolarů, o které Benito připravil americkou vládu.

Okamžitě uskočil stranou, když se korálky rozhrnuly. Nesměl váhat ani vteřinu, protože Mexičané se rychle vzpamatovali. Ozvala se střelba.

Jesse běžel k zadní stěně cantiny. Proklínal se za to, že již odnesl sedlo na pokoj. Musel nyní jet na neosedlaném koni.

Pinto klidně stál v rohu. Nehýbal se, když slyšel střelbu. Zafrkal, když se vedle něj zvedl Duncan.

Jesse viděl stíny u zadního vchodu cantiny až na poslední chvíli. Okamžitě se vrhl na zem.

V temnotě se zablesklo a na chvíli byli oba Mexičané vidět. Jesse Duncan je mohl trefit, ale mířil nad ně. Kulky se zaryly do zdi nad dveřmi. Na Mexičany se snesla omítka. Vyděšeně uskočili dovnitř a vrhli se na zem.

Jesse Duncan vyskočil a chtěl se vyšvihnout na hřbet svého pinta. Tentokrát viděl oba Mexičany včas. Utíkali z přední strany okolo cantiny. Dvakrát na ně vypálil, kulky zvířily prach před jejich nohama.

Na několik okamžiků měl čas. Rozhlédl se. Cesta k plaze byla odříznutá. Nezbývalo mu nic jiného než zmizet v ohradě bez koně.

Neváhal. Rozběhl se k ohradě, přehoupl se přes její tyče a přikrčen běžel k nejbližšímu domu, jehož stíny ho skryly před zraky pronásledovatelů.

Křik na ulici byl stále hlasitější. Nocí zněly výstřely. Pořád se opakovalo slovo gringo, z něhož cítil nenávist.

Přikrčen běžel dál. Věřil, že najde nějakého koně, který by ho odnesl z města. Podle toho, jak to vypadalo, se všichni obyvatelé Uresu vydali po jeho stopách.

Ve městě neměl sebemenší šanci jim uniknout. Všechno jim hrálo do karet.

Jesse Duncan tiše zaklel. Sean Bannister byl, jak to vypadalo, důležitý člověk. Jinak se nedalo vysvětlit, proč smrt nějakého gringa vyvolala takový rozruch.

Jesse Duncan viděl mihotající se světla pochodní, které se pohybovaly v jedné uličce. Proběhl jedním tmavým průchodem a ucítil pach stáje. Slyšel hrabání kopyt a pak nahmatal závoru dřevěných dveří. Nebyly zamčené.

Otevřel je.

Ve stejné vteřině se otevřela vrata na opačné straně stáje. Objevili se muži s pochodněmi, kteří křičeli jeden přes druhého.

Rychle dveře zavřel, ale podle řevu poznal, že ho odhalili. Slyšel prásknutí revolveru a tlumenou ránu, když se kulka zaryla do dveří.

Rozběhl se. Tady v uličce jim byl vydán napospas. Vydal se na ulici osvětlenou pochodněmi a právě včas se ukryl za několika bednami, když se z uličky vyřítilo několik mužů, kteří proběhli okolo něj.

Jesse neváhal. Přikradl se k okraji domu a narovnal se. Hluk v uličce sílil. Na zdech se pohybovaly stíny.

Strčil kolt do pouzdra a vydal se těsně podél domů. Na západě viděl hrozivé stíny paláce. Zamířil opačným směrem, protože cítil, že veškeré nebezpečí vychází z paláce.

Dýchal klidněji. Vypadalo to, že jeho trik vyšel. Vzdaloval se od lomozu. Přinutil se jít pomalu.

Náhle se na ulici objevil běžící chlapec, který mohl mít nanejvýš třináct. V ruce držel pochodeň. Zastavil se, když spatřil Duncana.

„El Gringo!“ zděšeně zvolal. Zahodil pochodeň a začal křičet. Pak se rozběhl. Mával rukama a neustále opakoval slovo gringo.

Jesse zmizel v nejbližší uličce. Za ním se ozývalo stále více hlasů. Ten kluk na něj upozornil pronásledovatele.

Duncan běžel jako puma. Ulička náhle končila a Jesse se vyděsil.

Pak však uviděl, že jen odbočuje doprava.

Zastavil se, protože vedla k jednomu osvětlenému místu.

Rychle se rozhlížel. Byl v pasti. Zdi vpravo a vlevo byly příliš vysoké. Otočil se a chtěl běžet zpátky, jenže to se již na konci uličky objevili pronásledovatelé.

Jesse tasil remington a vystřelil.

Mexičané se vrhli k zemi. Pochodně zhasly v písku. Jesse se otočil a rozběhl se k osvětlenému prostranství. Po několika krocích se znovu zastavil. I z druhého konce uličky nyní slyšel výkřiky. Náhle před sebou uviděl stín a o několik vteřin později ho kdosi chytil za ruku.

Zvedl remington a namířil.

+ + + + +

Stín vykřikl vysokým hlasem.

Jesse vyděšeně sklonil remington. Zpočátku neviděl, že postava v dlouhém, černém plášti je žena.

Svými tenkými prsty ho chytila za ruku a táhla ho k jedněm dveřím. Byly zamčené. Žena měla klíč. Odemkla dveře a vklouzla do domu.

Duncan se vydal za ní. Neváhal ani na vteřinu. Horší než v té úzké uličce to vevnitř pro něj být nemohlo.

Když zavřela dveře, byla tam tma jak v pytli. Voněl tam nějaký těžký parfém. Slyšel, jak žena strčila klíč do zámku a otočila jím. Při tom jí šustil plášť. Pak se ozvalo škrtnutí sirky.

Vzplál plamének. Žena přišla ke stolu a rozsvítila petrolej ku. V místnosti se rozlila přátelská zář.

Jesse zůstal na svém místě a pozoroval tu ženu. Stáhla si kapuci.

Jesse byl fascinován. Dlouhé, černé vlasy jí sahaly až po ramena. Měla úzkou, souměrnou tvář.

Hleděla na Duncana velkýma, tmavýma očima. Vypadalo to, že je odhodlaná mu pomoci, a přesto měla strach. Kousala se do spodního rtu. Naslouchala, když se ozvaly zvuky a hlasy, načež Duncana odvedla dál do domu.

Nedokázal již zkrotit svou netrpělivost.

„Proč mi pomáháte, seňorito?“ otázal se španělsky. „Myslíte si, že v tomto domě jsem v bezpečí?“

Prudce zavrtěla hlavou.

„Brzy na to přijdou,“ odpověděla plynnou angličtinou. „Toto jsou jediné dveře, které vedou do té uličky.“

„Neodpověděla jste mi na mou první otázku,“ řekl.

Náhle se usmála.

„Není to pro někoho ve vaší situaci lhostejné?“ Mávla rukou, jako by chtěl něco říct. „Víte, koho jste zastřelil?“ otázala se.

Jesse Duncan pohlédl ke dveřím, když se znovu přiblížil hluk.

„Říkal, že se jmenuje Sean Bannister,“ odvětil.

„To je pravda. Byl to osobní strážce José Benita, jeho nejlepší pistolník.“

Jesse byl vyděšený. Teď už reakci Mexičanů rozuměl. Pohlédl na tu ženu. Možná mu jako jediná mohla pomoci.

Znovu se přiblížily kroky. Ozývaly se hlasy a pak náhle kdosi zabušil na dveře.

„Mohl zmizet jen tudy!“ zvolal kdosi. „Otevřete! Otevřete ty dveře, nebo je vyrazíme!“

Mladá žena zbledla. Černý plášť jí sklouzl z ramen. Měla na sobě elegantní sametové šaty, které se do toho prostředí moc nehodily, a perlový náhrdelník, který jí sahal až do výstřihu.

Vzala plášť ze země a hodila ho na sebe. Rychle Jesseovi ukázala, že má jít do protější místnosti. Potom stáhla knot petrolejky, šla za ním a zamkla dveře.

Chvíli tam stála a hleděla na Jesse, načež mu podala plášť.

„Oblečte si ho,“ řekla, „pak vás hned nepoznají.“

Jesse se obával, že to je naopak, ale v podstatě na tom nezáleželo. Věděl, že až muži vyrazí dveře, je ztracen. Co by mu pomohlo, bylo utéct druhým vchodem. Tam však pravděpodobně někdo čekal.

Přesto si plášť oblékl. Sahal mu jen ke kolenům. Skepticky pohlédl na ženu a v její tváři se objevily dolíčky. Usmívala se.

V místnosti, ze které právě odešli, se ozvalo praskání dřeva. Třesklo několik výstřelů, načež uslyšeli, jak tam vtrhli.

Žena vyrazila. Jesse nevěděl, proč mu pomáhá, a doufal, že ještě bude mít příležitost se jí na to zeptat.

Neopustili dům předními dveřmi, které vedly na osvětlenou plazu, nýbrž vedlejším vchodem. Běželi přes květinové záhony a pak se úzkou brankou dostali do tmavé uličky.

Lomoz byl nyní tlumený. Muži, kteří hledali Jesse, se soustředili na plazu a okolní ulice.

Žena se v křivolakých uličkách vyznala. Jesse již nevěděl, kterým směrem utíkají. Doufal jen, že je daleko od paláce.

Náhle zastavila. Chytila ho za ruku a přiložila mu ukazováček na rty.

„Musíme přejít ulici,“ zašeptala. „Nesmíme běžet, jinak bychom dozajista vzbudili nedůvěru. Nejlepší bude, když mi dáte ruku okolo ramen.“

Jesse vyhlédl zpoza rohu. Viděl dav. Lidé křičeli jeden přes druhého. Vlekli kohosi s sebou a někteří z nich ho bili.

Náhle ho poznal. Trhl sebou, když viděl zkrvavenou tvář Lona Donegana. Vypadalo to, že je v bezvědomí, protože Mexičané ho neustále museli zvedat ze země.

Duncan je pozoroval. Mexičané vlekli Donegana k velké bráně.

Jesse strnul. Brána? Viděl stíny vysoké zdi. Palác! Ta žena ho oklikami vede přímo k paláci!

Otočil se a chytil ji za ramena. Viděl vyděšený výraz v jejích očích, ale myslel si, že to je strach z toho, že ji prohlédl.

„Takže tak to je!“ ostře zvolal. „Chceš si vydělat odměnu!“

Tiše vykřikla, ale on ji pořád pevně držel. Jeho tvář byla zkřivena hněvem. Jak jen mohl věřit Mexičance?

Uštvaně se rozhlížel. Odevšad se ozývaly výkřiky. Neměl tušení, kam vede ulička na protější straně ulice. Kdyby měl smůlu, končila by přímo u zdi paláce. Zpátky nemohl. Pronásledovatelé se mohli objevit každou chvíli.

Nevšiml si, že v rozčilení vyšel na ulici. Probral ho řev.

Mexičané, kteří vlekli Lona Donegana, ho objevili. Někteří z nich se otočili k němu.

Jesse od sebe ženu odstrčil. Pravou rukou trhl k pouzdru a vytáhl remington. Dvakrát vypálil Mexičanům nad hlavami. Nechtěl nikoho z nich zranit. Věděl, že by ho potom rozsápali.

Vyrazil. Chtěl do protější uličky. To se mu však už nepodařilo. Mexičané byli u něj. Ještě zvedl kolt, ale potom viděl, že to je nesmyslné. Vsunul remington do pouzdra a zastavil se.

Mexičané uskočili. Domnívali se, že to je past, ale když viděli, že se chce vzdát, vrhli se na něj.

Jesse Duncan se pokusil vykrýt úder prvního z nich, ale byl příliš pomalý. Pěst ho zasáhla pod levé oko.

Cítil, jak mu z toho šrámu teče po bradě krev.

Teď mi dají nakládačku jako Doneganovi, pomyslel si. To jen zvýšilo jeho hněv. Mlátil okolo sebe jako postřelený grizzly.

Jako by skrze vatu slyšel vysoký hlas. Připadal mu povědomý. Mexičané se náhle rozestoupili.

Jesse spatřil tu mladou ženu v elegantních šatech. Postavila se mezi něj a Mexičany. Vrhla na ně mračný pohled a oni se skloněnými hlavami ustupovali.

+ + + + +

„Schovejte zbraně!“ řekla. Její oči byly naplněny hněvem.

Jeden z Mexičanů přišel k ní. Hlavní pušky ukázal na Jesse Duncana, který si šátkem setřel krev ze tváře.

„Máme rozkaz od plukovníka Cruze přivést toho muže živého či mrtvého ke generálovi,“ chraplavě poznamenal. „Nechá nás zastřelit, jestli nám ten gringo uteče.“

Mladá žena zavrtěla hlavou tak, že jí její lesknoucí se černé vlasy jen létaly.

„Jste kreténi,“ řekla. „Právě jsem s ním byla na cestě do paláce. Chtěl jít dobrovolně, protože na té přestřelce nenese vinu.“

„A proč jste nešli přes plazu?“ zvolal jeden muž ze zadních řad.

„Abyste ho neodkrouhli, vy idioti!“ zvolala. „Podívejte se přece na něj! Kdybych nebyla s ním, už byste ho sejmuli!“

Mexičan před ní sklonil hlavu.

„Dobře, seňorito Mendezová,“ tiše řekl. „Doprovodíme vás a toho gringa, aby se ho nikdo nedotkl.“

Mladá žena si shrnula vlasy z obličeje a obrátila se k Jesseovi.

Duncan hádku sledoval bez dechu. Šlo mu přece o krk. Ptal se, jaké má ta mladá žena v Benitově městě postavení. Musela mít blízko ke generálovi, jak se Benito ve svém slavomamu nazýval, když se ti muži takto podřídili.

Pomalu přikývl, když se ho zeptala, zda je ochoten jít s ní. Pociťoval zvědavost. Měla nějaký plán. Jesse nevěděl jaký, ale každopádně měl víc šancí přežít, než kdyby padl do rukou Mexičanům.

Vyšli na plazu. Mladá žena kráčela těsně za ním. Bandité šli v odstupu několika yardů za nimi. Vytvořili okolo něj půlkruh.

Muži na plaze obrátili svou pozornost k zvláštnímu průvodu. Gestikulovali a běželi k nim. Vznikl ohlušující lomoz a muži za Duncanem a mladou ženou měli co dělat, aby zvědavcům znemožnili Duncana roztrhat na kusy.

Plaza byla osvětlena nesčetnými pochodněmi. Duncan se pokoušel objevit některého ze svých průvodců, ale nikoho neviděl. Upřel svou pozornost na bránu paláce, která byla nejméně patnáct stop vysoká.

Po obou stranách stáli po zuby ozbrojení muži v křiklavých uniformách. Na prsou měli zkřížené nábojové opasky. Mohutné kníry jim dodávaly brutální vzhled. Rozestoupili se a Duncan s mladou ženou kráčeli mezi nimi. Mexičané zůstali před branou.

Ani z vojáků se k Jesse Duncanovi nikdo neodvážil. Mladá žena zůstala s ním. Nedůvěřivě se rozhlížel po prostorném dvoře, který se rozléhal za hradbou.

Byl překvapený. Zvenčí ten palác nevypadal tak mohutně. Od brány až k paláci to bylo téměř sto yardů.

Všude hořely ohně. Muži tam seděli ve skupinách a zvídavě hleděli na toho gringa. Vypadalo to, že všichni věděli, co Duncana v následujících hodinách čeká.

Žena kráčela k mohutné verandě, která se rozléhala před bílým palácem. Na bílých sloupech hořely pochodně.

Jesse pohlédl doprava. Těsně u hradby viděl malou kapličku, ta ho však příliš nezajímala. Jeho pozornost vzbudilo něco jiného.

Byla to plošina, která sahala do poloviny hradby a k níž vedly dřevěné schody. Na ní stála nějaká monstrózní zbraň. Jesse přesně neviděl, co to je, navíc mu ve výhledu bránily pytle s pískem. Pokud ta věc fungovala, musela mít obrovskou palebnou sílu.

Než dorazili na verandu, uviděl Duncan Lona Donegana.

Mexičané ho přivázali k jednomu sloupu a bičovali ho. Doneganova košile už byla krvavá a roztrhaná, ale tlouštík byl tiše.

Jesse věděl, že nesmí zasáhnout. Nikdo se nesměl dozvědět, že se znají. Viděl Doneganův zoufalý pohled a rychle se otočil.

Mladá žena přišla na verandu. Kráčela k jednomu Mexičanovi, jehož uniforma měla ještě více ozdob než uniformy ostatních.

Jesseova nedůvěra zesílila, když viděl, jak tiše hovoří s tím mužem. Co s ním vlastně chtěla dělat? Proč se před něj nepostavila už v té úzké uličce, proč s ním prchala? Měla původně v úmyslu něco jiného, než ho přivést ke generálovi?

Duncan neměl čas o tom uvažovat dál. Mexičan sešel z verandy. Vytáhl z pouzdra kolt a namířil Jessemu na hruď.

Duncan měl pravou ruku na pažbě remingtonu, který měl ještě pořád v pouzdře. Mohl tasit. Byl si jistý, že by Mexičana vzal s sebou. Pohled přes rameno mu napověděl, že vojáci byli pořád nedůvěřiví. Na záda mu mířilo nejméně dvacet pušek.

Mexičan se rozesmál.

„Vidím, že jste rozumný muž,“ řekl. „Jsem plukovník Antonio Cruz. Chtěl jsem vás poprosit, abyste mi předal váš kolt. Generál nenávidí, když musí jednat s cizincem, který nosí zbraň. Tomu, doufám, budete rozumět.“

Jesse Duncan mu svůj revolver dal nerad, neměl však jinou možnost. Vytáhl ho z pouzdra dvěma prsty a podal ho Mexičanovi.

Antonio Cruz se usmál ještě víc.

„Jsem rád, že jste byl tak rozumný a následoval jste seňoritu Mendezovou,“ řekl. „Jak znám své lidi, jinak by z vás udělali fašírku.“

„Neměl jsem tušení, že Bannister byl u vašich lidí tak oblíbený,“ odvětil Jesse.

Antonio Cruz pomalu zavrtěl hlavou.

„To vůbec nebyl. Ale všichni vědí, jak se dokáže generál rozlítit, když mu někdo vezme jeho oblíbenou hračku.“

Takže tím to bylo. Mohla z toho být ještě pěkná šlamastyka. Pokud byl Bannister Benitovou hračkou, za co bude považovat jeho?

Mexičan si strčil remington za opasek a poprosil s malou úklonou Jesse, aby šel napřed. Mexičanka zůstala po jeho boku a Jesse měl opět pocit, jako by ho chtěla chránit.

Prošli malou halou, v níž nikdo nebyl. Žena kráčela k jedněm velkým dveřím, jež se otevřely, když byli několik kroků od nich.

Kdyby jeho situace nebyla tak vážná, tak by se Jesse rozesmál. Ta scéna mu přišla jako z nějakého špatného divadelního představení. Sál, do kterého vešli, byl přibližně dvacet yardů dlouhý. Na protějším konci byl mohutný psací stůl s různými ozdobami. Stál na stupínku, na jehož stranách svítily stovky svíček, jejichž svitem byla místnost zalita.

Za psacím stolem visel obraz v nadživotní velikosti, před nímž seděl obtloustlý muž na křesle, které se podobalo trůnu.

Psací stůl byl prázdný až na mísu s hrozny.

Tělnatý muž měl na sobě bílou uniformu se zlatými šňůrami a odznaky. Kabát měl zapnutý a košili na hrudi též. Byl zarostlý až po krk.

Jesse Duncan fascinovaně pozoroval generálovy silné prsty, na nichž mohlo být nejméně dvacet prstenů. S požitkem si dával jednotlivé bobule do úst a vyplivoval jádra. Vypadalo to, že oba muže a ženu, kteří vstoupili do jeho hájemství, neviděl. Teprve když Mexičanka vyšla na stupínek, vzhlédl.

Sklonila se k němu a on ji chytil za zadek a přitáhl ji k sobě.

„Kde jsi byla tak dlouho, drahoušku?“ otázal se. Jeho hlas byl hluboký.

Jesse byl překvapený. Spíš by řekl, že má pisklavý hlas, ale to by se z něj zřejmě nestal neblaze proslulý revolucionář a bandita, který dokázal strhnout dav.

Ozvalo se mlasknutí, když ji políbil na rty. Mladá žena chladně a nezúčastněně hleděla jinam a Jesse dospěl k názoru, že si ty generálovy důvěrnosti nechává líbit jen proto, že se ho bojí.

Plukovník Antonio Cruz pohlédl stranou. Duncan měl pocit, že je bledší než předtím, ale bylo možné, že si to jen namlouval.

Žena se hbitě vymanila z generálova objetí.

„Náhodou jsem potkala muže, který zastřelil Bannistera,“ řekla. Ještě o krok ucouvla, jako by očekávala, že Benito exploduje.

Generál svraštil čelo. Velmi pomalu se otočil a potom uviděl Jesse Duncana.

Jesse měl pocit, jako by ho pozoroval plaz. Cítil se rozpačitě, ale vydržel banditův pohled. Takřka minutu na sebe oba muži hleděli, načež se Benito ohlédl a zeptal se Antonia Cruze: „Proč ještě žije?“

Plukovník zrudl a chtěl něco říct, ale mladá žena ho předstihla.

„Je to má vina, mi general,“ řekla. „Tvoji muži by ho odkrouhli, kdybych tomu nezabránila. Chtěla jsem, abys muže, který zabil Bannistera, viděl živého.“

José Benito vyskočil. Těžké křeslo zarachotilo na podlaze. Bouchl pěstí do stolu.

„Nemám rád lidi, kteří mi kazí zábavu!“ zvolal. Na spáncích mu vystoupily žíly. „Rozsekejte ho na kusy, nebo ho přivažte k mraveništi! A pak jeho hlavu vystavte jako varování všem gringos, kteří se odváží dotknout mého majetku!“

Antonio Cruz se naučil poslouchat. Už měl kolt v ruce a mířil jím na Duncana.

Ten byl odhodlán se vrhnout na plukovníka. Pak však pohlédl na ženu, která z boku přistoupila k Benitovi. Vypadalo to, že ví, jak její tělo účinkuje na Benita. Duncan viděl, jak se ňadry dotkla jeho ruky. Benito sebou trhl. Rozčilený výraz v jeho obličeji okamžitě zmizel.

„Žádnou zábavu ti nepokazil, querido,“ řekla vemlouvavě. „Naopak – ještě ti zvýší tvou radost a ty Lobovi dokážeš, že máš lepšího muže.“

Na banditových tučných rtech se objevil úsměv. Opět se otočil k Duncanovi, podruhé si ho změřil pohledem a sestoupil ze stupínku.

Byl téměř o hlavu menší než Jesse Duncan. Husté, černé vlasy mu sahaly až po krk. Páchl potem a Jesse uvažoval, jak ho ta žena může objímat.

„Jak jsi oddělal Bannistera?“ náhle se zeptal. „Zezadu?“

Ta otázka nezněla nedůvěřivě a Jesse byl přesvědčen, že Benito není rozhořčen tím, že Bannistera vyřídil.

„Tasil jako první,“ řekl. „Byl rychlý, ale nestřílel přesně.“

Benito tázavě pohlédl na svého plukovníka.

Antonio Cruz přikývl.

„Bannister měl dvě kulky v hrudi. Jednu přímo v srdci.“

José Benito se usmál.

„To je dobré,“ poznamenal, „to je velmi dobré.“ Vrátil se na podstavec a zvedl těžké křeslo, jako by to pro něj byla jen lehká židlička. S frkáním se do něj posadil.

„Rád bych viděl, jak jsi rychlý, gringo,“ řekl. „Rozdáš si to s mým plukovníkem. Jestli ho porazíš, zůstaneš naživu.“

Antonio Cruz zbledl. Jesse měl pocit, že vrhl vyděšený pohled na ženu. On sám nebyl příliš překvapen. Slyšel toho o Benitovi dost. Byl známý tím, že bezmyšlenkovitě obětoval životy svých mužů jen pro vlastní pobavení.

„Já nevytahuju kolt jen tak pro nic za nic,“ řekl Jesse. „Když ho vytáhnu, střílím, a když střílím, zabíjím.“

José Benito přivřel oči. Jiskřilo se v nich.

„Pak ho zabij,“ chladně poznamenal. Opřel se. Jednou rukou držel ženu okolo pasu, druhou ji poplácával po ňadrech.

„Dej mu jeho revolver, Antonio,“ chladně řekl.

Antonio Cruz váhavě vytáhl remington zpoza opasku. Chvíli to vypadalo, jako by jím chtěl na Jesse vystřelit, ale jeho strach z Benita byl podle všeho větší než strach ze smrti.

„Cruz je můj nejrychlejší muž, gringo,“ řekl Benito s úsměvem.

Jesse si vzal remington. Hlavou se mu honily myšlenky. Chvíli myslel na to, že by tomu obtloustlému banditovi přiložil hlaveň koltu ke krku a přinutil ho dát mu peníze. Raději však na to zapomněl.

I kdyby si vzal Benita jako rukojmí, nikdy by se mu nepovedlo vrátit se do Států.

Zahnal ty myšlenky. Musel se soustředit na boj s Antoniem Cruzem. Nevěděl, jak je ten Mexičan rychlý. Nechtěl ho zabít. Dobře věděl, že by si tím podepsal rozsudek smrti, kdyby Cruze zastřelil. Benito si nemohl dovolit, aby vrah jeho nejlepšího muže byl na svobodě.

Antonio Cruz už byl připravený. Ještě pořád byl bledý. Otevíral a zavíral pravou dlaň v intervalech dvou vteřin. Mexičan byl neklidný, ale Jesse ho nepodceňoval.

„Cruz tasí jako první,“ řekl Benito. Jeho hlas se chvěl rozrušením.

Jesse by rád viděl tvář mladé ženy, neodvažoval se však odtrhnout pohled od plukovníka. Byl napjatý. Soustředil se na první výstřel. Chtěl Cruze trefit do ruky, ve které držel kolt, a to se mu mohlo povést jen tehdy, kdyby zůstal stát. Riziko, že ho Cruz trefí, bylo velké, ale musel ho přijmout.

Mexičan udělal jednu velkou chybu. Čekal. Patrně si myslel, že to čekání bude Duncanovi brnkat na nervy, a nevšiml si, že zneklidněl sám.

Když Jesse uviděl náhlou změnu v jeho očích, věděl, že jde do tuhého. Jeho reakce přišla v průběhu zlomku vteřiny.

Antonio Cruz měl ruku na pažbě koltu dřív, ale Jesse střílel jako první. Cruz ještě ani nenamířil, když už Jesse vypálil.

Jesseho kulka se s tlumeným zvukem zaryla do zdi za Antoniem Cruzem.

Jesse si všiml, už když mačkal spoušť, že mířil příliš nízko. Chtěl zmáčknout spoušť podruhé, když tu uslyšel Cruzův výkřik.

Plukovník vytřeštil oči. Revolver dopadl na podlahu. Cruz pomalu zvedl pravou ruku. Přes její hřbet se táhl krvavý šrám.

Jesse nevěřil vlastním očím. Byla to šťastná trefa, ale když uviděl nevěřícný výraz v Benitově obličeji, rozhodl se nechat si to pro sebe. Jen ať si ten bandita myslí, že jsem Cruze takto zasáhl schválně, řekl si.

Antonio Cruz tam vyděšeně stál a hleděl na svou krvácející ruku. Nesnažil se zastavit krvácení. Nechápavě pozoroval, jak krev kape z rány na podlahu.

Mladá žena byla bledá jak stěna, ale když pohlédla na Jesse, letmo se usmála. Připadalo mu, jako by mu tím úsměvem chtěla poděkovat za to, že Cruze nezabil.

Jesse vložil náboj do komory bubínku a obtočil si zbraň okolo prstu, načež si ji strčil do pouzdra.

José Benito se vzpamatoval z překvapení. Předklonil se. Úsměv mu zmrzl na rtech.

„Ty jsi ho přece chtěl zabít,“ chraplavě řekl.

„Kdyby byl rychlejší, tak bych ho zabil,“ řekl Jesse a snažil se, aby jeho hlas měl pevný a nezúčastněný tón. „Jenže nejsem vrah. Neměl šanci mě zabít.“

To se podle všeho Benitovi nelíbilo. Tvářil se, jako by ho někdo připravil o zábavu. V jeho očích se zračilo pohrdám, když pohlédl na Cruze.

„Zklamal jsi mě, Antonio,“ řekl. „Čekal jsem od svého plukovníka víc.“

„Proč to nezkusíte sám?“ Jesse by se nejraději kousl do jazyka, ale něco, co bylo silnější než on, ho přinutilo promluvit. Viděl, jak se ženě zděšením zatajil dech.

Benitova tvář byla červená jako rajské jablko. Chtěl vyskočit, ale pohled na remington v Jesseho pouzdře ho přimrazil k jeho křeslu.

Mladá žena se vzpamatovala jako první. Dokázala napjatou situaci uvolnit.

„S ním můžeš Campechemu připravit takové překvapení, že pukne hněvem,“ poznamenala. „Teď může svému pistolníkovi rovnou nechat sbít rakev.“

Nějakou dobu to trvalo, než se Benito uklidnil a její slova pronikla do jeho vědomí.

Začal se znovu usmívat, ale byl to falešný úsměv. Zřejmě ještě stále uvažoval, zda by Duncana neměl raději nechat zabít.

„Jak se jmenuješ, gringo?“ zeptal se.

„Jmenuju se Jesse Duncan.“

„Co hledáš tady v Uresu?“

Jesse mu řekl totéž, co už vyprávěl v cantině. Cruz se totiž nepochybně vyptával Mexičanů, kteří sledovali přestřelku, o čem Duncan mluvil s Bannisterem.

José Benito byl s jeho odpovědí spokojen. Propustil Jesse arogantním gestem a Antonio Cruz odvedl Duncana ze sálu a pak po širokých schodech k jednomu pokoji.

„Nedělejte hlouposti,“ řekl plukovník. „Z tohoto paláce neuprchnete. Postavím před tyto dveře tři muže.“

Jesse Duncan přikývl, když viděl širokou postel s baldachýnem. Počítal se vším, když jel do Uresu, ale ne s tím, že bude spát v posteli s nebesy.

Antonio Cruz se otočil. U dveří se ještě jednou zastavil.

„Děkuji,“ náhle tiše řekl a pak byl venku.

Jesse Duncan se usmál. Plukovník by se patrně cítil lépe, kdyby věděl, že šlo jen o náhodný zásah, ale Jesse mu to nemínil prozradit.

Zavřel dveře, šel k posteli, vyzul se a odvázal si revolverový opasek. Nevěřil, že se v paláci má čeho obávat.

Lehl si na širokou postel. Byla nádherně měkká. Zavřel oči a zahnal myšlenky na svůj úkol. Byl značně unavený a jeho tělo si zasloužilo pár hodin spánku.

+ + + + +

Nevěděl, jak dlouho spal, když se ozvalo klepání na dveře.

V první chvíli si myslel, že ten zvuk způsobily stráže, které dozajista stály před jeho pokojem, ale opakoval se.

Seskočil z postele, nahmatal v kapse košile sirky a zapálil svíčku na nočním stolku. Vzal remington a šel ke dveřím. Pomalu otočil klíčem.

Ustoupil, dveře se rychle otevřely a dovnitř vešla mladá žena. Zavřela za sebou.

Jesse na ni udiveně hleděl. Měla na sobě dlouhý sametový plášť, pod kterým se rýsovala její figura. Jesse se domníval, že pod ním nemá nic. Nejraději by ji poslal pryč, protože si nemohl dovolit další hádku s José Benitem. Nechtěl však k ní být nepřívětivý.

Usmála se na něho a šla k posteli. Jesse se už obával, že si do ní lehne, ale pouze se na ni posadila a dala si nohu přes nohu.

Ten pohled Jesse zahřál.

„Omlouvám se, že to tak dlouho trvalo, seňorito Mendezová,“ řekl, „už jsem spal.“

„Říkejte mi Pilar, Jesse,“ odvětila. „Chtěla jsem vám poděkovat za to, že jste nezabil Cruze. Je to přítel a často mě ochránil před Benitovými náladami. Kromě toho jsem vám chtěla vysvětlit, co to všechno znamená. Možná jste mému jednání nerozuměl.“

Jesse zavrtěl hlavou. „Nevím, proč jste mi pomohla,“ řekl.

Vzala ho za ruku a přitáhla ho k sobě.

„Je to dlouhá historie,“ řekla vážným hlasem. „Chci vám ji co nejstručněji načrtnout. Benito byl dříve peonem na haciendě mého otce. Byl to zloděj a vrah a můj otec ho několikrát nechal zbičovat. Jednoho dne zmizel a my jsme si všichni mysleli, že už ho nikdy nespatříme. Mýlili jsme se. Po třech letech se vrátil. Nebyl sám. Táhl s armádou gaunerů, ničemů, zlodějů a vrahů. Vydrancovali naši haciendu, povraždili naše lidi a vypálili naše domy. Potom před očima mého otce znásilnili mou matku a sestru. Pak otce zabili. Mě nechali jako jedinou žít. Benito mě chtěl pro sebe. Přísahala jsem, že ho jednoho dne zabiju, ale vždycky se tomu jenom směje. Neví, že jsem na tu přísahu nezapomněla. Bannister mi slíbil, že mi při tom pomůže. A potom jste zastřelil Bannistera. Když jsem krátce po té přestřelce slyšela, jak se to seběhlo, začala jsem vás hledat. Naštěstí jsem vás našla kousek od domu jedné mé přítelkyně. Mám od něj klíč. Chtěla jsem vás tam ukrýt, abych si s vámi mohla promluvit o Benitovi. Jenže nás objevili.“

Jesse to vysvětlení považoval za upřímné, nemínil se však spoléhat pouze na své pocity. Benito byl všechno jen ne idiot a pravděpodobně byl o její návštěvě informovaný. Mlčel a čekal, co mu poví nyní.

„Když nás uviděli, okamžitě mě napadlo, jak vám zachránit život,“ řekla. „V sobotu přijede do Uresu Lobo Campeche z Hermosilla. Campeche je Benitův starý kumpán a vládne mezi nimi velmi zvláštní vztah. Campeche se chlubil, že jeho gringo, kterého zaměstnává jako osobního strážce, je lepší pistolník než Sean Bannister. Benito tu výzvu přijal. V neděli se měl konat souboj mezi oběma gringos. Proto Benito tak zuřil. Zabil jste mu pistolníka a tím mu pokazil zábavu.“

„A protože jsem zastřelil Bannistera, musím teď s Campecheho pistolníkem bojovat já,“ řekl Jesse Duncan.

„Je to vaše jediná šance,“ odvětila. „Když budete rychlejší než Campecheho muž, Benito vás odmění.“

Jesse Duncan se příliš necítil ve své kůži. Večer měl štěstí, když snadno zneškodnil Antonia Cruze. Jistě, nebyl se svým remingtonem pomalý, ale bude to stačit na zabijáka v Campecheho službách?

Nejvíce ho rozčilovalo, že to měla být zábava pro dva mexické bandity. Ale měl jinou možnost?

Kolem a kolem to nevypadalo špatně. Byl v paláci a pokud by postupoval chytře a nedráždil by Benita, mohla se mu naskytnout možnost do neděle vyzvědět vše, co potřeboval.

„Pomůžete mi, Jesse?“ náhle se zeptala Pilar Mendezová.

„Při čem?“ otázal se Jesse Duncan, přestože věděl, co tím myslí.

V očích měla nenávist.

„Zabít Benita!“ vyhrkla.

Jesse vstal. Co na to měl říct? Přemýšlel, kdo byl horší nepřítel: Benito nebo Pilar Mendezová? Nesměl vyprovokovat nikoho z nich, oba byli nebezpeční.

Její ňadra se zvedala, jak oddechovala. Cítil, jak ho polévá horko. Vyzývavě na něho hleděla svýma velkýma, tmavým očima.

„Nebudete litovat,“ tiše řekla. I ona vstala a přistoupila k němu. „Dám vám všechno, Jesse – všechno!“

Zavřela oči a Jesse se musel usmát. To, co mu mohla nabídnout, opravdu nebylo špatné, ale on si cenu za svůj život představoval trochu vyšší.

Prošla okolo něj, otevřela dveře a ještě jednou se otočila.

„Rozmyslete si to, Jesse,“ řekla. V jejím hlasu byla výhrůžka. Jesse to dobře slyšel.

Tiše zaklel, když za sebou zavřela dveře. To mu ještě chybělo. Otočil klíčem a vrátil se k posteli. Svalil se na záda a pohlédl na hedvábná nebesa. Uvažoval, zda může Pilar Mendezové věřit.

„Nejste první, u koho to zkouší,“ náhle řekl hlas vedle velké skříně, která stála u postele.

+ + + + +

Jesse vyskočil. Pravou rukou vytáhl kolt a namířil na plukovníka Antonia Cruze, který vešel do místnosti tapetovanými dveřmi.

Plukovník zvedl ruce.

„Chtěl jsem vás varovat, Duncane,“ poznamenal. „Generál dobře ví, že Pilar se bude neustále pokoušet provést svou pomstu. Vychutnává si její nenávist. Dosud však každého muže, který přistoupil na její nabídku, nechal zabít. Kdyby Bannister přežil nedělní souboj, zemřel by o den později v hadí jámě.“

„Vy jste zodpovědný za její ochranu?“ otázal se Duncan.

Antonio Cruz přikývl.

„Jste opatrný muž, Duncane,“ prohodil. „Jste první, kdo hned na její nabídku nepřistoupil. Skoro to vypadá, jako by vás ženy nechávaly chladnými.“

Jesse se usmál, jako by pomyslel na to, jak mu bylo horko, když seděl vedle Pilar. Ne, v žádném případě ho nenechala chladným. Měl však dost rozumu na to, aby se nevrhl do dobrodružství, jež ho mohlo stát život.

„Nerad zabíjím,“ řekl. „I když je to pro krásnou ženu.“

„Benito bude rád, až to uslyší,“ odpověděl Antonio Cruz. „Když se vyznáte v jeho náladách a v neděli přežijete, můžete se u něj vyšvihnout.“

„Vy znáte toho pistolníka Loba Campecheho?“ zeptal se Duncan.

„Jmenuje se Big Jake Laredo. Pokud vím, je z Phoenixu v Arizoně. Prý už v duelech zastřelil více než dvacet mužů.“

Ta zpráva byla všechno jen ne povzbuzující. Jesse při svém útěku poznal mnoho mužů s rychlými kolty a mezi nimi i tohoto Jaka Lareda. Hubený pistolník v jednom městečku v Utahu zastřelil dva muže současně, i když už měli kolty v rukou a on měl svůj teprve v pouzdře. Sám to koupil, ale odešel po svých k doktorovi.

Big Jake Laredo mezitím zestárl o osm let. Muselo mu už být skoro padesát. Ale to, že se dožil tolika let, o něm vypovídalo dost.

„Doufám, že jste rychlejší než Laredo,“ řekl Antonio Cruz.

„Máte strach, že byste s ním jinak musel bojovat vy?“ s úsměvem se otázal Jesse.

Plukovník zůstal vážný. Jeho tvář trochu pobledla. Možná znovu prožíval tu hroznou vteřinu, kdy ho zasáhla Duncanova kulka.

„Měl byste odtud odjet,“ tiše řekl Jesse. „Jednoho dne vás Benito nechá jen tak pro zábavu oddělat.“

Antonio Cruz mlčel. Pravděpodobně na něco podobného už myslel i sám. Kývl na Jesse a zmizel v tapetovaných dveřích.

Jesse si lehl na postel a sfoukl svíčku na nočním stolku. Doufal, že ho této noci už nic neprobudí.

+ + + + +

Vypadalo to, že mezi se Benitovými bandity rozneslo, že Jesse Duncan zaujal místo Seana Bannistera. Vyhýbali se mu, když scházel po velkých schodech do haly, kde na něho již čekal plukovník Antonio Cruz.

„Buenos dias, Duncane,“ pozdravil Cruz. „Spal jste dobře?“

„Pokud mám být upřímný, tak to je ta nejlepší postel, v jaké jsem kdy ležel,“ odpověděl Duncan s úsměvem.

Plukovník se otočil k několika mužům a dal jim příkazy. Zmizeli ve dveřích vedoucích na dvůr paláce. Dva z nich zůstali stát u dveří.

Jesse měl pocit, jako by ho pozorovali. Pravděpodobně mu Benito zas až tolik nedůvěřoval a přikázal, aby byl jeho nový pistolník neustále hlídán.

„Mohu se v paláci a ve městě volně pohybovat?“ zeptal se Jesse.

Plukovník přikývl.

„Moji muži o všem vědí,“ řekl. „Bylo by však dobře, kdybych vždycky věděl, kde jste. Je možné, že generál s vámi náhle bude chtít mluvit. Vždycky se hrozně rozčílí, když musí čekat.“

Jesse přikývl. Něco takového si myslel. Bude muset skákat tak, jak jeho pán píská.

Šel s Cruzem na dvůr. Pohlédl na sloup, u kterého včera viděl Donegana.

Ten tam ještě stále visel. Vypadalo to, že je v bezvědomí. Košili měl roztrhanou na cáry. Po zádech mu tekla krev. Byl ke sloupu přivázán koženými řemínky. Hlavu měl skloněnou.

Jesse jako by náhodou prošel okolo sloupu. Mexičané, kteří seděli u Duncana, vzhlédli a hned vyskočili, když poznali plukovníka.

Duncan kývl na Donegana.

„Co ten muž udělal?“ zeptal se.

Antonio Cruz pokrčil rameny.

„Včera večer byl chycen, když vás hledal,“ řekl. S úsměvem dodal: „Není dobré být v této zemi gringo.“

Plukovník chtěl jít dál, ale Duncan ho chytil za rukáv jeho uniformy.

„Chci, aby toho muže pustili,“ řekl hlasem, který se chvěl rozčilením.

Antonio Cruz chtěl něco odvětit, ale pak zřejmě pomyslel na Duncanovu kulku, která ho škrábla, a mávl na několik vojáků.

„Odvažte toho gringa a nechte ho běžet,“ řekl.

„Plukovníku!“ zklamaně řekl jeden voják. „Ten špinavý bastard ještě ani nepípl. Tak rádi bychom ho slyšeli škemrat!“

Jesse k němu přiskočil a než mohl zareagovat, chytil ho za jeho mohutný knír a strhl mu hlavu dolů.

Mexičan zařval. Oběma rukama se rozmáchl po Duncanovi, jenže ten o krok ustoupil. Bandita klopýtl, a kdyby ho Duncan nezvedl za knír, skácel by se na zem.

Duncan ho praštil pravou pěstí do obličeje, zasáhl ho do nosu. Vypadalo to, že to je jeho citlivé místo, protože zaječel jako kojot. Duncan ho odstrčil.

Bandita ztratil rovnováhu. Ještě zamával rukama, ale už nedokázal zabránit tomu, že se posadil na zem. Z širokého nosu mu tekla krev. Utřel si knír, a když viděl, že má ruku od krve, vykřikl znovu.

„Chtěls někoho slyšet škemrat,“ poznamenal Duncan španělsky. „Doufám, že jsi teď spokojený.“

Ostatní vojáci vypadali tak, jako by jen čekali na plukovník příkaz, aby se mohli vrhnout na toho světlovlasého gringa. Antonio Cruz však pomalu zavrtěl hlavou.

„Rozvažte ho!“ řekl silným hlasem. „A jestli ještě někdo z vás na to něco řekne, tak ho osobně zbiju. A slibuju vám, že se s ním nebudu tak mazlit jako seňor Duncan s Charcem.“

Bandité ho bez odporu poslechli, v očích však měli nenávist, když pohlédli na gringa. Charco se se sténáním postavil. Na nose si držel šátek. Cekal na Cruzův příkaz, plukovník ale mlčel.

Lon Donegan se svalil na zem, když ho odvázali. Jeden z Mexičanů přinesl vědro vody a vylil ho na něj. Nějakou dobu to trvalo, než se Donegan pohnul.

Pomalu otevřel oči. Jeho pohled byl matný. Pravděpodobně si myslel, že mučení začne znovu. Když se na něho nikdo nevrhl, klekl si. Pohlédl na Duncana.

Jesse už se bál, že Donegan něco řekne, tlouštík se však i v tomto stavu kontroloval. Nic neřekl, odvrátil pohled od Duncana a pokusil se vstát. Nepodařilo se mu to. Vždy se mu podlomila kolena.

Cruz kývl na dva Mexičany, ti přistoupili k němu a chtěli ho vzít pod paži, Donegan je však zahnal. Mexičané pokrčili rameny a ustoupili.

Napočtvrté se to Doneganovi podařilo. Chvíli zůstal stát, aby nabral síly, pak se vrávoravým krokem vydal k bráně. Bandité před ním vytvořili uličku. Nezbývalo jim, než si přiznat, že ho obdivují.

I Antonio Cruz uznale přikývl.

„Mezi vámi gringos jsou zatraceně tvrdí muži,“ řekl. „Nikdy bych to do něj řekl, že to všechno přečká.“

Jesse mlčel. Nebyl příliš překvapený. Při jízdě z Arizony do Uresu již několikrát zjistil, že Donegan je tvrdší, než vypadá.

Plukovník přivedl Duncana na dvůr a ukázal mu plošinu za hradbou. Duncan pohlédl na monstrózní kulomet. Otázal se na něj Cruze.

Plukovník se usmál.

„Něco takového jste ještě neviděl, co?“ řekl. „Existuje jen jediný exemplář. Zkonstruoval ho nějaký šílenec v Mexico City. Má dvacet hlavní kalibru 45, takže může střílet obyčejné náboje do revolveru. Uprostřed je hlaveň pro granáty. Když s ním někdo umí zacházet, může bránit palác proti celé armádě.“

„Funguje ta věc vůbec?“ nevěřícně se zeptal Jesse.

„Generál ji vyzkoušel při útoku na jednu yaquiskou vesnici. Během jedné minuty byli všichni mrtví. Nikdy jsem neviděl zahynout tolik lidí tak rychle.“

Cruz přivedl Duncana k plošině a Jessemu naskočila husí kůže, když pohlédl na tu zbraň. Stála u ní lesknoucí se mosazná bedna. Cruz mu vysvětloval, že to je chlazení. Pravou rukou se obsluhovala klika, která točila hlavněmi. Uprostřed bylo kulaté víko, které krylo hlaveň na granáty. Vedle monstra byla dřevěná bedna s granáty. Vedle ní leželo nejméně tucet pásů s náboji ráže 45.

Jesse by si tu zbraň nejraději prohlédl ještě jednou, ale nechtěl vzbudit plukovníkovu nedůvěru.

„Rád bych se porozhlédl po městě,“ řekl. „Mám své věci v cantině, ve které jsem zastřelil Bannistera.“

Cruz přikývl.

„Nejlepší bude, když je nebudete nechávat všude, kam jste šel,“ řekl. „Pak vás snáze najdu, když po vás bude Benito něco chtít.“

Jesse si poklepal ukazováčkem na stetson a vydal se k bráně. Neuniklo mu, jak oba bandité, kteří ho sledovali v hale paláce, šli za ním.

Vůbec poprvé viděl město ve dne. Bylo čistší, než si myslel. Pravděpodobně se bandité chovali klidně, protože jinak by se poctiví občané už dávno odstěhovali.

Jesse si všiml jejich ustrašených pohledů. Viděli včerejší přestřelku a jistě si mysleli, že to je nebezpečný a prohnaný muž, když ho Benito ještě nezabil.

Jesse se rozhlédl na plaze a pak šel okolo bodegy, kde se večer měl setkat s Cheyennem Slaughterem. Své průvodce neviděl.

Najedl se v útulné malé restauraci. Mladá žena, která ho obsluhovala, se třásla strachem. Pokaždé, když přinesla talíř s jídlem, ho rychle postavila na stůl a běžela do kuchyně, aby nemusela být s tím nebezpečným pistolníkem.

Oknem viděl, že na druhé straně ulice stojí oba pistolníci, kteří ho měli sledovat. Zatím mu nepřekáželi, ale večer, když se měl setkat se Slaughterem, je musel setřást.

Zaplatil a dal vyděšené dívce spropitné, aby ji odškodnil za její strach. Nejdřív zrudla, pak proběhla okolo něj a podržela mu dveře. Zřejmě si myslela, že když někdo dá takové spropitné, nemůže to být špatný člověk.

Oba Mexičané na druhé straně ulice zmizeli, již o několik minut později je však uviděl, jak se skrývají za dveřmi stáje, když se rychle otočil.

Šel ke cantině, ve které si najal pokoj. Vešel tam přední vchodem. Korálky tiše šramotily.

V místnosti panovalo přítmí. V paprscích slunce, které tam pronikaly okénky, tančila zrnka prachu.

U jednoho stolu seděli dva Mexičané. Vzhlédli, když Jesse vstoupil dovnitř, a když ho poznali, pomalu vstali a když odstoupil od dveří, vyběhli ven. Jeden z nich tam dokonce zapomněl své sombrero.

Za barovým pultem stál hostinský a usmíval se na Duncana.

„Nedá se říct, že byste mi sem lákal zákazníky,“ řekl. Vypadalo to, že ví, co všechno se stalo. „Nemyslel jsem si, že ještě jednou vejdete do mé cantiny, když jste včera tak rychle zmizel.“

„Nechal jste mi whisky?“ zeptal se Jesse.

„Samozřejmě.“ Hospodský sáhl pod pult a vytáhl dvě láhve.

Duncan svraštil čelo a zkoumavě na něho pohlédl.

„Tu druhou láhev máte po Bannisterovi,“ řekl hostinský. „Přestalo mu chutnat.“

Jesse na to nic neodpověděl. Sebral obě láhve a pohlédl na hospodského.

„Máte chuť se se mnou napít?“ zeptal se.

Hostinskému cukalo ve tváři. Krátce pohlédl na dveře, jež vedly do zadních místností, načež rychle přikývl a šel s Jessem k jednomu stolu.

„Víte,“ zašeptal, „má žena Esmeralda to nevidí právě ráda, když sám piju…“

Jesse s úsměvem nalil do sklenic, které přinesl hostinský. Tomu to netrvalo ani vteřinu a vypil svou. Pak si nalil sám.

Jesse musel pít pomalu. Nesměl se příliš opít, protože ho čekalo něco důležitého a musel být bystrý.

Pověděl hostinskému, jak se mu podařilo přežít. O přestřelce s plukovníkem Cruzem pomlčel. Nechtěl si ho znepřátelit tím, že by ho vystavil posměchu.

Jesse se rovněž něco dozvěděl. Hostinský žil v Uresu již pět let a Mexičané ho považovali za sobě rovného, protože se oženil s Mexičankou.

Už dva roky sídlil José Benito v guvernérově paláci, ale obyvatelé města příliš netrpěli. Pravděpodobně chtěl mít ve svém sídle klid. Nechal dokonce zbičovat či zastřelit své muže, když kradli nebo obtěžovali dívky.

Na loupežné výpravy jezdil do sousedních provincií.

Jesse zůstal v cantině několik hodin. Hostinského žena se zřejmě zdržela u nějaké přítelkyně nebo prostě a jednoduše nevěřila, že by se její muž odvážil pít. Každopádně se neobjevila po celé odpoledne.

Čas od času nahlédl některý z Mexičanů dovnitř, ale už se rozkřiklo, kdo sedí v cantině, a nikdo se neodvažoval vejít dovnitř.

Navečer si Jesse vzal své věci z pokoje, který si najal, a poprosil hostinského, aby mu nechal koně v ohradě. Měl pro něj přijít jeden přítel, Rawhide Miller, kterého mu popsal.

Hospodský třásl hlavou. Pravděpodobně to mělo být kývnutí. Byl opilý. Pil dvakrát tolik co Duncan a po dlouhé abstinenci vyšel ze cviku. Něco žvatlal, když se Jesse loučil, a než Jesse přišel ke vchodu, praštil se hlavou o pult. O několik vteřin později se z cantiny ozvalo chrápání.

Jesse se rozhlížel po svých hlídačích. Seděli o dva domy dál pod slaměnou střechou a předstírali, že si čistí nehty.

Ve svitu zapadajícího slunce bílá kupole paláce zlatě zářila. Do tmy zbývala ještě hodina. Jesse se rozhodl, že oba hlídací psy trochu prožene. Zabočil za cantinu a rychle proběhl okolo ohrady do malé uličky, kterou svým pronásledovatelům utíkal včera večer.

Když další ulicí opět dorazil na plazu, klidně se vydal dál. Po několika minutách se otočil a uviděl, jak oba hlídači vyběhli s vyplazenými jazyky z jedné uličky. Zarazili se, když ho uviděli těsně před sebou.

Jesse se o ně čtvrt hodiny nestaral. Rozhlédl se po obchodě a koupil si tabák. Potom ten trik zopakoval. Povedlo se mu ty chlápky na několik minut setřást.

Chtěl je trochu ukolébat. Jen pak by se mu mohlo povést je za tmy přelstít. Na to, aby je setřásl, bylo město příliš malé. Hrozilo by, že ho rychle znovu najdou a vyčenichají v bodeze, kde se měl sejít se Slaughterem.

Jeho třetí pokus je setřást už ti dva Mexičané nebrali vážně. Nijak nespěchali, když zmizel v jedné temné uličce.

Jesse se tam vyznal. Byla to ta ulička, ve které narazil na Pilar Mendezovou. Za ohbím se přitiskl ke zdi a čekal. O několik okamžiků později uslyšel kroky těch Mexičanů.

Čekal, až nic netušíce vyšli zpoza rohu, potom k nim přiskočil, chytil je za vlasy a srazil jim hlavy o sebe.

Jeden z nich jen zasténal a šel k zemi, kde zůstal ležet. Druhý měl podle všeho tvrdší palici. Zavrávoral dozadu a pokusil se vytáhnout kolt z pouzdra.

Duncanův kop ho poslal k zemi. Než mohl zvednout ruce, udeřil ho Jesse do brady.

Mexičan zavrávoral ke stěně jednoho domu z nepálených cihel. Lapal po dechu.

Jesse mu přidal. Úder do břicha muži vyrazil dech. Mexičan se sehnul a dostal další ránu do brady. Po ní se svalil ke stěně.

Jesse se ohlédl, ale vypadalo to, že to nikdo neviděl. Rychle oba muže svázal a strčil jim roubíky do úst. Doufal, že to bude trvat nejméně půl hodiny, než je někdo nalezne. Takovou dobu potřeboval na to, aby si promluvil se Slaughterem.

Vyběhl z uličky druhou stranou. Klobouk si stáhl do čela. Doufal, že ho nepozná příliš mnoho obyvatel města.

U zábradlí před bodegou byl přivázaný kůň. Jesse v něm poznal Slaughterova bělouše. Zvíře na něho hledělo záludnýma červenýma očima a tvářilo se, že se mu nelíbí. Možná mělo stejný vkus jako jeho pán.

Jesse neváhal. Vešel do bodegy a zamířil k pultu, za kterým stál nějaký Mexičan, který leštil sklenice. V místnosti svítily čtyři lampy. To bylo v Uresu neobvyklé. Výčepní pult byl z tmavě hnědého dřeva. Skoro to vypadalo, jako by se ocitl v nějakém saloonu v Arizoně.

Duncan si koupil láhev tequily. Nechtěl pít, takže si koupil levnou mexickou lihovinu.

Vzal si láhev a sklenici, kterou mu podal hostinský, a otočil se. Oba muži, jež si ho prohlíželi od chvíle, kdy tam přišel, byli gringos. Vypadali jako nájemní pistolníci.

Kde je Cheyenne Slaughter?

Jesse Duncan se vydal k tmavému rohu, který byl oddělený od zbytku hospody zástěnou. Nemýlil se. Míšenec na něho upřeně hleděl.

Slaughter se židlí opíral o zeď. Nohy měl na stole. Vedle něj stála plná láhev tequily. Ani on nechtěl pít.

Jesse se mlčky posadil ke stolu.

Nyní se míšenec pohnul. Sundal nohy ze stolu a opřel se o něj lokty. Jízlivě pohlédl na Jesse.

„Udělals tu pěkný rozruch,“ řekl. „Myslíš, že to je pro nás dobré?“

Jesse pokrčil rameny.

„Na tom už nic nezměním,“ řekl. „Ale čím víc nad tím přemýšlím, tím víc si říkám, že nám ta náhoda dává dobrou šanci.“

„Slyšel jsem, že jsi Benitův nový pistolník,“ poznamenal Slaughter.

„Neměl jsem jinou možnost, musel jsem vstoupit do jeho služeb.“

„Už jsem o tom slyšel.“

„Víš vůbec, kdo byl ten pistolník, kterého jsem zastřelil?“ otázal se Duncan.

Cheyenne Slaughter zavrtěl hlavou.

„Slyšels někdy o Seanu Bannisterovi?“ poznamenal Jesse.

Míšenec sebou trhl. Rukou strčil do láhve a ta málem spadla na zem.

„Ty jsi oddělal Bannistera?“ otázal se.

„Ptal se mě, proč jsem v Uresu, a tak jsem mu pověděl takovou historku, abych nevzbudil jeho nedůvěru. Řekl jsem mu, že můj přítel Slaughter tu nedaleko našel zlato a dal mi vědět, protože jsme staří partneři. Když jsem vyslovil tvé jméno, rozčílil se. A když jsem si všiml, že tě zná a že by tím mohla být ohrožena naše akce, přestal jsem ustupovat. Tasil jako první, ale nebyl přesný.“

Cheyenne Slaughter to nejprve musel strávit. Vyděsil se při pomyšlení, co by se stalo, kdyby ho Bannister viděl ve městě. Už jednou mu Bannister střelil do zad. Jen těsně tehdy unikl smrti.

Míšenec zavrtěl hlavou. Bannister byl mrtvý a nebylo proč o něm dál přemýšlet.

„Máš snad nějaký plán?“ zeptal se Jesse.

Duncan přikývl.

„V neděli se tu odehrává pistolnický souboj,“ řekl. „Jeden Benitův starý kumpán přijede z Hermosilla se svým pistolníkem. Měl si to rozdat s Bannisterem.“

„A ty budeš bojovat místo něho?“ Cheyenne Slaughter se usmál.

Jesse neměl náladu na žerty. Měl málo času. Každou chvíli mohli být v uličce nalezeni jeho hlídači a pak by ho začali hledat.

„Ten souboj se má odehrát večer v šest hodin na dvoře paláce. Jak znám Benita, tak lidem a obyvatelům města ten špás neodepře. Takže budete mít vstup i vy. Těsně po tom duelu bude ideální chvíle k úderu. Do té doby musí být všechno připraveno. Zítra se pokusím najít místo, kde má Benito peníze. Donegan ať uvažuje, kde před palácem by mohl odpálit nálože, které způsobí zmatek mezi Benitovými lidmi. Jak se mu vůbec vede?“

„Přežije to,“ poznamenal Slaughter.

„Miller a Torreon se postarají o koně. Musejí být připraveni na kraji města, poblíž paláce. Nesmíme ztrácet čas. Miller ať vyzvedne mého pinta před cantinou, ve které jsem zastřelil Bannistera. Hospodský už o tom bude vědět.“

Slaughter lehce přikývl, ale Jesse na něm viděl, že přemýšlí.

„Něco se ti nelíbí?“ zeptal se.

„Torreon zmizel,“ řekl míšenec. „Neviděl jsem ho už od včerejšího večera. Myslí jenom na svého bratra, kterého drží v paláci, jestli ještě nezhebl.“

Duncan tiše zaklel. Torreon byl stejně důležitý jako každý jiný z nich. Nikdo neznal hory severně od Uresu lépe než Torreon. Byl jejich zárukou, že se dostanou zpátky do Států.

„Najdi ho,“ poznamenal Jesse. „Pověz mu, že se na jeho bratra zeptám a postarám se o něj. Já…“

Jesse se odmlčel. Trhl hlavou.

Z ulice se ozval hluk.

„Hledají mě,“ vyhrkl Jesse. „Nasadili na mě dva hlídací psy. Trochu jsem je uspal.“

Slaughter kývl na úzké dveře, které pravděpodobně vedly na zadní dvůr bodegy.

„Jdi doprava a po třiceti yardech se dostaneš na ulici,“ řekl.

Jesse přikývl.

„Vypracuju plán. Zítra večer se tu znovu setkáme. A dávej pozor, aby Torreon nedělal hlouposti.“

Lomoz z ulice byl stále hlasitější.

Jesse kývl na míšence ještě jednou, načež zmizel v zadních dveřích. O minutu později vyšel na ulici. Pozoroval, jak několik Mexičanů kráčelo k bodeze.

Chtěl zabránit tomu, aby se na něho ptali barmana. Šel tedy dál po ulici.

Mexičané ho okamžitě poznali. Vytáhli kolty zpoza opasků a kryli se.

Duncan se vydal k nim. Z jedné uličky se náhle vynořili další muži.

Jeden z nich byl plukovník Antonio Cruz, další byli jeho dva hlídači. Vypadali schlíple. Jeden měl modřinu na čele, další též jen hrál barvami.

Cruz byl rozčilený. Z jeho tmavých očí šlehaly blesky.

„Kde jste byl?“

„Šel jsem si prohlédnout město,“ klidně odvětil Jesse.

„A proč jste omráčil mé muže?“ zeptal se Cruz.

„Měli mi říct, že jste je poslal vy,“ chladně odvětil Jesse. „Pak bych jim řekl, že nesnáším špehy.“

Na plukovníkovu odpověď nečekal. Klidně se otočil a vydal se po ulici k plaze rozprostírající se před palácem. Vešel na nádvoří paláce, i do samotného paláce. Před jeho pokojem již žádní hlídači nestáli.

+ + + + +

Jesse vstal brzy. Slyšel, že Benito si rád dlouho pospí a že nesnáší, když ho někdo budí před jedenáctou.

Duncan se chtěl rozhlédnout po paláci a sousedních budovách. Bylo pro něj lepší, když lidé nebudou mít možnost se Benita zeptat, jestli Duncan smí vidět všechno.

První potíže přišly, když vešel do sklepa, do něhož vedlo ze dvora třicet schodů. Pouze tam mohlo být vězení, kde drželi Torreonova bratra.

Před těžkými dubovými dveřmi stál strážný Charco s obrovským knírem, který měl pravou ruku položenou na pažbě koltu.

„Vstup zakázán,“ řekl Charco a zašklebil se.

„Jenže já bych to sklepení rád viděl,“ přátelsky odvětil Jesse. „Zajímám se o staré stavby.“

„Sem se dostaneš jen přes mou mrtvolu,“ řekl Mexičan, kterému úsměv zmizel ze tváře. Jeho široký nos jen hrál barvami. Poznal Jesseho pěsti.

„To je přijatelná podmínka,“ řekl Jesse.

Mexičanovi se chvěla ruka, kterou měl na pažbě koltu. Duncan viděl, že Mexičan uvažuje, zda by neměl tasit.

Duncan se měl na pozoru. Věděl, že lidé, kteří se přeceňují, mohou být nebezpeční. Když spatřil zajiskření v banditových očích, trhl rukou k remingtonu a bleskově ho zvedl.

Mexičan ještě ani nestačil vytáhnout kolt z pouzdra. Vyděšeně hleděl do ústí hlavně, ve kterém číhala smrt. Byl bledý jako stěna, pouze jeho rozbitý nos byl barevný. Byl to zábavný pohled a Jesse se usmál.

Pohnul palcem na kohoutku a Mexičan pustil svůj revolver, jako by se popálil. Zvedl obě ruce a pomalu si klekl.

Jesse si odplivl. Potkal už mnoho Mexičanů, kteří měli odvahu medvěda a výdrž vlka – tento k nim však nepatřil. Byl zbabělý jako krysa. Když mohl mučit bezbranného člověka, byl ve svém živlu, když si však někdo došlápl na něj, začal škemrat.

Jesse kývl hlavou k druhé straně dvora.

„Chci, aby sis šel prohlédnout vrata kostela,“ chladně řekl. „Budeš na to potřebovat tak půl hodiny. Pak se sem vrať a můžeš dál hlídat. Je ti to jasné?“

Mexičan vstal a rychle přikývl. Obešel Jesse a vydal se ke kostelu. U vrat se zastavil. Občas se ohlédl, ale neodvažoval se pohnout.

Jesse vešel do nízké klenuté chodby, na jejíchž zdech hořely pochodně. Kamenné zdi se vlhce leskly.

Slyšel hlasy a když vyšel zpoza rohu, spatřil v jedné místnosti několik mužů v uniformách. Dosud si ho nevšimli. Vešel dovnitř a řekl: „Buenos dias, amigos.“

Nevypadali příliš potěšené. Jeden z nich se divil, jak se tam mohl dostat. Jesse jeho poznámce rozuměl. Zaklepal na své pouzdro.

„Nejdřív mě nechtěl pustit,“ poznamenal. „Ale toto ho přesvědčilo.“

Zachmuřeně na něj pohlédli a potřásli hlavou, když jim nabídl tabák. Jesse pokrčil rameny. Možná jsou zvyklí na něco lepšího. Vytáhl z kapsy kalhot zlaté peso a položil jej před Mexičany na stůl.

„Včera večer jsem náhodou slyšel o muži jménem Torreon,“ řekl. „Mám v Novém Mexiku jednoho přítele. Jmenuje se Enrique Torreon. Už jsem ho dlouho neviděl. Rád bych věděl, jestli je to ten samý, co tu je ve vězení.“ Položil na stůl další zlatou minci. „Můžete si je nechat, když mi to řeknete.“

Mexičané na sebe pohlédli. Pravděpodobně uvažovali, jestli to je zrada, když to tomu gringovi řeknou. Vypadalo to, že si to nemyslí. Jeden z nich vstal.

„Muž, kterého jsme tu měli,“ řekl, „se nejmenoval Enrique. Jmenoval se Pancho Torreon.“

„On už tu není?“ udiveně se zeptal Jesse.

Bandita s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Opustil naše hezké vězení před čtyřmi dny,“ odvětil. „Nohama napřed.“

Jesse se vyděsil. Smrt toho Mexičana jím neotřásla, ale dokázal si představit, jak ta zpráva zaúčinkuje na Enriqua Torreona.

„Vy jste ho ubili?“

Mexičané okamžitě zbystřili. Jeden z nich sáhl po noži, který nosil za opaskem.

Jesse nechtěl nic riskovat. Tasil a namířil remington na muže, jenž předtím dal ruku na rukojeť nože. Hned ho pustil.

„Zemřel na úplavici, seňore,“ odpověděl bandita, který předtím hovořil. „Většina z nich zemře na úplavici.“

Není divu, pomyslel si Jesse. Dokázal si představit, co Benitoyi zajatci musejí pít a jíst.

Dozvěděl se toho dost. Nechtěl se s těmi lidmi hádat. Dal na stůl další zlatou minci.

„Jsem rád, že to nebyl můj přítel Enrique,“ řekl. Pak se otočil a vydal se chodbou ke dveřím.

Prudké slunce ho oslepilo, takže přivřel oči. Strážce ještě pořád stál u vrat kostela. Duncan na něho mávl.

„Měl jsi mi předtím říct, jak to tam dole páchne,“ pověděl mu, když Mexičan přišel. „To bychom si ten spor ušetřili.“ Podal mu svůj váček s tabákem.

Bandita si ho vzal, ale Jesse na něm viděl, že si tím jeho přátelství nekoupil. Vydal se přes dvůr a vešel do velké haly. Po stranách vedla velká schodiště k balustrádě, odkud se rozbíhaly chodby, jedna z nich k jeho pokoji. A taky tam bylo schodiště vedoucí do sklepa.

Duncan počkal, až z jedněch dveří vyšel jeden Mexičan a opět zmizel. Pak přišel ke schodům, které vedly do sklepa, a rychle je seběhl. Měl pocit, jako by vstoupil do Benitova hájemství. Byl přesvědčený, že jeho život nebude mít cenu jediného centu, jestli ho tam někdo uvidí.

Okamžitě se přitiskl do jednoho výklenku, když uslyšel hlasy. Ozvalo se řinčení řetězu a pak poznal hlas Antonia Cruze. Plukovník řval na dva muže. Jeden z nich podle všeho spal na stráži.

Jesse chtěl vědět, co v tom sklepě hlídají. Pokud byly jeho domněnky správné, byl u cíle. Pomalu kráčel dál. Na stěně, ke které byl přitisknut, naštěstí nebyly žádné louče, takže ho nemohly prozradit stíny.

Vyhlédl zpoza rohu. Zády k němu stáli dva bandité a hleděli do místnosti, jež byla od chodby oddělena bytelnou mříží. V této mříži byly železné dveře, které byly otevřené.

Plukovníka Cruze nikde neviděl, ale pak uslyšel jeho hlas. Ozval se z nějaké místnosti za mříží.

„Pět hodin na hlídce je příliš, plukovníku,“ řekl jeden z banditů. „Tady dole se čas táhne. Nesmíme ani hrát karty…“

Rozzuřený hlas Antonia Cruze ho umlčel.

„Nechám vás zbičovat!“ vykřikl. „Jste ztloustlé ženské a ne muži! Zůstanete tu dole až do dvanácti! A jestli někoho z vás přistihnu, jak spí, nechám ho postavit ke zdi!“

Jesse by tam rád nahlédl, ale neodvažoval se. Hlídači by ho určitě odhalili. Musel se spolehnout na to, že v paláci je jen jedna věc, kterou stojí za to hlídat. Poklad.

Pomalu se vydal zpět ze sklepa. U dveří ještě nějakou dobu naslouchal a když v hale nikoho neviděl, vyklouzl ven a vydal se ke svému pokoji.

+ + + + +

Několik hodin zůstal nahoře. Spřádal plán, jak se pokud možno bez rizika dostat k Benitovým penězům. Nic nevynechal.

Myslel i na kulomet, který stál venku na dřevěné plošině. Možná jim mohl pomoci. Achillovou patou plánu byl útěk z paláce.

Pokud Jesse věděl, existovala pouze cesta velkou branou. Museli zmizet rychle. Kdyby se banditům podařilo bránu zavřít, byli by ztraceni.

Na to Jesse nemyslel. Neustále propočítával časy. Odhadoval vzdálenosti a uvažoval, kolik času bude Donegan nebo Slaughter potřebovat na to, aby vyřadili stráže ve sklepě a vyhodili mříž do vzduchu. Po tom, co si vše zapamatoval, poznámky spálil. Doufal, že Slaughter bude dost chytrý a vše si zapamatuje.

Navečer opustil palác. Tentokrát ho nikdo nesledoval, nebo Cruz vyslal šikovnější muže.

Duncanovi to v zásadě bylo jedno. Vyprávěl jim přece, že se se Slaughterem domluvil. Pokud se s ním setká, tak to ještě pro Cruze nebude důvod pro to, aby byl nedůvěřivý.

Tentokrát se Slaughter a Duncan postavili k výčepnímu pultu bodegy. Nahlas oslavovali své shledání a při tom Jesse míšenci vysvětloval svůj plán.

Slaughter uznale přikyvoval. Jen smrt Pancha Torreona se mu nelíbila.

„Řekni mu to šetrně,“ tiše podotkl Jesse, „a vysvětli mu, že ho nezavraždili, ale že měl úplavici – i když to vyjde nastejno. Pokus se ho uklidnit.“

Cheyenne Slaughter přikývl.

„Zkusím to.“

Jesse na něj chvíli hleděl. Pak vypil svou sklenici.

„Zítra se určitě ještě uvidíme,“ poznamenal, „i když si myslím, že mě Benito zaměstná. Jestli se ještě něco změní, dám ti vědět. Jinak zůstane vše tak, jak jsme se domluvili.“ Na chvíli se odmlčel. „A ještě něco. Nežvýkej koku! Potřebujeme mít jasné hlavy!“

V míšencových očích se zajiskřilo. Sevřel rty. Jesse ho zasáhl do citlivého místa. Míšenec se pravděpodobně ptal sám sebe, jak dlouho vydrží bez drogy.

Jesse doufal, že bude dost chytrý na to, aby počkal, až zmizí i s penězi z města.

+ + + + +

Jesse věděl, že se musí vyspat, ale nemohl usnout. Kdyby se jim jejich plán podařil, musel by zřejmě strávit tři dny a noci v sedle.

Stále probíral všechny detaily, ale nenalezl žádnou slabinu, kterou by musel zlepšit. U několika vojáků v paláci se ptal na druhý východ, ale vypadalo to, že o něm nevěděli. Museli utéct branou.

Jediným slabým místem byl Torreon a míšenec. Duncan doufal, že Torreon zůstane rozumný a nepokusí se vůdce banditů odpravit. A že Slaughter bude natolik rozumný, že dá ruce pryč od koky, dokud budou v Mexiku.

Jesse zavrtěl hlavou. Co to pomohlo, když nad tím teď přemýšlel?

Nemohl to změnit. Posadil se na postel, zapálil svíčku a sundal láhev tequily z nočního stolku. Zuby vytáhl zátku. Tequila nechutnala tak špatně, jak si vždycky myslel. Ale pravděpodobně byl rozdíl mezi dobrou a špatnou tequilou, tak jako mezi dobrou a špatnou whisky.

Otřásl se, když polkl, a náhle si vzpomněl na tu mladou ženu a na tu dívenku.

Byl poněkud udiven. Už skoro týden na to nemyslel a ani teď se ho ta hrůza nezmocnila tak, že by mu ochromila vědomí. Pomalu to v něm stoupalo. Ty obrazy již nebyly tak jasné jako kdysi. Měl pocit, že je schopen ovládnout a řídit své myšlenky.

Několik okamžiků bojoval sám se sebou, ale potom se opět objevila velká krvavá skvrna na šatech té mladé ženy a slyšel vyděšený řev toho dítěte.

Přiložil si láhev tequily ke rtům.

Poprvé klepání na dveře neslyšel. Hučení v jeho uších bylo příliš silné, potom se však mlha před jeho očima rozjasnila.

„Jesse, otevřete!“

Duncan se ohlédl. Poznal ten hlas. Byla to Pilar Mendezová.

Ruka s láhví tequily se mu chvěla. Nevěděl, co má dělat. Pokud by tu láhev nyní odložil, dosáhl by vítězství, protože pak by se té hrůze ubránil. Před očima měl bílé, zakrvácené šaty.

„Jesse!“ Hlas Mexičanky byl stále naléhavější. „Jesse, prosím, otevřete! Jde mi o život!“

Slyšel ta slova jako by nezřetelně, stačilo to však na to, aby ho probraly z jeho noční můry.

Pomalu postavil láhev na noční stolek a vstal jako náměsíčný. Každým krokem ke dveřím byly jeho myšlenky jasnější.

Pilar rychle vklouzla do místnosti a zavřela za sebou dveře.

Potom se otočila k Duncanovi.

„Už to nevydržím,“ řekla. „Umírám pokaždé, když se mě ten hajzl dotkne. Už nemůžu! Chci vidět Benita mrtvého!“

Jesse se nedůvěřivě rozhlédl. Pilar Mendezová byla v nebezpečné náladě. Nyní jí nemohl pomoc odepřít, aniž by vyvolal její nenávist. Na druhé straně bylo možné, že jim opět naslouchal Cruz.

Přiložil si ukazováček pravé ruky na rty a ukázal na skříň u tapetovaných dveří. Šel tam a gestem jí ukázal, že je možné, že jsou sledováni a odposloucháváni.

Opřel se o těžkou skříň a asi po minutě se mu povedlo jí pohnout. Přisunul ji přímo před tapetované dveře.

Potom přišel k Mexičance a zašeptal: „Posledně nás plukovník odposlouchával. Mluvte, prosím, tiše.“

Jesse měl pocit, že Pilar zbledla děsem, ale připadalo mu, že to jen hraje. Pak to zkusila jinak.

Přistoupila k němu a on ucítil tvary jejího těla skrze tenkou košili.

„Musíš mi pomoct, Jesse,“ řekla. „Chci odtud pryč a chci Benita vidět zemřít. Prosím, pomoz mi!“ Chvěla se a Jesse jí položil ruku okolo ramen. Odtáhl ji od skříně.

„Rád bych ti pomohl,“ řekl, „ale jak to mám udělat?“

Vzhlédla. V kontrastu k jejímu chování a slovům nebylo v jejích očích zoufalství, strach ani znechucení. Jesse v nich neviděl ani nenávist. Viděl jen chladný kalkul.

„Zítra k tomu budeš mít tu nejlepší příležitost,“ tiše poznamenala. Přivinula se k němu ještě víc. Pomalu pohybovala boky a Jesse polil horký pot.

„Zítra po souboji,“ dodala, „bude nejpříhodnější příležitost. Všichni budou hledět na mrtvého Campecheho pistolníka. V té chvíli Benita zastřelíš!“

Jesse ji od sebe odstrčil.

„A pak mě Benitovi muži rozstřílejí na cucky.“

Pilar rychle zavrtěla hlavou.

„Využijeme překvapení,“ řekla. „Utečeme do paláce. Nikdo tam během duelu nebude. Ve sklepě je tajná chodba, která vede k zadní straně paláce. Myslím, že ji nikdo nezná.“

„Ani Antonio Cruz?“ otázal se Jesse Duncan.

Podivně na něj pohlédla a sklonila hlavu.

„Ne, tomu nevěřím, jinak by se o tom už určitě někdy zmínil. Kromě toho bude Cruz přece na nádvoří paláce. A než se probere z šoku, budeme už u koní, které postavím k východu chodby. Vyznám se v horách. Nikdo nás nedostihne, protože nikdo nebude vědět, co má dělat, když bude Benito mrtvý.“

Jesse horečně přemýšlel. Byl rozrušený. Pokud tam skutečně byla tajná chodba, byl by tím vyřešen jeden velký problém. Pak by mohl se svými muži uprchnout přes palác a nemusel by k bráně. Jenže Mexičanka by mu musela tu chodbu ukázat, než o tom řekne Slaughterovi. Neměl chuť vběhnout do pasti.

„O.K.,“ řekl. „Pomůžu ti. Ale musíš pochopit, že mám svůj život rád, a navíc jsi mi slíbila něco, co bych si rád užil. Zítra ti pomůžu, jestli mi předtím ukážeš tu chodbu.“

Pilar Mendezová se usmála. Rysy její tváře byly náhle měkké. Zvedla ruce a rozepnula si plášť. Pomalu sjel na podlahu. Neměla pod ním nic než svou sametovou, hnědou kůži.

Přišla k němu a dotkla se svými vlhkými rty jeho tvrdé tváře.

„Měl bys vědět, že se ti vyplatí, když mi pomůžeš,“ zašeptala.

Jesse položil ruce na její teplé tělo, které se k němu vášnivě přitisklo. Už nemyslel na spánek, který tak naléhavě potřeboval. Nemyslel ani na nebezpečí, které ho zítra čekalo. Zmocnila se ho touha po této ženě. Vzal si ji tak, jako žíznivý člověk pije z posledního pramene před dlouhým pochodem pouští.

+ + + + +

Ti čtyři muži stáli v tmavém boxu nájemní stáje. Cheyenne Slaughter hovořil tiše a naléhavě. Potřetí vysvětloval Duncanův plán, aby jim neunikla sebemenší maličkost.

Slaughter nespouštěl z očí Enriqueho Torreona. Mexičan se změnil, když se dozvěděl o smrti svého bratra. Míšenec si myslel, že ho popadne amok, ale Mexičan byl jen bledý. Skoro od té doby nic neřekl. Jenom nepřítomně hleděl do prázdna a slova, která Slaughter nyní říkal, jako by neslyšel.

Slaughter doufal, že Torreon překoná svou bolest, až budou v paláci a zmocní se pokladu. Kdyby Torreon začal vyvádět, musel by ho zabít.

„Donegan nechá explodovat nálože před palácem, jakmile třesknou výstřely,“ poznamenal Slaughter. „Potom zůstane u brány, aby případně kryl Duncana, Torreona a mně. Miller bude u koní. Nesmíme ztrácet čas. Musí to proběhnout jako na drátkách, jinak jsme v bryndě.“

Donegan a Miller přikývli. Tlouštík sice ještě stále cítil bolesti, ale byl dostatečně v pořádku na to, aby mohl provést svůj úkol. Toužil po tom jít na nádvoří paláce a zabít muže, který ho mučil, ale byl dostatečně rozumný na to, aby kvůli nenávisti neobětoval život.

„Setkáme se zítra tři hodiny před soubojem tady ve stáji,“ řekl Slaughter. „Možná bude mít Duncan něco nového.“

Muži přikývli. Donegan a Miller zmizeli venku. Cheyenne Slaughter se rozhodl nespouštět Torreona z očí.

+ + + + +

Jesse stál vedle José Benita na široké verandě paláce. Tělnatý revolucionář měl na sobě svou parádní uniformu. Byla bílá a na ramenou a hrudi ji zdobily nesčetné nárameníky, šňůry a řády.

Benito byl toho dne ve velmi dobré náladě. Jesse Duncan ho ujistil, že Laredo nemá šanci ho porazit. Byl to snadný slib, kdyby byl Laredo přece jen rychlejší, už by ho Benito nemohl potrestat.

Vedle bosse banditů stáli Pilar Mendezová a Antonio Cruz. Vypadali nervózně, jako by s Campecheho pistolníkem museli bojovat sami.

Pilar na sobě měla široké volánkové šaty s velkým výstřihem. Na vlasech a odhalených ramenou měla krajkový přehoz – mantillu.

Jesse byl myšlenkami u čtyř mužů, kteří už začali s přípravami.

Jen s velkou námahou se mu ráno podařilo opustit ještě jednou palác a povědět Slaughterovi o tajné chodbě, kterou mu v noci ukázala Pilar Mendezová.

Změnili svůj plán. I Slaughter a Torreon, kteří měli vtrhnout do pokladnice, měli uprchnout tajnou chodbou. Miller čekal u východu z ní s koňmi. Jen Lon Donegan, který byl zodpovědný za nálože před palácem, měl svého koně u sebe. Měl se k nim připojit několik mil před městem.

Duncan myslel na poslední noc. Pilar byla divoká a přece se nemohl zbavit pocitu, že jenom platila za něco, co za každou cenu chtěla.

Jesse nechtěl kvůli ní Benita zabít. Byl odhodlán využít zmatku po souboji a po explozi před palácem a uprchnout. Kdyby se k němu Pilar přidala, vzal by ji s sebou. Kdyby však za každou cenu chtěla provést svou pomstu, musela banditu zabít sama.

Duncan si všiml, jak Benito pomalu ztrácí trpělivost. Před půlhodinou jeden jezdec přivezl zprávu, že Lobo Campeche a jeho průvodci jedou k Uresu. Vlastně už museli být v paláci.

José Benito praštil pěstí do zábradlí verandy.

„Ten bastard mě schválně nechává čekat,“ rozzuřeně řekl. „Ví, že to nesnáším. Jestli nepřijede do pěti minut, nechejte bránu zavřenou. Pak může přijet zase až za měsíc.“

Pilar Mendezová ho vzala za rukou.

„Pomysli na to, jak bude zuřit, až bude jeho pistolník ležet mrtvý v prachu,“ poznamenala. „Ten pohled stojí i za hodinu čekání.“

José Benito zavrtěl hlavou. Pilar možná měla pravdu, ale přesto se mu to nelíbilo.

Jesse viděl oblak prachu, který stoupal nad hradbou paláce, a o několik vteřin později se brána otevřela.

Lobo Campeche vypadal stejně jako José Benito. Seděl na velkém šimlovi. Jeho uniforma byla bílá a měla ještě víc řádů než Benitova. Na hlavě měl mohutné černé sombrero, které měl od krempy až po korunu zdobené stříbrným vyšíváním.

Doprovázely ho přibližně dva tucty jezdců. I ti byli vyparádění, ale Jesse zajímal jen hubený muž, který jel dva kroky za Lobem Campechem na štíhlém ryzákovi. Big Jake Laredo vypadal stejně jako tehdy, kdy ho Jesse viděl. Nevypadal zestárle. Možná měl tvrdší rysy ve tváři, ale jeho šlachovité tělo dozajista nic neztratilo ze své síly a rychlosti.

José Benito počkal, až Campeche sleze z koně. Teprve pak se vydal k němu. Na prvním schodu rozpřáhl ruce. Campeche ho napodobil. Tak kráčeli k sobě.

Objali se jako dva bratři, kteří se už roky neviděli. Duncan však měl pocit, jako by při tom u sebe hledali skryté zbraně. Nedokázali zapřít svůj původ, i když na sobě měli bílé uniformy.

Jesse pohlédl na kapesní hodinky. Bylo půl šesté. Doufal, že Benito dodrží smluvený čas, jinak by jejich plán přišel vniveč.

Jesse náhle ucítil pohled chladných očí Jaka Lareda. Prohlížel si ho a pokoušel se ho odhadnout. Jesse se na něho usmál, protože věděl, že nic nedokáže pistolníka zmást tak jako přátelský úsměv.

Benito jako by si všiml napětí mezi nimi. Pustil Campecheho a dal několik pokynů svým lidem.

Muži, kteří za Campechem a jeho muži hned zavřeli bránu, ji opět otevřeli. Duncan viděl dav lidí, který se shromáždil u hradeb a nyní se vydal na nádvoří.

Jesse se pokoušel pohledem najít Slaughtera a Torreona, ale v tom chumlu bylo nemožné někoho rozeznat.

Benito přivedl Campecheho na verandu a hrdě ukázal na Pilar Mendezovou. Mexičanka přikývla a objala Benita. Obtloustlý revolucionář se spokojeně zasmál.

Duncan si všiml, že plukovník Cruz zmizel. To jej zneklidnilo. Že by něco poznal? Nebo jim s Pilar v noci naslouchal?

Jesse tiše klel. Doufal, že se jeho obavy nepotvrdí.

Benito a Campeche zmizeli v paláci.

Na dvoře bylo rušno. Několik Benitových vojáků se zdravilo s Campecheho muži. Vypadalo to, že se znají ze společných loupežných výprav.

Big Jake Laredo stál sám. Mexičané z města si ho sice zvědavě prohlíželi, ale jejich bázeň jim bránila k němu přijít blíž.

Jesse zůstal na verandě. Neměl chuť s Jakém Laredem hovořit.

V zásadě byl ten souboj cosi nedůstojného. Duncan věděl, že on a Laredo pro své bosse nejsou nic jiného než bojoví kohouti, které chtějí jejich pánové poštvat na sebe.

Jesse nevěděl, proč Laredo přistoupil na tuto roli. Že by už byl přece jen příliš pomalý? Dostal ve Státech strach, že by to jednou mohl koupit? Jesse už to několikrát zažil.

Obyvatelé Uresu využili příležitosti a prohlíželi si nádvoří. Někteří se dokonce prodírali k velké vstupní bráně. Dva vojáci se pokoušeli je vytlačit z verandy, ale pak to vzdali.

Chvíli si Jesse myslel, že viděl Slaughtera. Ruku do ohně však za to dát nemohl.

Nutil se ke klidu. Musel se spolehnout na svůj plán a na štěstí, které v každém případě potřeboval.

Po dvaceti minutách Benito a Campeche vyšli z paláce. Už nevypadali tak vesele jako předtím. Pravděpodobně si znovu naznačili, že se vlastně nesnášejí.

Benito vyšel na podstavec, který nechal zřídit na verandě. Stála na něm řada židlí. Posadil se do křesla uprostřed, aniž by se staral o svého hosta, který musel vzít zavděk obyčejnou židlí.

Benito dal znamení několika vojákům. Zmizeli a vrátili se po několika vteřinách. Přinesli černou rakev, na níž bylo velkými písmeny napsáno: „Zde odpočívá pistolník Loba Campeche, který se považoval za většího, než jaký ve skutečnosti byl.“

Lobo Campeche zbledl, protože pochopil ten dvoj smysl. Ztěžka polkl a zatnul pěsti.

„Vždycky jsi byl velkohubý, Benito,“ tiše řekl. „Promluvíme si, až bude tvůj gringo ležet v té rakvi.“

Jesse nerozuměl, co José Benito odpověděl. Zavrtěl hlavou. Bandité byli skutečně šílení. Mysleli si, že souboj bude ukázkou jejich vlastních schopností.

„Vyřiďme to,“ rozezleně prohodil Campeche. Čím byl rozčilenější, tím byl Benito klidnější. Kývl na Jesse, aby sešel na dvůr a postavil se naproti Lareda.

Jesse nenápadně vytáhl své kapesní hodinky a pohlédl na ciferník. Do šesté hodiny zbývalo ještě pět minut. Lépe to už proběhnout nemohlo. Teď šlo o to, zda každý z jeho mužů je připraven na svůj úkol a zda správně zareaguje.

Big Jake Laredo se nehýbal. Čekal na Jesse. Jeho chladné, světlé oči byly poněkud udivené, když se Jesse zastavil šest kroků od něj.

„Ty jsi Bannister?“ otázal se Laredo.

Jesse zavrtěl hlavou.

„Jisté věci se změnily, Laredo,“ tiše řekl. „Před několika dny jsem musel Bannistera zastřelit, protože mě vyzval. Benito mě chtěl zabít, jenže pak ho napadlo, že bych s tebou mohl bojovat namísto Bannistera.“

Big Jake Laredo zbledl. Někdo, kdo sejmul Bannistera, nemohl být špatný. Nikdy Bannistera neviděl, ale ledacos o něm slyšel. Věděl však, že Bannister nikdy neporazil někoho ze slavných pistolníků. Domníval se, že je lepší než on. Teď však před ním náhle stál někdo jiný. Byl to tvrdý muž, který v očích neměl strach.

„Kdo jsi?“ chraplavě se zeptal Laredo.

Jesse mu pověděl své jméno, ale věděl, že Laredovi nic neřekne.

„Nezbývá mi nic jiného, Laredo,“ poznamenal. „Takže to skončeme rychle.“

Pistolník sebou lehce trhl. Přikrčil se a v jeho světlých očích se objevil nažloutlý lesk. Pravou ruku měl jako pařát dravého ptáka nad pažbou koltu, který mu tak jako Jesseovi trčel z pouzdra.

„Dám vám znamení!“ zvolal Benito. „Až vystřelím, tasíte!“

Jesse krátce pohlédl na verandu. Benito držel v ruce malý revolver. Vedle něj opět stála Pilar Mendezová. Lehce na něho kývla. Jesse hledal pohledem plukovníka Cruze, ale nikde ho neviděl. Kde mohl být?

Jesse neměl čas o tom uvažovat. Musel se soustředit na souboj. Viděl, že Big Jake Laredo je neklidný, to však jeho nebezpečnost nijak nesnižovalo.

Slaughter a Torreon přiběhli na nádvoří paláce s prvními muži a hned se odebrali na verandu.

Když se oba vojáci, kteří hlídali vchod paláce, pokusili Mexičany vyhnat z verandy, povedlo se jim nenápadně vklouznout do paláce.

Slaughter se okamžitě otočil ke schodům, které vedly do sklepa. Ve zmatku v hale si jich nikdo nevšímal.

Byli si vědomi toho, že mají málo času. Dobře věděli, že jakmile na dvoře třesknou výstřely a před palácem vybuchnou nálože, musejí se dostat do místnosti za mřížemi.

Enrique Torreon byl stále mlčenlivější. Slaughter ho nedůvěřivě pozoroval. Měl pocit, jako by jím lomcoval hněv.

Cheyenne Slaughter pohlédl na oba strážné před zamřížovanými dveřmi. Nevěřil vlastním očím. Dveře v mřížích byly otevřené.

Strážní se bavili. Vypadali rozčileně. Náhle sebou Slaughter trhl. Z místnosti vyšel jeden muž. Měl na sobě uniformu s třásněmi.

„Ale generál nám výslovně zakázal…“ řekl jeden strážný.

Mexičan v bílé uniformě mu skočil do řeči. „Právě jsem s ním mluvil. Nebo mi nevěříš?“ Jeho hlas byl tichý a skrýval se v něm nebezpečný podtón.

Strážný rychle zavrtěl hlavou.

„Plukovníku, já jen…“ Odmlčel se. Pravděpodobně poznal, že je bezvýsledné něco namítat nadřízenému.

Plukovník v pravé ruce držel plátěný vak. Míšenec svraštil čelo. Doufal, že z té místnosti neodnesl to, kvůli čemu tam byl i on.

Okamžik počkal, až plukovník zmizel za rohem. Oba strážní na sebe ještě jednou pohlédli a pokrčili rameny. Pak šli ke dveřím a zavřeli je.

Na tuto chvíli Cheyenne Slaughter čekal. Trhl pravou rukou a čepel nože se zaleskla ve svitu pochodní.

Pak nůž zabodl jednomu ze strážných do zad. Mexičan se pomalu otočil a svalil se na zem. Jeho puška zarachotila na podlaze.

„Pepe!“ zvolal druhý strážný. Vrhl se na svého kumpána a chytil ho, než spadl na podlahu. Na rukou cítil cosi lepkavého, když je vytáhl zpod svého přítele. Když spatřil krev, otevřel ústa k výkřiku.

Čísi ruka mu zacpala ústa a v následujícím okamžiku ucítil bolest v zádech, která v něm doslova explodovala. Pokusil se strhnout ruku z úst, ale už se mu to nepovedlo. Zemřel jen o tři vteřiny později než jeho přítel.

Cheyenne Slaughter postrčil Torreona do místnosti za mřížemi. Rychle se tam rozhlíželi. Napravo od nich byl výklenek s mnoha truhlami. Cheyenne Slaughter k němu přiběhl a otevřel jejich víka. Byly plné zlatých a stříbrných svícnů, talířů a příborů.

Cheyenne hned věděl, že to všechno neunesou. Pohlédl k úzké polici, na které leželo několik vaků. Roztrhl je. Byly plné zlatých mexických pesos. Ve dvou dalších byly šperky.

Slaughter hledal dál, nenašel však to, co hledal.

Zmocnilo se ho neblahé tušení. Pomyslel na banditu, který si nesl pod paží bílý plátěný vak. Nevypadalo to, že by byl těžký. Možná jako dvě sta tisíc dolarů v bankovkách.

Slaughter tiše zaklel. Někdo je předešel. Někdo, kdo měl stejný plán jako Duncan. Kruci, měli uprchnout s prázdnýma rukama?

Rozezlený Slaughter se chopil vaků. Byly těžké, ale čtyři unesl. Vzal oba pytle se šperky a dva vaky se zlatými pesos.

„Pojď sem, Torreone,“ chraplavě poznamenal. „Vezmi si několik vaků. Naše dolary vzal někdo jiný.“

Odpovědi se však nedočkal. Vyděšeně se otočil.

Enrique Torreon tam nebyl.

Cheyenne Slaughter málem vykřikl zlostí. Ten chlápek ztratil rozum tak těsně před cílem! Jen několik minut a všichni by seděli na koních a jeli do hor!

Cheyenne Slaughter sebou trhl, když uslyšel výstřely. Zněly vzdáleně. Pak se mu rozechvěla podlaha pod nohama.

Doneganův dynamit!

Míšenec k sobě přitiskl čtyři vaky a rozběhl se do chodby, kde leželi oba mrtví strážní. Na chvíli se zastavil, aby se zorientoval. Duncan mu přesně popsal místo ve zdi, kde se nacházely neviditelné dveře tajné chodby.

+ + + + +

Benito vypálil z malého revolveru přímo mezi oba muže. Kulka se zaryla do písku a zvířila prach.

Jesse viděl, jak Big Jake Laredo trhl pravačkou k pažbě svého revolveru. Benitův výstřel ho vyděsil. Udělal krátký krok zpátky.

Jesse reagoval tak rychle, jako ještě nikdy. V tom okamžiku se však muselo projevit to, že není profesionální pistolník. Chyběl mu cvik na to, aby si to mohl rozdat s někým, jako byl Big Jake.

Chtěl se vrhnout stranou, aby unikl Laredově kulce, ale dobře věděl, že pak sám nebude moci trefit. A než by potom mohl remingtonem namířit, vystřelil by již Laredo druhou kulku.

Proto zůstal stát a klidně namířil na Big Jaka Lareda. Nenechal se zmást kulkou, která mu hvízdla okolo levého ucha. Za ním se ozval výkřik muže, který byl tak neopatrný, že se předtím nevzdálil.

Jesse viděl, jak se pistolníkovi rozšířily oči. Vypadalo to, že poznal, proč Jesse nestřílel tak rychle. Chtěl se vrhnout k zemi, když tu ho Duncanova kulka zasáhla pod klíční kost.

Olovo mu vyrazilo dech. Sehnul se a revolver mu málem vypadl z ruky. Udržel ho však.

Jesse věděl, že zvítězil. Toto zranění ten muž nemohl přežít. Krátce pohlédl na verandu.

Benito a Campeche vyskočili. Pilar Mendezová o krok odstoupila od Benita. Čekala, že Jesse na něj vystřelí.

Náhle se ozvaly ohlušující exploze.

Vedle brány vyšlehly k obloze plameny. Do vzduchu se vznesla hlína a kamení, které nyní padaly na shromážděné.

Muži a ženy křičeli zděšením. Někteří se pokoušeli běžet k verandě, aby se tam zachránili.

Benito divoce gestikuloval. Řval něco, čemu nikdo nerozuměl.

Pilar Mendezová gestikulovala na Jesse, ale ten nemínil Benita odpravit.

Tu koutkem oka zahlédl nějaký pohyb. Otočil se a vrhl se na zem. Cosi horkého mu proletělo nad levým ramenem.

Jesse otočil remington a vypálil na Big Jaka Lareda, který klečel v prachu nádvoří a pokoušel se ještě odvrátit porážku. Vypadalo to, že ví, že musí zemřít, ale chtěl, aby zahynul i jeho pokořitel.

Jesse vystřílel svůj remington. Tělo hubeného pistolníka se otřásalo a když úderník kohoutku Duncanova remingtonu narazil na prázdnou nábojnici, ležel Big Jake Laredo mrtvý v prachu.

Jesse se rozběhl k verandě. Ztratil příliš mnoho času.

Okolo něj proběhli vojáci a začali vytlačovat obyvatele města z verandy.

U brány vybuchla třetí nálož. Ta vyvolala všeobecnou paniku. Několik lidí vběhlo přímo do výbuchu.

Vypukl naprostý chaos.

Benito ječel.

Osobní strážci Loba Campecheho vytvořili kruh okolo svého pána a chránili ho svými těly.

Jesse se vydal po schodech na verandu. Doufal, že si ho nikdo nevšímá. Krátce pohlédl na Pilar Mendezovou, která tam stála jak socha. Měla vytřeštěné oči a pravou ruku držela pod mantillou. Jesse byl přesvědčen, že v ní má zbraň.

Pokud se chtěla pomstít Benitovi, tak k tomu nyní měla tu nejlepší příležitost.

Dva bandité chtěli Jessemu zastoupit cestu do paláce. Zařval na ně a naštěstí se nechali zastrašit. Chtěl běžet velkými dveřmi do haly, když tu uviděl Enriqua Torreona.

Mexičan držel v rukou dvouhlavňovou brokovnici. Jesse na něho chtěl zavolat, ale viděl, že to nemá smysl. Torreonovi se v očích zračilo šílenství.

Již spatřil Benita. Bandita k němu byl otočen zády.

Jeden voják poznal Torreonův úmysl a vykřikl.

Benito se obrátil. Zbledl a zvedl obě ruce.

Chtěl vykřiknout, ale z jeho hrdla se nevydrala ani hláska.

Tu se Charco, strážný z vězení, skácel na zem. Vypadalo to, jako by chtěl Benita chránit svým tělem. Ležel na zemi před ním.

Duncan viděl, že má zakrvácený zátylek. Někdo ho odpravil zezadu.

Torreonova brokovnice zaduněla téměř tak nahlas jako výbušniny.

Mexičan zmáčkl obě spouště naráz.

Sekané olovo se zarylo bossovi banditů do hrudi a do tváře. Benito letěl tři yardy vzduchem a zůstal viset na balustrádě.

Pilar Mendezová si zakryla ústa dlaněmi, její oči však zůstaly ledově chladné. Vytáhla ruku z mantilly. Malý revolver, který držela, třikrát vystřelil. Kulky zasáhly Enriqua

Torreona do hlavy. Mexičan se svalil na zem.

Jesse na chvíli strnul.

Chtěla Pilar Mendezová udělat to samé i s ním, až by zastřelil Benita?

Jesse neměl čas nad tím uvažovat. Vojáci nyní běželi k bráně, jež byla zdeformována výbuchy a jejíž vrata visela v železných pantech. Ještě nebyli u hradby, když se ozval další výbuch. Tuto explozi již hradba nevydržela.

Voják na dřevěné plošině s kulometem zešílel. Namířil rotační kulomet na hradbu a začal střílet. Z hlavní vyšlehly plameny. Kulky se zarývaly do zdi a odrážely se do nádvoří. Několik lidí bylo zasaženo. Svíjeli se na zemi a řvali bolestí.

Jesse viděl, jak Pilar Mendezová běží do paláce. Bylo načase zmizet. Nikdo nemohl říct, jak dlouho bude na přítomné působit šok.

Dorazil k Pilar těsně před schody, jež vedly do sklepa. Vyděsila se, když ji chytil za rameno. Namířila na něho svůj malý revolver a zmáčkla spoušť, ale ozvalo se jen tiché cvaknutí.

Jesse byl bledý. Věděl, že Pilar vystřelila jen třikrát. Pravděpodobně se jeden náboj vzpříčil. Vyrazil jí revolver z ruky.

Pilar na vteřinu strnula. Duncan viděl v jejích očích nenávist. Náhle se mu vrhla do náruče.

„Och, Jesse,“ naříkala. „Jsem úplně zmatená. Vůbec jsem tě nepoznala. Je to všechno tak hrozné. Utečme odtud!“

Jesse by jí nejraději jednu vrazil. Otočil se a běžel po schodech dolů. Před mříží uviděl oba mrtvé strážné. Slaughter se opět vyznamenal.

Míšenec čekal na místě, které mu popsal Jesse. Slaughter byl nervózní.

„Torreon je pryč,“ vyhrkl. „Nemůžeme na něho čekat. Proč ti to tak dlouho trvalo?“

„Torreon odkrouhl Benita,“ řekl Duncan. „Pak zemřel sám.“

Zatlačil na jednu kamennou desku ve zdi. Několik kamenných kvádrů se pomalu odsunulo a tak se otevřel vchod tajné chodby. Slaughter měl ještě pořád v rukou čtyři vaky.

Jesse vzal z držáků na zdi dvě pochodně. Pohlédl na Slaughtera.

„Máš ty peníze?“ otázal se.

Slaughter zachmuřeně zavrtěl hlavou.

„Ale toto bude mít stejnou hodnotu,“ řekl.

K Jesseovi přistoupila Pilar. Překvapení v jejích očích bylo tentokrát skutečné.

„Ty jsi to všechno naplánoval?“ tiše se zeptala. „Ty jsi mě využil jako svůj nástroj…“

„Prohodil jsem role,“ chladně řekl Jesse. Vešel do tmavé chodby a posvítil do ní. Stěny byly vlhké stejně jako ve sklepeních, kde byli drženi Benitovi zajatci.

Jesse se otočil ke Slaughterovi a dal mu jednu pochodeň.

„Vezmi dva vaky,“ řekl Slaughter. „Jsou zatraceně těžké.“ Podal Duncanovi dva měchy.

Jesse pro ně natáhl levou ruku. Při tom pohlédl do tváře Pilar. Viděl, jak se jí náhle rozšířily oči, a měl pocit, že v nich vidí triumf.

Jesse se instinktivně vrhl stranou. Tu se ozval výstřel z koltu a hvízdnutí kulky. Vykřikl, když levým loktem narazil do zdi. Bolelo to.

Cheyenne Slaughter reagoval okamžitě. Pustil vaky se šperky a pesos a jen o zlomek vteřiny později vrhl široký nůž. Zasáhl plukovníka Cruze do hrudi.

Pilar Mendezová vrávorala chodbou, která byla bizarně osvětlena pochodněmi.

„Antonio!“

Ten výkřik Pilar Mendezové už nebyl lidský. Vrhla se na plukovníka, v jehož hrudi ještě trčel nůž.

Slaughter přistoupil k němu a vzal si nůž. O dívku se nestaral. Rozhlédl se, šel dál a zvedl z podlahy bílý plátěný vak.

Ve tváři se mu objevil úsměv.

„To jsou naše dolary,“ řekl. „Ten chlápek je chtěl uloupit a pak začít nový život u nás. Nu, na tom je vidět, kam může vést chamtivost.“

Pilar Mendezová vzhlédla. Její tvář byla zalita slzami. Nevšímala si toho, že její šaty jsou od Cruzovy krve.

Jesse v jejích očích spatřil opravdovou bolest. Vypadalo to, že chce něco říct.

Jesse viděl, jaký jí z úst teče krev, a když se k ní sklonil, svalila se na plukovníka Antonia Cruze.

Duncan otočil Mexičanku na záda. Na levé straně hrudi měla ránu, z níž jí vytékala krev.

Kulka z Cruzova revolveru ji zabila.

„Co je, Duncane?“ ostře řekl Slaughter. „Nesmíme ztrácet čas!“

Jesse přikývl. Tady už tak jako tak nemohli nic dělat. Zasunul kamenné kvádry a rozběhl se za míšencem, který v jedné ruce držel oba vaky se zlatem a v druhé pytel s penězi.

Po pěti minutách dorazili k východu.

Čekal tam na ně Rawhide Miller. Mlčky vzal oba vaky, které mu podal Slaughter, a rozhrnul křoví, které rostlo u hradby paláce. Slaughter a Duncan nyní znovu slyšeli ten rámus. Lidé na nádvoří se ještě neuklidnili. Muž s kulometem stále střílel.

„Kde je Torreon?“ otázal se Miller.

„Je mrtvý,“ řekl Slaughter.

Vypadalo to, že taková odpověď Millerovi stačí. Rychle je přivedl ke koním a nacpal měchy do svých sedlových brašen. Duncan sáhl po uzdě svého pinta a pohladil ho po nozdrách, když i on dal vaky do sedlových brašen.

Náhle uslyšeli dusot kopyt a Jesse okamžitě tasil kolt. Viděl však, že to je Donegan.

„Kde jste?“ ptal se s úsměvem. Měl začazený obličej a na levé tváři mu zela krvavá rána, což mu však nevadilo. Vypadal neuvěřitelně spokojeně a Duncan náhle vytušil, proč.

„Ty jsi zabil Charca, toho…“

Lon Donegan s úsměvem přikývl.

„Sejmul jsem ho?“ ptal se. „V tom kouři u brány toho nebylo moc vidět, ale skácel se na zem, že?“

„Trefils ho do hlavy,“ řekl Jesse.

Donegan byl spokojený. Bylo to pro něj zadostiučiněním, že se Charcovi pomstil.

Rawhide Miller již byl v sedle.

„To si můžete říct potom,“ prohodil. „Teď raději přemýšlejte, jak se dostaneme do Arizony bez Torreona.“

Jesse vylezl na svého pinta a vyjel. Měl pocit, jako by už všechny těžkosti měl za sebou. Věděl, že než Benitovi muži zjistí, že zmizeli s penězi jejich vůdce, bude mezi nimi a Uresem už sto mil. Možná dokonce kromě Benita, Cruze a Pilar Mendezové nikdo netušil o pokladech, které měl Benito ve sklepení. A navíc tam ještě byly truhly se zlatým a stříbrným nádobím, o kterých mu vyprávěl Slaughter.

Jeli tři hodiny ostrým tempem a další dvě hodiny projížděli horami. Jesse měl se svou domněnkou pravdu. Nikdo je nepronásledoval.

Cheyenne Slaughter žvýkal. Jesse na něho nedůvěřivě pohlédl. Nic neříkal, protože tušil, že míšenec musel na svou drogu čekat příliš dlouho. Předsevzal si, že se bude mít na pozoru. Neměl chuť přijet do Států s nožem v zádech.

+ + + + +

Do Tucsonu dorazili o čtyři dny později.

Byli vyčerpaní. Viseli v sedlech, jako by celý měsíc nespali. Prach a pot na jejich tělech v tom vedru ztvrdl do krunýře.

Byli však spokojení. Přežili.

Přijeli k saloonu Stardust, kde se na čtrnáct dnů usadil Larrabee Jackson.

Ani se nešli vykoupat. Chtěli to mít celé za sebou.

Larrabee Jackson seděl ve svém pokoji a něco si zapisoval do svého malého černého notýsku. Nevlídně vzhlédl, když muži bez zaklepání přišli dovnitř. Pak se usmál a jizva na jeho čele zrudla. Nemusel se ptát, jestli svůj úkol splnili. Odpověď se jim zračila ve tvářích.

„Torreon?“ zeptal se jen.

„Padl,“ odvětil Jesse. „Chtěl pomstít svého bratra a zastřelil Benita. Pak zahynul.“

Larrabee Jackson pokrčil rameny. Se ztrátami se v takových podnicích počítalo.

Jesse kývl na Cheyenne Slaughtera a míšenec přišel ke stolu a položil na něj plátěný vak.

„Kolik to je?“ otázal se Jackson.

Slaughter pokrčil rameny.

„Ještě jsme neměli čas to spočítat.“

Larrabee Jackson na ně nedůvěřivě hleděl, jejich tváře však byly chladné.

Plukovník rozvázal vak, vytáhl svazky bankovek na stůl a tiše začal počítat.

„Vypadá to, že to je všechno,“ řekl. Jeho hlas zněl pohnutě. „Jako by se jich ani nedotkl.“

Jesse přistoupil ke stolu.

„My si myslíme, že si část toho zasloužíme, plukovníku,“ řekl.

Jizva na Jacksonově čele zrudla ještě víc.

„Kam jste schovali ostatní peníze?“ nedůvěřivě se zeptal. „Dokážu si představit, že jich měl víc.“

Jesse se zamračil.

„Jacksone,“ řekl tvrdě řekl. „Jeli jsme stovky mil a prošli jsme si peklem. Vaše nedůvěra je urážející.“

Cheyenne Slaughter, Rawhide Miller a Lon Donegan přikyvovali.

Larrabee Jackson mávl rukou. Vypadalo to, že jim nevěří, ale nemohl jim dokázat, že z Benitovy pevnosti odvezli víc než tyto dolary, jež patřily vládě Spojených států.

„Deset procent je pro vás,“ zabručel. „Uložím vám je v City Bank. Pro každého pět tisíc.“

„To je zatraceně málo za takový nebezpečný úkol,“ řekl míšenec.

Jesse ho vystrkal z místnosti dřív, než mohl Jackson začít klást nepříjemné otázky. Rawhide Miller a Lon Donegan se vydali za nimi.

Před saloonem na sebe mrkli, pak nasedli na koně a rozjeli se do čtyř světových stran.

+ + + + +

Co bylo vládě po tom, že si vyplatili prémii za tu nebezpečnou akci?

V Duncanově pytli bylo zlato za nejméně dvacet tisíc dolarů. S pěti tisíci dolary od Larrabeeho Jacksona to už byla hezká suma, kterou mohl splatit část svého dluhu vůči Hannah Garfieldové.

Opřel si hlavu do dlaní a stiskl si spánky. Jak mohl penězi nahradit dítěti matku? Náhle uslyšel křik toho děvčátka, který přešel v přerývaný nářek, a v jeho hlavě něco vybuchlo, když se mu vybavil ten hrozný obraz zakrvácených dětských šatiček.

Vstal a připotácel se ke skříni. Popadl láhev, otevřel ji chvějícími se prsty a napil se.

Účinek se dostavil rychle. Byl vyčerpaný po dlouhé jízdě. Ty děsivé obrazy rychle zmizely. Cosi blábolil a pravou rukou smetl zlatá pesos ze stolu.

Vrávoral ke své posteli, ale už k ní nedorazil. Klopýtl o židli a svalil se na podlahu. Ani se nepokoušel vstát.

Ležel na udusané podlaze. Alkohol mu znovu pomohl porazit ten hrozný zlý sen, který mu ze života dělal jedno velké martyrium…

Jesse Duncan položil zlatá pesos a šperky na velký stůl. Obsah těch čtyř vaků si rozdělili.