John Kirby

Colorado western 168. Zatykač na nevinného

Před občanskou válkou mezi Severem a Jihem, když se ještě o pořádek starali texaští rangeři, byl zákon v Texasu nepodplatitelný a neústupný. Když však Jih prohrál válku a Yankeeové ze Severu ustavili v Texasu novou vládu, která byla prošpikovaná politickými dobrodruhy a kořistníky, byli texaští rangeři zakázáni a rozpuštěni a na jejich místo nastoupila takzvaná státní policie složená z bývalých zločinců a pistolníků. Od té doby už zákon v Texasu nic neznamenal. Mohli si ho koupit bohatí a mocní lidé. Grant Kimbrough to pocítil na vlastní kůži, když v sebeobraně zastřelil Adama Bucketa, syna mocného yankeeského rančera…

„Adam Bucket je ve městě,“ řekl vážným hlasem postarší muž. „Nalévá do sebe whisky a hledá tě. Chce si to s tebou rozdat.“

„To už je podruhé, co mě vyzval,“ zamumlal Grant Kimbrough.

„Nemůžeš se mu vyhýbat, chlapče. Odjeď z Wendellu, dokud nevystřízliví. Pak tě určitě nechá na pokoji.“

„Ale co po mně chce?“ zeptal se Grant. „Chce mě znovu urážet? Tentokrát si to nenechám líbit.“

„Adam Bucket trpí horečkou, která se teď šíří Texasem: Chce za každou cenu přestřelku. Až ti bude stát tváří v tvář, sáhne po koltu a pak bude jeden z vás muset zemřít. Ale i kdybys byl rychlejší a zabil ho, nežil bys ani o minutu déle. Adamův otec, starý Wade Bucket, je nejbohatší a nejmocnější dobytkář v kraji Jeff Davis. Jeho vliv sahá až do guvernérova paláce. Jestli zastřelíš jeho syna, udělá všechno pro to, aby tě dostal na šibenici. Nikdo se pak nebude ptát, jestli Adam zemřel ve férovém souboji. Pokud ale Adam zastřelí tebe, pravděpodobně z toho vyjde bez trestu. Chrání ho moc a politický vliv jeho otce.“

Oba stáli před obchodem Grantova strýce na hlavní ulici ve Wendellu u povozu, kterým Grant Kimbrough přijel do města, aby tam nakoupil.

Při slovech jeho strýce se ho zmocnil ten zvláštní pocit, který v něm byl vždy, když hrozil pistolnický souboj. Rychle to však přešlo a ucítil zvláštní, chladný klid.

„Pověz mi, proč tě Adam Buckett pronásleduje s takovou nenávistí,“ řekl šedovlasý muž.

„Před několika týdny jsem s Adamem lovil nad kaňonem Van Horn stejného černého mustanga,“ odpověděl Grant Kimbrough. „Adam prý, jak jsem se dozvěděl později, toho hřebce honil už celé týdny. Objevili jsme stádo, ke kterému patřil, ve stejnou dobu. Ale přijeli jsme z různých směrů a uviděli jsme se teprve na poslední chvíli. Mustang vyběhl ze stáda a cválal podél okraje kaňonu a my vedle sebe za ním. Jel jsem blíž ke kraji a když si Adam všiml, že mě nedokáže setřást, otočil svého koně proti mně, aby mě vytlačil k okraji kaňonu. Rokle je na tom místě hluboká sto padesát yardů. Kdybych se zřítil dolů, nepřežil bych to. Sklonil jsem se k Adamovi, chytil ho za nohu, vytáhl mu ji ze třmenu a tak jsem ho vyhodil ze sedla. Bylo u toho několik kovbojů jeho otce, kteří to viděli. Ještě teď slyším Adamovy nadávky a urážky. Chytil jsem toho mustanga a prodal ho ve Wendellu. Adam přijel do města a pokusil se mi v prodeji toho koně zabránit. Provokoval mě, ale já jsem souboj odmítl. Spolkl jsem jeho urážky. Od té doby neustále hledá příležitost, jak vyvolat přestřelku. Neodpustil mi, že jsem ho shodil ze sedla před očima ostatních. Je mstivý, záludný a nevypočitatelný. To je všechno.“

„Ne tak úplně,“ řekl Grantův strýc John. „Na něco jsi zapomněl. Adam Bucket je pistolník a myslí si o sobě, že je nebezpečný. Zranil jsi jeho hrdost a existuje pro něj jen jeden způsob, jak ji získat zpět: souboj na kolty. Bude lepší, když se mu vyhneš.“

„Ty myslíš, že bych před ním měl utéct?“ pohrdavě se zeptal Grant Kimbrough.

„Neřekl bych to takto,“ zamyšleně odvětil starý John. „Jenom se mu vyhýbej. Nebojím se ani tolik, že by tě porazil. Máš oči a rychlou ruku pistolníka jako tvůj otec. Mnohem více se bojím toho, že bys mohl Adama zabít.“

Grant mlčel a pokoušel se pochopit význam těch slov.

„I kdybys Adama zastřelil v sebeobraně, postaral by se jeho otec o to, abys visel,“ tiše dodal John.

„Nenechal bych se pověsit,“ prohodil Grant Kimbrough.

„To ti věřím. Jsi jako tvůj otec. Vždycky byl připraven tasit – až příliš. Proto v jednom pistolnickém souboji padl. Tvrdí se, že ještě dvakrát vystřelil, i když ho kulka zasáhla do srdce. Musel být posedlý, když bojoval do posledního dechu. A pokud jsi opravdu zdědil toto pistolnické nutkání, pak se jím nenechej ovládnout.“

„Jenže já se nemůžu Bucketovi věčně vyhýbat. Kromě toho by mně jednoho dne střelil do zad, kdybych nesouhlasil se soubojem.“

„Věděl jsem to,“ ztěžka řekl John. „Vždycky jsem tušil, že jednou sáhneš po koltu. A obával jsem se toho dne.“

„Ptám se, co by mi poradil můj otec, kdyby byl naživu.“

„Jakou radu bys mohl očekávat od pistolníka, o němž už krátce po jeho smrti kolovaly legendy?“

„Nu, nikdy moc nemluvil, zato však jednal,“ odvětil Grant Kimbrough. „Hm. A já se vydám hledat Adama Bucketa.“

Starší muž si povzdechl. Zavrtěl hlavou, jako by viděl, že musí nechat věcem volný průběh.

„Osedlám ti rychlého koně,“ smutně řekl, „protože až narazíš na Bucketa, budeš ho potřebovat. To je všechno, Grante, co pro tebe mohu udělat.“

Otočil se a vydal se do obchodu.

Grant uvažoval o možném výsledku toho souboje. Zvedl ruce před tvář. Byly klidné, nechvěly se. Grant se nedivil, protože Adam Bucket mu nenaháněl strach. A přesto v něm byl určitý neklid, jako by po tom souboji toužil. Ptal se, zda strýcovy narážky odpovídají pravdě, zda je skutečně po svém otci, zda k němu promlouvá hlas mrtvého pistolníka z minulosti a žene ho dál.

Grant sklonil ruce. Na pravém boku měl armádní kolt s dřevěnou pažbou. Nosil ho už tři roky a předtím ho měl jeho otec. Bylo na něm vidět, jak je opotřebovaný. Jen kohoutek a bubínek se olejově leskly.

Od té doby, co ho začal nosit on, už nikdy nemířil na člověka.

Ale to – a nejen to – se toho zlověstného dne mělo změnit.

Grant pomalu kráčel a nahlédl při tom do dvou saloonů, kolem kterých šel, Bucketa však nikde neviděl.

Staří muži, kteří seděli v houpacích křeslech na verandě před saloonem, si Granta pozorně prohlíželi, když opět vyšel ven. Vypadalo to, že věděli, koho hledá.

„Adam Bucket je naproti v Alhambře,“ řekl jeden vousáč, když ho Grant Kimbrough míjel. „Už od včerejšího večera tě hledá a ve všech saloonech vykládá, že tě chce oddělat.“

„Je sám?“ otázal se Grant.

„Jsou s ním dva kovbojové jeho otce, Slim Lassiter a Bean Mixus.“

Grant Kimbrough přikývl. Když seskočil z verandy na ulici, uslyšel, jak jeden starý muž za ním řekl: „Má stejně studené světlo v očích jako jeho otec, když ho čekal souboj na kolty.“

Grant přešel hlavní ulici, která tak brzy ráno zela prázdnotou. Letmo pohlédl k šerifově úřadovně. Ani tam nebylo nikoho vidět.

Šerif Wayne patřil k příznivcům Wada Bucketa. Někteří lidé dokonce tvrdili, že ho dobytkář platil, aby mu pomáhal udržovat oblast Jeff Davis pod kontrolou. Ale nikdo ve Wendellu se neodvážil to vyslovit nahlas, protože Wayne byl obávaný střelec a ti, kdo stáli za ním, byli mocní a vlivní. Kromě toho patřil tak jako všichni šerifové a zástupci v Texasu od roku 1870 – k nenáviděné, zkorumpované státní policii.

Když Grant Kimbrough přišel až na dvacet kroků od Alhambry, ozvaly se odtud hlasy. Potom se rozletěly dveře a ven vyvrávoral Adam Bucket. Měl na sobě chrániče nohou, šedou armádní košili a pod zaprášeným texaským kloboukem měl na čele přilepené vlasy. Když spatřil Granta, zastavil se a zaklel. Pravou ruku posunoval ke koltu.

Na Adamu Bucketovi bylo jasně vidět, že je opilý, ale proto ještě nebyl neškodný. Stál tam s rozkročenýma nohama. Jeho zamračený pohled prozrazoval jeho úmysl poslat Granta k čertu.

„To tě nic nepřinutí tasit, ty pse?“ zvolal. „To přijmeš každou nadávku, ty zatracený…“

„Cekám, Adame,“ skočil mu Grant do řeči.

Uplynuly dvě vteřiny, načež Bucket náhle sáhl po zbrani. Grant však byl rychlejší. Kolt jako by mu sám vyskočil z pouzdra. Z jeho hlavně vyšlehl plamen a po něm další. Ty dva výstřely zněly jako jediný. Bucket vypálil, když už jeho zbraň mířila na zem a když už padal na zem. Kulky pouze zvířily prach před Grantovými holínkami.

Pak bylo po všem.

Grant k němu přistoupil. Adam Bucket ležel na boku a jednu ruku měl nataženou. Bezmocně se snažil zmáčknout spoušť revolveru, který ještě pořád držel v pravé ruce, ale pak mu ruka strnula. Jeho pohled byl skelný, jeho prostřelená hruď se přestala pohybovat. Převalil se na záda, roztáhl prsty a kolt mu vypadl do prachu.

V té chvíli se Grant Kimbrough probral do reality.

Dveře saloonu se opět rozrazily a ven vyšli dva kovbojové.

Když uviděli, že Grant na ně míří kolty, zastavili se na prahu dveří.

Byli ozbrojeni, ale neodvážili se sáhnout po zbrani.

„To bylo jen mezi Adamem a mnou. Do toho vám nic není,“ řekl Grant. „Adam tu přestřelku vyvolal.“

„Já vím,“ poznamenal jeden z nich. „Ale i tak bych nechtěl být ve tvé kůži, Kimbroughu. Jestli se Wade Bucket dozví, že jsi zastřelil jeho syna, nebudeš žít déle než dvacet čtyři hodin. Bude tě štvát, dokud neskončíš na šibenici. Najde tě, i kdybys odjel na kraj světa.“

Náhle se tam začali sbíhat lidé. Jeden ze starých mužů, kteří předtím seděli před saloonem, pohlédl na Bucketa.

„Průstřel srdce,“ řekl.

A další se k němu sklonil, rozepnul mu košili a položil na obě rány stříbrný dolar. Oba průstřely byly tak těsně vedle sebe, že je malá mince zcela zakryla.

Grant Kimbrough strčil kolt do pouzdra, otočil se a vydal se po ulici. Ještě slyšel, jak kdosi řekl: „Adam dostal, co si zasloužil. To byla Grantova první přestřelka. Je jako jeho otec.“

Přidal do kroku. Přicházelo stále více lidí, kteří slyšeli střelbu.

A náhle se před ním objevil šerif Wayne.

Mort Wayne vyšel z jedné boční ulice. Když uviděl Granta nějakých deset yardů před sebou, zastavil se. Vypadal překvapeně a zmateně. V první chvíli chtěl tasit kolt. Věděl, že došlo k přestřelce a pokud byl Grant Kimbrough ještě naživu, musel být jeho protivník mrtev. O tom, kdo to byl, šerif Wayne nepochyboval.

Celé město už několik dnů čekalo na souboj mezi Grantem a Adamem Bucketem.

Šerif však po zbrani nesáhl. Viděl, jak je Grant napjatý, viděl pravou ruku mladého muže nad pažbou koltu, viděl ocelový výraz v Grantových očích. Proto ho raději neprovokoval.

Wayne se Kimbroughovi vyhnul obloukem a zamířil k saloonu Alhambra, před nímž se shromažďoval dav.

Grant hleděl za ním. Věděl, že čas, který tím získal, není dlouhý.

Mort Wayne se neodvážil s ním bojovat, možná proto, že ho jméno Kimbrough vedlo k opatrnosti. Bylo však jisté, že to nenechá jen tak a že vyčká na vhodnou příležitost. Bylo pravděpodobné, že proti němu vytáhne s oddílem po zuby ozbrojených mužů. Šerif nebyl muž, který by zbytečně riskoval.

Grant si pospíšil. Před obchodem čekal jeho strýc s osedlaným koněm. Měl sbalené sedlové brašny a v sedlovém pouzdře winchestrovku.

„Ten zatracený idiot,“ rozhořčeně řekl Grant, když vzal uzdu hnědáka z Johnovy ruky. „Adam Bucket sáhl po koltu jako první. Přesto teď kvůli němu budu muset odjet pryč.“

„Zabils ho,“ chraplavě řekl starý muž. „Tušil jsem, že k tomu jednoho dne dojde. Ale teď není čas na to, abys plakal nad rozlitým mlékem. Jeď přes Rio Grande, do Mexika. Tam budeš v bezpečí.“

Náhle si Grant uvědomil důsledky toho, co udělal. A to poznání mu způsobilo šok.

„A matka?“ zeptal se.

„Pojedu povozem, se kterým jsi přijel do města, na váš ranč a vše jí šetrně řeknu.“

Grant mu chtěl skočit do řeči, ale ten mávl rukou.

„Nech toho, a nezapomeň na to, co jsem ti řekl. Neneseš vinu na tom, co se stalo. Adam Bucket tě vyprovokoval. Ale v tomto městě se nikdo nebude ptát na to, jestli jsi sáhl po zbrani jako první, nebo jestli jsi střílel jen v sebeobraně. Znepřátelil sis mocného muže: Wada Bucketa. Udělá všechno pro to, aby tě zničil. Máš v sobě dědictví po svém otci, dědictví pistolníka.“

„Já nejsem vrah,“ opáčil Grant.

„Ne, chlapče. A nikdy jím nebudeš. Ale od teď budeš – možná mnoho let – muset žít jako psanec, dokud v Texasu znovu nebude vládnout zákon a právo namísto zkorumpované státní policie.“

„Já mám žít jako psanec?“

„Ano. Kdybychom měli peníze a vliv, mohli bychom počkat na soudní přelíčení. Ale za tohoto stavu věcí bychom Wada Bucketa neporazili. A já tě nechci vidět na šibenici jen proto, že Bucket koupil šerifa, soudce a porotu. To by se nemohlo stát, kdyby tu zákon zastupovali texaští rangeři. Jenže žijeme ve zlé době, ve které právo neznamená nic a ti, kdo mají bohatství a politický vliv, mohou všechno. Jeď do Mexika, ale zůstaň člověkem, který se může podívat do

zrcadla. Žij poctivě nebo aspoň tak poctivě, jak to bude možné. Zatím se nemůžeš vrátit domů. Ale jakmile se situace v Texasu změní, pošlu ti zprávu. To je všechno. Hodně štěstí.“

John natáhl ruku, ale než mu ji Grant mohl stisknout, uslyšel kroky mnoha mužů.

Otočil se a uviděl šerifa a Wayna a jeho zástupce. Oba pomocní šerifové drželi v rukou karabiny.

Grant vyskočil do sedla. Třeskl výstřel, načež nad ním hvízdla kulka.

Otočil hnědáka, pobodl ho ostruhami a vjel do mezery mezi domy. Znovu třeskl výstřel z pušky a následoval další. Olovo se zavrtalo do stěny domu, když projížděl průjezdem.

Grant vyjel z města západním směrem. K mexické hranici to bylo asi 20 mil a jeho kůň byl čerstvý. Měl dobrou šanci dorazit k Rio Grande před pronásledovateli. O tom, že je brzy bude mít v patách, ani chvíli nepochyboval.

+ + + + +

O hodinu později přebrodil Wildhorse Creek a vydal se podél jižních výběžků Van Horn Mountains. U jednoho potoka napojil koně.

Jeho srdce bylo plné hněvu a trpkosti. Byl ocejchován jako psanec, protože bránil svůj život. Dřív by to bylo nemožné. Ale nyní v Texasu vládlo bezpráví a svévole státní policie. Potom si vzpomněl na lidi, které tam musel nechat: na svou matku, svého strýce…

Z jeho myšlenek ho vytrhl výstřel. Jeden krok od jeho koně vyšplouchla voda. Grant se otočil v sedle a dal ruku na pažbu koltu. Naráz se tam objevila skupina pronásledovatelů. Ti muži byli ještě nějakých 200 yardů daleko, ale už na něho stříleli z koltů. To bylo důkazem toho, že ho nechtějí chytit živého. Wade Bucket chtěl muže, který zastřelil jeho syna, vidět mrtvého. A nemínil čekat, až soud vynese rozsudek a až bude viník popraven. Oddíl šerifa Wayna se takřka výlučně skládal z Bucketových jezdců, pro které byla vůle starého dobytkáře zákon.

Grant výkřikem pobídl svého koně. Hnědák se přebrodil na druhý břeh a vydal se po rovině, která se táhla až k Rio Grande a za ním až k poušti.

Grantoví pronásledovatelé se rozjeli do stran, aby mu zabránili uniknout doleva nebo doprava. Sklonil se k hřívě svého koně, zatímco kulky se zarývaly do země okolo něj a zviřovaly horký texaský prach.

Hnědák byl houževnatý. V sedle pomalejšího zvířete by Grant Kimbrough zřejmě byl dostižen, ale hnědák byl vynikající kůň. I on však začal projevovat známky únavy. Jeho slabiny byly tmavé od potu, dýchal zrychleně, od huby mu kapala pěna. Potom ale Grant před sebou spatřil Rio Grande.

Za neustávající střelby se znavený hnědák brodil vodou, která mu sahala až po plece. Na druhém břehu Grant vjel mezi topoly, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, nabil ji a namířil.

Rio Grande tvořilo hranici mezi Spojenými státy a Mexikem. Žádný šerif ani žádný stíhací oddíl ji nesměli překročit.

Mort Wayne zastavil svého koně na břehu, ale Bucketovi kovbojové se o zákon nestarali. Vjeli do řeky, aby pokračovali v pronásledování, i když jako zástupci šerifa složili přísahu a byli podřízeni zákonu. Grant namířil a začal střílet tak rychle, jak jen mohl.

Jeho kulky čvachtaly v Rio Grande. Snadno by několik jezdců mohl srazit ze sedel, ale schválně mířil před kopyta koní. Vyděšeně se vzepjali, couvali, nebo odbíhali stranou. Oddíl se stáhl na břeh.

Zatímco Grant Kimbrough vytahoval náboje z opasku a nabíjel winchestrovku, pozoroval, jak spolu šerif Wayne a Bucketovi kovbojové hovoří. Po několika minutách oddíl odjel směrem k Wendellu. Za ním stoupal zvířený prach.

Grant strčil svou winchestrovku do sedlového pouzdra. Vyjel zpoza topolů a vydal se krokem na západ. Jeho kůň byl unavený.

Byl před ním život psance, pistolníka, na kterého v Texasu čekala šibenice.

Brzy v každé šerifské úřadovně v Texasu visely zatykače se slovy „mrtvého či živého“ a Wade Bucket měl vypsat vysokou odměnu, kterou by dal tomu, kdo by muže, jenž zastřelil jeho syna, vydal katu.

To bylo Grantovo rozloučení s Texasem.

+ + + + +

O dva roky později a sto mil jižně odtud…

Malá vesnice na Rio Conchos v mexické provincii Chihuahua. Modré nebe nad bílými domky z nepálených cihel. Pálilo slunce, bylo vedro.

Ve stínu klímal osel, kterého otravovaly mouchy.

Grant Kimbrough seděl na kraji studny na severním konci vesnice. Rysy ve tváři mu v uplynulých dvou letech ztvrdly. Jeho šedé oči byly chladné, téměř ledové, teprve při bližším pohledu v nich člověk spatřil doutnající oheň.

Nosil vysoké holínky a chrániče – od boků až po kolena – na ošoupaných džínách. Měl zpocenou košili. Pod černým texaským kloboukem mu do čela padal pramen světlých vlasů.

Byl pokrytý prachem. Dokonce i ostruhy na holínkách a mosazné náboje ve zbraňovém opasku měl zaprášené. Měl za sebou dlouhou jízdu a zřetelně bylo vidět, že je na útěku.

Pouze starý armádní kolt s dřevěnou pažbou, který nosil připásaný k pravému boku, byl čistý a naolejovaný. Ještě pořád to byla tatáž zbraň, kterou měl u sebe, když před dvěma lety přes Rio Grande utekl do Mexika. Byla to zbraň jeho otce.

Přes dřevěnou naběračku, ze které pil, pozoroval tři jezdce, kteří krokem jeli ke studni. Byli to rurales, mexičtí četníci, otrlí chlápci v charrech, se sombrery a americkými kolty. V sedlových pouzdrech měli winchestrovky a v rytmu pohybů jejich koní jim kavaleristické šavle cinkaly o třmeny.

Potom se Grantova pozornost upřela na zajatce, kterého rurales vedli s sebou. Byl to Američan, který byl v zuboženém stavu.

Měl na krku jho, k jehož koncům byly přivázány jeho ruce. Rurales ho drželi ve smyčce lasa, jehož druhý konec byl přivázán k hrušce sedla jednoho z nich. Zajatec musel držet krok s koňmi, pokud nechtěl, aby se mu smyčka stáhla kolem krku. A nesměl zakopnout, protože pokud by spadl a jezdec, který ho vedl na lase, by včas nezastavil koně, mohlo mu trhnutí lasa zlomit vaz.

Během dvou let, které strávil v Mexiku, se Grant s tímto způsobem transportu zajatců setkal mnohokrát, ale zvyknout si na to nedokázal.

Zajatec byl na konci svých sil. Vrávoral, ale strach z lasa ho držel na nohou. Měl skloněnou hlavu, zavřené oči a pootevřená ústa. Hekal a podlamovala se mu kolena.

Ve chvíli, kdy rurales zastavili koně, se zajatec skácel do písku a zůstal v něm ležet.

Aniž by rurales věnoval jediný pohled, narovnal se Grant, hodil naběračku do vědra, které stálo na zídce, a pomalu se vydal ke svému koni.

Četník, který vedl zajatce na lase, seskočil ze sedla. Byl to podsaditý, křivonohý muž s typickým hispánským vzhledem: s knírem, snědou kůží a černýma očima.

S cinkáním ostruh přišel ke studni, nabral vodu z vědra, vypláchl si ústa a teprve pak se napil. Když byl hotov, vytáhl vědrem vodu ze studny, šel k zajatci a vylil mu vědro na hlavu.

Zajatec se nehýbal.

„Je vyřízený,“ poznamenal četník. „Do Coyame to nezvládne.“

„Co s ním budeme dělat, Manueli?“ otázal se jeden ze dvou rurales, kteří zůstali v sedlech.

„Jestli to nevydrží do Coyame, tak s ním můžeme udělat krátký proces tady. Místní ho už pohřbí,“ odvětil druhý muž, který se jmenoval Manuel. „Zatracený gringo, od začátku nám jenom dělal problémy. Ale s tím je teď konec.“

Kopl zajatce do pravého boku a sáhl po koltu.

„Já ho od vás koupím,“ zvolal Grant. „Dám vám za něho deset zlatých pesos, ale jen když bude žít. Za mrtvého vám nic nedám.“

Četník se k němu otočil.

„Co jsi to říkal, gringo?“ zeptal se a přivřel oči.

Grant odstoupil od svého koně.

„Koupím od vás toho zajatce,“ opakoval. „Když mu střelíte kulku do hlavy, nic nevyděláte. Nechte mi ho živého, zaplatím vám za něj dobře.“

Levou rukou si sáhl do kapsy, vytáhl zlatou minci a hodil ji četníkovi před nohy.

„Podívej, co udělám s tvými penězi, Americano,“ odvětil četník a plivl na to peso. „Nenávidím gringos a nenechám si ujít příležitost jednoho z vás odpravit. Toho hajzla,“ opět do zajatce kopl, „jsem s sebou vláčel padesát mil. Když už ho nemůžu přivést na šibenici, protože je příliš slabý, aby šel dál, tak ho aspoň zabiju vlastní rukou, aby už nemohl dál škodit. Vy, gringovští bandité, si myslíte, že v Mexiku můžete páchat zločiny, ale my rurales vás budeme pronásledovat a zatočíme s vámi!“

„Když toho zajatce nepostavíte před soud a jenom tak ho zastřelíte, nejste sami lepší než horda banditů,“ poznamenal Grant. „Pokud ho nepřivedete k soudu, tak na něj vznáším nárok.“

Mexičan položil ruku na kolt, zatímco se lehce přikrčil a rozkročil své krátké, křivé nohy. V očích se mu jiskřilo.

„Ten zajatec není na prodej, každopádně ne za zlato, které mi hodíš pod nohy, gringo.“

„Můžu zaplatit i olovem, jestli je ti to milejší,“ odvětil Grant. „Ale ten muž patří mně. Nestrpím, abys zastřelil bezbranného zajatce, který leží na zemi.“

„Jestli je to tvůj přítel, tak mu asi chceš dělat společnost v pekle,“ vyhrkl četník. „A tam tě teď pošlu.“

Muž vytáhl oba revolvery zároveň. Byl hodně rychlý, ale ne dost.

Grant bleskově tasil a vystřelil. Z jeho koltu vyletěla kulka, jen co byl venku z pouzdra. Trefila Mexičana naplno a otočila ho. Pustil revolvery a klesl na kolena. Ještě než se zhroutil na zem, sáhli oba další rurales po zbraních.

Grant ovíval kolt dlaní – to znamená, že po každém výstřelu natáhl kohoutek svého revolveru levou dlaní. Vypálil čtyřikrát, ale tak těsně za sebou, že to znělo, jako by vystřelil jen jednou.

Když se opět rozhostilo ticho, stáli tam koně rurales s chvějícími se slabinami a s Široce otevřenýma očima. Jejich jezdci bezvládně leželi v prachu.

Grant vytáhl prázdné nábojnice z bubínku koltu, vytáhl z opasku nové náboje a strčil je do komor ještě kouřící zbraně, kterou potom dal do pouzdra.

Sklonil se k zajatci a převalil ho na záda. Muž se pohnul. Grant mu přeřezal provazy a sundal mu z krku jho a laso. Potom šel ke studni, nabral vodu a dal muži napít. Zajatec pil a voda mu tekla po bradě. Pak otevřel oči.

„Děkuji,“ zašeptal.

Grant mu dal opět napít, načež řekl: „Nesmíme tu už zůstat ani minutu. Nejbližší četnická úřadovna je v Coyame, jenom dvacet mil odtud. Brzy na nás rurales z celé Chihuahuy uspořádají štvanici. Myslíte, že se udržíte v sedle?“

„Nevím,“ odpověděl ten muž slabým hlasem. „Ale když mě přivážete, tak to zvládnu. Já – já vám děkuji za svůj život. A jmenuji se Laredo Shad.“

„Já jsem Kimbrough,“ představil se Grant.

+ + + + +

„Grant Kimbrough,“ zadumaně zamumlal Laredo. „Už jsem o vás slyšel. Pracoval jste jako osobní strážce a pistolník pro Alvara Castra, guvernéra Sonory.“

Oba muži seděli na svých sedlech u ohně v jedné jeskyni v Sierra Gomenos, 25 mil severně od Rio Conchos. V jeskyni ustájili koně, jejichž oči se v záři ohně leskly jako malé drahokamy. Čas od času některé ze zvířat hráblo kopytem.

„V Texasu jste stíhán,“ dodal Laredo. Napil se kávy. „Každé dítě na obou březích Rio Grande zná vaše jméno. Prý jste jeden z nejrychlejších pistolníků, co kdy v Texasu byli, a…“

„Jsem to, co ze mě udělali moji nepřátelé, psanec,“ skočil mu Grant do řeči. „Měl jsem malý ranč v oblasti Jeff Davis. Jeden namyšlený muž si to se mnou chtěl rozdat. Byl jsem rychlejší, ale jeho otec je vlivný muž. Mohl jsem si vybrat mezi životem psance a smrtí na šibenici. Proto jsem musel opustit všechno, co mi patřilo, a ještě v tu samou hodinu odjet z Texasu.“

„Zastřelil jste syna Wada Bucketa. I to vím,“ odvětil Laredo. „Ale pokud je to tak, jak tvrdíte, pokud to byla sebeobrana, proč jste se nevzdal soudu?“

„Pro toho dobytkáře byla má smrt hotová věc. Je bohatý a mocný, přátelí se s guvernérem Davisem. Lidem, jako je Bucket, jde státní policie na ruku.“

„Vypadá to, že nejste přítelem státní policie,“ poznamenal Laredo Shad.

„Pokud by právo a zákon v Texasu byli v rukou texaských rangerů, nemusel bych uprchnout do Mexika. Ale pod státní policií zavládlo bezpráví. Mohou si je koupit lidé jako Wade Bucket.“

„Byl jste od té doby někdy v Texasu?“

„Ne.“

„Po tom, co se dnes stalo v té vesnici na Rio Conchos, v Mexiku nemůžete zůstat.“

„To by bylo tak jako tak nemožné,“ řekl Grant. „Pracoval jsem jako osobní strážce Alvara Castra. A ten byl před týdnem zastřelen jedním mexickým pistolníkem na příkaz svého vlastního bratra Anastasia. Zabil jsem toho vraha a od té doby jsem na útěku. Anastasio Castro si nemůže dovolit mě nechat naživu, protože jsem jediný, kdo ví, že nařídil vraždu svého bratra. Musím z Mexika odjet.“

„Kam máte namířeno?“ otázal se Laredo.

Grant Kimbrough pokrčil rameny a nalil si do hrnku kávu.

„Proč nejedete zpátky do Texasu, Kimbroughu?“

„Protože by mě okamžitě začali honit všichni šerifové, zástupci a státní policisté,“ zatrpkle odpověděl Grant.

„A kdyby vám dal někdo šanci začít v Texasu nový život jako čestný muž?“

Grant na něho překvapeně a nechápavě pohlédl.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se.

Laredo postavil hrnek na zem, zul si pravou holínku, sáhl do ní a vytáhl něco, co měl ukryté v ní. Podal to Grantovi.

Ve svitu plamenů se třpytila stříbrná placka s pěticípou hvězdou, číslem a vyraženým nápisem: „Státní policie, Texas.“

„Kdybyste to věděl na začátku, asi byste mě nezachránil, co?“ zeptal se Laredo Shad s úsměvem. „Ano, patřím ke státní policii, čtvrtý oddíl pod kapitánem Lawrencem H. McNellym.“

Chvíli to trvalo, než se Grant vzpamatoval.

„Máte naprostou pravdu,“ řekl hlasem, který ovládal jen s vypětím všech sil. „Kdybych věděl, že jste státní policista, nepohnul bych pro vás ani prstem. Hledal jste mě?“

„Ne. Ale státní policie má pravomoc vaše stíhání ukončit. Na příkaz kapitána McNellyho by byly všechny zatykače znějící na vaše jméno staženy. Ani guvernér by pro vás nemohl udělat víc, Kimbroughu.“

„Ale má to nějaký háček, že?“

„Vstupte mezi nás.“

„Ne,“ stroze odvětil Grant. „Chci se vrátit do Texasu, ale ne za takovou cenu. Jsem sice pistolník mimo zákon, ale ne vrah a zločinec.“

„A podle vašeho mínění je celá státní policie složena jen z banditů?“

„Je to veřejné tajemství,“ že většina mužů v ní byli bandité, než jim dali hvězdu.“

„To je pravda jen částečně, Kimbroughu. Pro oddíl kapitána McNellyho to neplatí.“

„O něm nic nevím.“

„Je to jeden ze čtyř kapitánů státní policie. Tři další jsou Hunnicutt, Hellm a Dune Ballard. Poslouchejte, Kimbroughu, když vláda dosazená Severem zakázala texaské rangery, aby v obsazeném Texasu převzala veškerou ozbrojenou, vojensky organizovanou moc, byla vytvořena státní policie, aby udržovala právo a pořádek v Texasu. Vypadalo to jako dobrý nápad. Nikdo nemohl předvídat, že pod zkorumpovanou vládou státu se příslušníky této policie stane tolik bývalých banditů.

Mezi těmi čtyřmi kapitány je McNelly jediný poctivý muž. Bojuje za znovunastolení práva. Pokud se mu to povede, bude Texas opět svobodný. Jeho největším nepřítelem je kapitán Dune Ballard, jehož oddíl má hlídat hranici na Rio Grande. Ballard je bývalý bandita toho nejhrubšího zrna. A páchá zločiny i teď. Má na svědomí přepadání dostavníků, loupeže dobytka, vraždy, vydírání, dodává Mexičanům a rebelským indiánům po obou březích Rio Grande whisky a zbraně. Defrauduje i daně, které vybírá jako policejní kapitán…“

„V Texasu,“ poznamenal Grant Kimbrough, „se hovoří o tom, že guvernér Davis dal tomuto policejnímu kapitánovi neomezenou moc nad životy a majetky všech obyvatel Texasu.“

„V jistém smyslu to je pravda,“ přiznal Laredo. „Davis si totiž chce ze státní policie vytvořit nástroj, který by mu dovolil vykonávat neomezenou moc v celém Texasu. Davis je ctižádostivý, zkorumpovaný politický dobrodruh. Je to tyran. Ale můžeme ho přinutit vzdát se jen tak, že zničíme jeho státní policii.“

„Proč pak ale nosíte její odznak?“ překvapeně se zeptal Grant.

„Složil jsem přísahu, že budu v Texasu chránit právo, ne guvernérovu moc. Přijel jsem do Mexika na McNellyho pokyn, abych vyšetřil Ballardovy styky s určitými kruhy v mexické vládě. Při tom jsem se zapletl do pistolnického souboje s jedním důstojníkem rurales, který byl tajně spřáhnutý s Ballardem. Zastřelil jsem ho v sebeobraně. Ale jeho lidé mě přemohli. Možná vůbec nevědí o machinacích, které provozuje. Rurales nenávidí všechny Texasany, protože z druhého břehu Rio Grande se do Mexika stahuje tolik banditů.“

„A z jakého důvodu bych měl vstoupit do státní policie já?“ zeptal se Grant a zavrtěl hlavou.

„To vám lépe vysvětlí McNelly,“ odvětil Laredo Shad.

„Ale já svůj revolver neodevzdám, až přijedu na druhý břeh Rio Grande,“ řekl Grant Kimbrough.

„To ani nemusíte,“ poznamenal Laredo a usmál se.

+ + + + +

Ruidoso bylo městečko na texaském břehu Rio Grande.

Na hlavní ulici panoval čilý ruch. Grant pohlédl na tabuli před šerifovou úřadovnou, ale jeho zatykač tam nevisel.

„Půjčte mi dvacet dolarů,“ řekl mu Laredo. „Potřebuju nový revolverový opasek. Ty dva kolty, které patřily rurales, jsou dobře udržované, ale nejsem zvyklý nosit kolty tak vysoko jako Mexičané. Kromě toho potřebuju klobouk. A nemám ani cent, mexičtí četníci mi všechno ukradli.“

Zatímco Shad šel do obchodu, zůstal Grant u koní. Opíral se o zábradlí, okraj klobouku měl stažený do čela, pravou ruku u koltu. Když se Laredo Shad znovu objevil, měl své revolvery připnuté nízko a na hlavě měl světlý stetson s širokým okrajem a plochou korunou.“

„Nemáte chuť na whisky?“ zeptal se. „Mám ještě dva dolary.“

„Někdo by mě mohl poznat a já nemám zájem o přestřelku. Bude lepší, když z města co nejrychleji odjedeme.“

„Možná máte pravdu,“ přisvědčil Shad. „Znám jednu přepřahací stanici, deset mil na východ odtud, tam můžeme přespat a něco vypít.“

Odjeli z Ruidosa a pak – konečně – sundal Grant ruku z pažby koltu.

Laredo si toho všiml a řekl: „Možná brzy přijde den, kdy nebudete muset vidět v každém, koho potkáte, nepřítele.“

Jeli po staré dostavníkové cestě, která vedla nepřehlednou krajinou do Cuesta del Burro. Ve svitu zapadajícího slunce se před nimi objevil shluk nízkých budov: obytný dům, stáj, otevřená kovárna, remíza a široká ohrada.

„Kennardova dostavníková stanice,“ řekl Laredo Shad. „Dnes přespíme ve stáji. Je to sice jen špatná náhražka postele, ale aspoň máme střechu nad hlavou.“

„A co když mě někdo pozná?“ ptal se Grant.

„Nevěřím, že takové nebezpečí existuje. Každý den tudy projíždějí nejméně dva dostavníky. Lidé tu vidí tolik cizích tváří, že si sotva vzpomenou na to, že vás někdy viděli na zatykači.“

Přijeli ke stáji, jejíž vrata byla otevřená. Z komína domu stoupal kouř, ale nikoho nebylo vidět.

„Je zvláštní, že nikdo nevyšel ven, aby se na nás podíval,“ zamumlal Laredo. „Kennard nás přece musel slyšet. Ale odveďme nejdřív koně do stáje.“ Seskočili ze sedel. Grant se tam rozhlédl. To ticho bylo podezřelé. Jeho vnitřní hlas ho varoval. Přesto šel za Laredem do stáje. Tam panovala tma.

Shad škrtl sirkou a rozsvítil lucernu, jež visela u vrat.

„Tam vzadu jsou dva prázdné boxy pro koně,“ řekl Laredo. „V nich můžeme odsedlat koně.“

V tom okamžiku Grant spatřil koutkem oka pohyb po pravé ruce.

Otočil se a povytáhl kolt z pouzdra, když tu se ozvalo kovové cvaknutí. Někdo tam nabil winchestrovku.

„Dej tu ruku z koltu,“ zvolal kdosi z přítmí, „nebo to zmáčknu! Hlavně žádné triky!“

Grantovou první myšlenkou bylo, že ho Laredo nalákal do pasti, když se však ohlédl, viděl, že i státní policista zvedl ruce.

Do kruhu osvětleného lucernou vešli tři muži. Dva z nich drželi u boku winchestrovky. Třetí byl celý v černém. Měl vysoké jezdecké holínky, vestu a klobouk s úzkým okrajem. Jeho revolverový opasek z černé kůže měl velkou, stříbrnou přezku. V takzvaných míšeneckých pouzdrech měl strčené dva postříbřené kolty se slonovinovými pažbami. Na rukou měl rukavice.

Byl vysoký a hubený, ale od pohledu mrštný. Měl výrazný obličej, světlý knír, jehož konce byly svěšené, a ty nejchladnější modré oči, jaké kdy Grant viděl. Vypadaly jako kusy ledu.

Všichni tři měli na hrudi odznaky státní policie.

„Kdo jste?“ zeptal se muž v černém.

„Státní policie. Čtvrtý oddíl kapitána McNellyho,“ odpověděl Laredo.

Chtěl si sáhnout do kapsy pro odznak, ale muž v černém mu bleskově chytil ruku a vytáhl ten odznak sám. Prohlédl si jej a opět mu ho vrátil.

„Toto není McNellyho oblast. Co tu děláte?“ otázal se.

„Pronásledovali jsme jednoho uprchlého vraha až k Rio Grande, ale utekl do Mexika,“ chladnokrevně zalhal Laredo. „Teď jsme na zpáteční cestě do ústředí.“

Muž v černém si ho dlouze prohlížel. Bylo na něm vidět, že Laredovým slovům nevěří. Pak řekl: „Zůstanete ve stáji, ať se děje, co se děje! Jestli jen vystrčíte hlavy, začnou moji lidé střílet. Jsme tu proto, abychom vykonali rozkaz kapitána Ballarda. Odepněte si opasky!“

Grant a Laredo si rozepnuli přezky svých zbraňových opasků. Jeden ze státních policistů jim je vzal a hodil je do prázdného boxu. Pak ti tři šli k vratům. Jeden z nich zhasl stájovou lucernu. Venku panovalo šero.

„Kdo to je?“ zeptal se Grant a kývl na muže v černém.

„Rex Lane, Ballardův poručík,“ odpověděl Laredo. „Jeden z nejnebezpečnějších pistolníků v organizaci. Říká se, že s koltem není nikdo rychlejší. Ještě jsem ho nepotkal, ale slyšel jsem o něm. Vypráví se, že se dá těžko odhadnout, ale že je krvelačný jako hladový vlk.“

Náhle se ozval rachot kol. Do stanice přijela bryčka. Seděl v ní muž a žena. Další muž doprovázel vůz na koni.

Otevřenými vraty Grant viděl, jak bryčka zastavila. Jezdec se postavil ve třmenech a zvolal: „Kennarde! Hej,Kennarde!“

Rex Lane vyšel z vrat a rozkročil se.

„Hledáte někoho, Bille Kelly?“ zeptal se.

Oba muži a žena sebou trhli a pohlédli na něj. Lanovi lidé, kteří stáli ve tmavé stáji a proto zvenčí nemohli být vidět, zvedli své winchestrovky.

„Lane, jsme na cestě do Presidia,“ zvolal jezdec. „Zítra se koná soudní přelíčení a nikdo nám nezabrání hájit se.“

„Nikdo, pokud do Presidia dojedete živí,“ poznamenal poručík. „Vypadá to, že jste ještě nepochopili, že jste vaši hru prohráli. Neměli jste nikam jezdit. Ale teď pro vás a pro vašeho bratra všechno skončilo.“

„Já si nenechám ukrást svou půdu!“ zvolal Bill Kelly. „Budu ji bránit proti každému velkorančerovi a přivandrovalému banditovi a…“

Udělal pohyb, který mohl znamenat všechno nebo i nic. Grant však měl pocit, že nechtěl sáhnout po zbrani, jen že chtěl zatáhnout za uzdu svého splašeného koně.“

„Dej ruce od koltu!“ zvolal Rex Lane. Ve stejné chvíli tasil a vystřelil z obou koltů.

Kelly se skácel ze sedla.

Muž na kozlíku vyskočil a sáhl po revolveru. Třeskly výstřely z nejméně čtyř winchestrovek. Kulky toho muže obrátily, ještě než se svalil z kozlíku.

Žena se s výkřikem vrhla na mrtvého.

„To byla past,“ řekl Grant k Laredo Shadovi. „Smrt těch dvou byla od začátku hotová záležitost. Lane a jeho lidé k tomu jen hledali záminku.“

Rex Lane strčil své postříbřené kolty do pouzdra. Oba další státní policisté opustili stáj. Jejich druhové vyšli z remízy a z kovárny. I oni měli v rukou karabiny. Potom vyšli lidé z domu. Přistoupili k oběma mrtvým a k naříkající ženě.

„Každý tu může dosvědčit, že Kellyové sáhli po zbrani jako první,“ řekl Lane a otočil se. Nikdo neodporoval. „Rankine,“ přikázal jednomu ze svých mužů, „přiveď naše koně. Náš úkol je vyřízen. Jedeme zpátky.“

Vtom žena, která klečela vedle obou zastřelených, vzhlédla na státní policisty a zvolala: „Vrazi! Vy prokletí vrazi!“ Křičela, ještě když už Lane a jeho muži nasedli a odjeli směrem na jih. Potom se zhroutila.

Jedna žena, která vyšla z domu, jí položila ruku na rameno a odvedla ji pryč. Grant a Laredo vzali své revolverové opasky, připásali si je a vyšli ven.

„Dobrý den, Kennarde,“ řekl Laredo k muži, který stál u mrtvých. Šéf přepřahací stanice na něj vrhl zachmuřený pohled.

„Zatracená státní policie,“ zamumlal.

„Kdo jsou ti dva?“ otázal se Laredo a kývl na zastřelené. Když mu šéf stanice nechtěl odpovědět, dodal: „Kennarde, víte, že nepatřím k Ballardově jednotce. Nemám s tou věcí nic společného. Proč mi nechcete říct pravdu?“

Kennard jenom mávl rukou. Byl bezradný a neskrýval to.

„Bratři Kellyové vlastnili ranč na západ od Aragonu,“ odvětil. „Jeden velkorančer, jistý Burdette, si nárokoval nejlepší část jejich pastvin, i když na ně neměl právo. Jenže Burdette je osobní přítel guvernéra Davise a je dobře zapsaný u státní policie. Zítra se měl v Presidiu konat soud o vlastnických vztazích na sporném území. Kellyové byli na cestě do města, aby tam hájili svá práva. Burdette však nemohl připustit, aby tam přijeli, protože soud by rozhodl proti němu. Proto tu na něho čekali Rex Lane a jeho banda. Nemohl jsem je varovat, ohrozil bych svůj vlastní život. Kruci.“ Bouchl se pěstí do dlaně. „To by se nestalo, kdyby v tomto státě zastupovali zákon texaští rangeři.“

„Jenom odsedláme koně, Kennarde,“ zamumlal Laredo. „Potom vám pomůžeme pohřbít mrtvé.“

„Vím, že nejste jako Lane a jeho bastardi, Shade,“ řekl šéf stanice. „Ale co jsme udělali, že pořád musíme snášet řádění státní policie? Pokud zločinci vezmou zákon do svých rukou, je to katastrofa. Všichni trpí. Nikdo v Texasu si už není jist svým životem a majetkem. Kdy to přestane?“

Grant Kimbrough se vydal za Laredem do stáje. Odsedlali koně, zavedli je do boxů a nakrmili je.

„Ten Rex Lane je opravdu nebezpečný pistolník,“ zadumaně řekl Grant, zatímco věšel sedlo přes trám. „Jen málokdy jsem někoho viděl tasit tak rychle.“

„Nepřejte si stát mu tváří v tvář s koltem v ruce,“ řekl Laredo Shad. „Ballard okolo sebe shromáždil celou bandu ostrostřelců, ale Lane je z nich ten nejhorší.“

+ + + + +

Večer následujícího dne, když se už začalo stmívat, projížděli divokou krajinou u Cathedral Mountain na hranici oblastí Brewster a Presidio. Hora se tyčila k noční obloze.

Grant Kimbrough náhle měl pocit, jako by ho vedl osud, když Laredo Shad vjel do vyschlého koryta, v němž podkovy cinkaly na kamení. Viděl na strmém svahu Cathedral Mountain oheň.

„Kdo je tam?“ zvolal kdosi z temnoty, když se oba jezdci přiblížili až na osmdesát yardů k táboru státní policie. Zároveň kdosi nabil pušku.

„To jsem já, Laredo!“ zvolal Shad.

„Laredo?“ odpověděl muž, kterého Grant nemohl vidět. „Už jsme si mysleli, že nejsi naživu. Kdo je ten muž, kterého jsi vzal s sebou?“

„Vděčím mu za to, že ještě žiju,“ odpověděl Laredo Shad. „Je kapitán v táboře?“

„Ano.“

Jeli dál. Na kraji tábořiště sesedli. V mžiku je obklopili muži, kteří se začali Lareda vyptávat na všechno možné a kteří ho poplácávali po ramenou. Potom se náhle odmlčeli. Vytvořila se mezi nimi ulička, kterou k Shadovi a Grantu Kimbroughovi kráčel muž.

Byl velmi vysoký a štíhlý. Jeho úzké tváři s vysokým čelem dominovaly pronikavé šedé oči. Měl světlý vous a nosil dva kolty ve zkřížených zbraňových opascích.

„Laredo,“ řekl k Shadovi, „nikdy jsem se nevzdal naděje, že se vrátíte.“

Podal Laredovi ruku a ten ji pevně stiskl.

„Vzal jsem s sebou jednoho muže, kapitáne McNelly, o kterém už jste určitě slyšel: Granta Kimbrougha. Řekl jsem mu vaším jménem, že může přijet a zase odjet, pokud nebude chtít vstoupit do vašich služeb.“

„Pak jsem vázán vaším slovem, Laredo,“ odpověděl McNelly a obrátil se ke Grantoví. „Jste tu v bezpečí, Kimbroughu. Jeden z mých mužů se vám postará o koně.“

Grant a Laredo Shad se vydali za kapitánem. Ve světle petrolejové lampy, která visela na stromě, se posadili.

Shad Laredo jim stručně pověděl o tom, co se událo v Mexiku. Většina jmen, která zmiňoval, byla Grantoví neznámá. Potom začal mluvit o Grantově roli. McNelly pozorně naslouchal a několikrát přikývl, aniž by Shada přerušoval.

„Myslím, že Kimbrough je ten pravý muž pro zneškodnění Ballarda a jeho bandy,“ řekl Laredo nakonec. „A věřím, že by byl ochoten nám udělat laskavost – za předpokladu, že očistíte jeho jméno a postaráte se o to, aby všechny zatykače vydané na něho byly staženy, kapitáne. V posledních dnech jsem měl hodně času se s ním bavit. Domnívám se, že Grant je poctivý muž. Vím sice, že má pověst pistolníka, ale přesto jsem ochoten se za něj zaručit. Je s koltem neuvěřitelně rychlý. Možná by měl i na Rexe Lana.“

„Šance, kterou by měl v této nebezpečné hře, by byla velmi malá,“ poznamenal McNelly. „Řekl bych, že tak jedna ku stu. Co na to říkáte, Kimbroughu?“

„Nevím, co máte v úmyslu, kapitáne,“ odvětil Grant. „Ale už dva roky žiji jako psanec a pistolník. A rád bych se znovu stal počestným občanem. Moji nepřátelé mě ocejchovali jako psance. Udělal bych všechno pro to, abych dokázal, že opak je pravdou.“

„Ale vy státní policii nenávidíte?“

„To je pravda. Stala se totiž katem svobody v Texasu. Laredo mi však o vás po cestě vyprávěl, kapitáne McNelly. A tisíckrát přísahal, že nepatříte k těm banditům, kteří nosí odznaky státní policie. Kdybych mu nevěřil, nebyl bych tady. Kromě toho mi slíbil, že mohu kdykoli odjet.“

„Můžete odtud odjet kdykoli,“ přisvědčil McNelly. „Ale uvědomte si, že byste se pak už nikdy nemohl vrátit do Texasu a vést tu poctivý život. Laredo Shad vám nabídl šanci, která se však už nebude opakovat.“

„Co ode mě požadujete?“ zeptal se Grant.

„Potřebuji muže, který je známý jako psanec a kterého se mnou nikdo nebude spojovat,“ odvětil kapitán. „Tento muž by mi měl pomoct zneškodnit Duna Ballarda a jeho bandu. To není lehký úkol, přiznávám. Ale jestli se mi podaří usvědčit Ballarda, pak padne státní policie, zkorumpovaná vláda a dokonce i guvernér.“

„Má to znamenat, že bojujete proti státní policii?“ zeptal se zmatený Grant.

„Bojuji proti svévoli a násilí,“ odvětil kapitán vážným hlasem, „za právo a zákon. Chci Texas osvobodit od té sebranky, ať to stojí, co to stojí. Jste považován za psance a kdyby vás chytili, visel byste, nebo byste musel na dlouhou dobu do vězení. Pokud však prosadím omilostnění, pokud z vás opět učiním svobodného, váženého občana, pokud umožním váš návrat k vaší matce na váš ranč – pak přísahejte, že vykonáte vše, co od vás budu požadovat.“

Grant Kimbrough si připadal, jako by se před ním otevřely dveře, před kterými dlouho čekal a které dosud byly zavřené. Všechny jeho sny, jeho přání a naděje byly náhle na dosah.

Zatímco McNelly pomalu a naléhavým tónem opakoval svou otázku, přemýšlel Grant o své matce, vůbec poprvé za dva roky. Možná ještě bude moci bezpráví, které na něm bylo spácháno, napravit.

„Ano, jsem připraven pro vás udělat všechno, kapitáne,“ ujistil ho a jeho hlas prozrazoval dojetí. „Udělám vše, co po mně budete požadovat, protože chci žít jako svobodný člověk ve svobodné zemi.“

„Budete pracovat inkognito,“ řekl McNelly. „Jen my tři – Laredo Shad, vy a já – budeme vědět, jaký úkol máte. Měl byste se přihlásit do Ballardova oddílu. A jak znám Duna Ballarda, přijme pistolníka s takovým jménem bez váhání. Laredo bude jediná spojka mezi vámi a mnou a ani toto spojení nemusí fungovat vždycky.

Vy a Laredo nesmíte být viděni spolu, jinak by váš život byl ohrožen.

Zkontaktuje vás jen tehdy, když nikdo nebude poblíž. Přes Lareda budete dostávat příkazy. A on mi bude předávat zprávy od vás. Musím Ballardovu bandu přichytit při nějakém velkém zločinu, aby existoval nepopiratelný důkaz, že státní policie není nic než horda desperátů. A vy, Kimbroughu, mi k tomu poskytnete příležitost. Ale nepozná vás Rex Lane, když se s ním znovu setkáte?“

„Toho se neobávám,“ odpověděl Grant. „Viděl mě jen jednou v přítmí stáje. Stál jsem ve stínu a obličej mi zakrýval klobouk.“

„Dobrá, pak je to dohodnuto. Je to hra, při které půjde o život. Jestli však splníte má očekávání, nebudete se v budoucnu muset skrývat.“

Kapitán vstal, přinesl své sedlové brašny, jednu otevřel a vytáhl z ní bibli. Podal ji Grantoví.

„Položte na ni pravou ruku,“ vyzval ho, „a přísahejte, že se od nynějška budete řídit zákony státu Texas a chránit je, Kimbroughu! Opakujte po mně: Přísahám!“

„Přísahám!“

McNelly strčil bibli zpátky do sedlové brašny, načež podal Grantoví ruku.

„Od nynějška jste texaský ranger. Podléháte mým příkazům a máte vykonávat mé pokyny.“

„Texaský ranger?“ udiveně poznamenal Grant.

Kapitán se usmál. Už nebyl zachmuřený jako předtím.

„Ano,“ odvětil. „Soudím, že dny státní policie jsou sečteny. Až s tou hordou zločinců zatočíme, bude Texas potřebovat novou, spolehlivou policejní jednotku, aby mohl být udržován zákon a pořádek. A to budou rangeři. Vy, Kimbroughu, jste první muž, který patří k rangerům.“

„To znamená, že nebudu muset nosit odznak státní policie?“

„Je to tak. Až k tomu dozraje čas, budete nosit hvězdu texaského rangera. Do toho dne však pro všechny budete dál Grant Kimbrough, psanec a pistolník z oblasti Jeff Davis.“

+ + + + +

V Texasu pořád fouká, tím si můžete být jisti. Vítr se podobá žíznivému bohu, který touží po vodě.

Obloha v Texasu je vždycky modrá, i tím si můžete být jisti. A ten, kdo má dobré oči, může na obzoru vidět supa, který tam neustále a trpělivě plachtí.

Skučení větru je čím dál tím silnější a supi plachtí čím dál tím níž, s tím, jak přijíždíte k mexické hranici. Západní Texas byl tenkrát nebezpečné území. Ve Spojených státech nebylo oblasti zamořenější bandity.

V noci supi vidět nejsou, ale zato je slyšet horký vítr.

Grant Kimbrough náhle před sebou uviděl světla Presidia. Světla, která zakrýval zvířený, větrem hnaný prach.

Před saloonem Bella Union na hlavní ulici zastavil Grant svého hnědáka a seskočil ze sedla. Po cestě se před větrem chránil pončem. To si nyní sundal a přehodil přes levé rameno tak, že měl volnou ruku, kterou vytahoval kolt.

Ze saloonu se ozývalo piáno, smích žen a mužů, cinkám sklenic a láhví. Grant přivázal uzdu svého koně k zábradlí a vyšel po třech schodech na verandu, kde ramenem rozrazil dveře.

V saloonu bylo mnoho lidí. U baru byly jen dvě mezery mezi hosty. Další seděli u herních stolů. Ve světle petrolejových lamp stoupal cigaretový kouř.

Grant na první pohled viděl, že tito muži nejsou obyčejní občané. Byli sice oděni jako kovbojové, ale jejich ostražité pohledy a způsob, jakým drželi ruce u revolverů, mu prozrazovaly, že to jsou pistolníci.

Grant přistoupil k pultu.

„Co si přejete, cizinče?“ zeptal se barman.

„Whisky!“

Barman před něj postavil sklenici a naplnil ji až po okraj whisky značky Rosebud. Pak řekl: „Dělá to půl dolaru.“

Grant hodil na pult jednu minci.

„Odkud jste?“ otázal se barman a Grant ukázal palcem přes rameno.

„Přijel jste do Presidia za obchody?“

„Hledám jednoho muže,“ odpověděl Grant a napil se ze své sklenice.

„Jestli mi řeknete jeho jméno, možná bych vám mohl pomoci.“

„Jmenuje se Dune Ballard a je to kapitán státní policie.“

Grant si všiml, jak rozhovory přítomných utichly. Muži, kteří stáli bezprostředně vedle něj, si ho nedůvěřivě prohlíželi.

„Každé dítě v Presidiu zná kapitána Ballarda,“ odvětil barman. „Co od něj chcete, cizinče?“

„To je moje věc. Kde ho mohu najít?“

Koutkem oka viděl, že jeden z mužů u pultu přišel k jednomu stolu. V zrcadle nad barem pozoroval, jak se sklonil k jednomu z hráčů a hovořil s ním. Pak odstoupil, druhý muž odsunul svou židli a vstal. Grant ho hned poznal, když se otočil.

Rex Lane!

Státní policista přišel k němu, dva kroky před ním se zastavil a položil ruce na slonovinové pažby svých postříbřených koltů. Prohlížel si ho svýma pronikavýma očima.

„Jak jsem slyšel, tak hledáte kapitána Ballarda,“ řekl. „Nu, jsem jeho poručík. Jestli chcete o něčem mluvit s kapitánem, tak to můžete říct i mně.“

Nevypadalo to, že by Granta poznal. Pravděpodobně jeho tvář v šeru stáje skutečně neviděl. Jinak by se nechoval tak klidně.

„Hledám práci,“ řekl Grant. „Kdosi mi poradil, že státní policie hledá muže, kteří umějí zacházet s koltem.“

Lane si Granta změřil pohledem, který ulpěl na jeho armádním koltu.

„Kdo vám to řekl?“ číhavě se zeptal. Přivřel oči a jeho hlas byl nyní ještě chladnější.

„Jeden muž, kterého jsem potkal za Rio Grande. Nějakou dobu jsme spolu jezdili…“

„Vy jste z Mexika? Jak se jmenuje ten muž, o kterém mluvíte?“

„Myslím, že mi neřekl své pravé jméno. Ale dal mi radu, že se mám obrátit na kapitána Ballarda, když se někdy vrátím do Texasu.“

„Má to znamenat, že jste v Texasu stíhán a proto jste musel uprchnout?“ vyzvídal Lane. „My nechceme lidi, kteří se do Texasu vracejí z Mexika jen proto, že je tam pro ně horká půda…“

„Měl byste to nechat na mně, jestli někoho odmítnu, nebo přijmu, Lane,“ řekl kdosi od dveří.

Grant a Lane se otočili.

Stál tam muž v městském oděvu se světlým stetsonem, sametovou vestou a černou kravatou. Grant si byl jistý, že to je Dune Ballard ze státní policie. Viděl, že u sebe nemá kolt

Ballard přišel blíž. Měl oholenou, hranatou a bledou tvář s přivřenými rty a očima blízko u sebe.

„Vy hledáte práci?“ zeptal se Granta. „Proč jste přišel zrovna za mnou? Jak se jmenujete?“

„Možná bychom mohli jít někam, kde bychom se mohli bavit v klidu,“ řekl Grant. „Tady u baru to půjde těžko.“

„Pojďte se mnou!“ řekl Ballard a pak se posadili k jednomu volnému stolu. Lane se opřel o stěnu a zahákl si palce za zbraňový opasek. „Nu, co mi chcete říct?“ otázal se kapitán.

„Jmenuji se Kimbrough.“

Ballard a Lane na sebe krátce pohlédli.

„Ten pistolník z oblasti Jeff Davis?“ otázal se kapitán. „Už jsem o vás slyšel. Na vašem zatykači stojí: Mrtvého či živého. Riskujete, když jste se vrátil do Texasu. Každý vás tu může odprásknout a pak vyinkasovat prémii, která je vypsaná za vaši hlavu.“

„Už nemůžu v Mexiku zůstat déle,“ řekl Grant. „Zapletl jsem se do boje o guvernérskou funkci v provincii Chihuahua a musel jsem odjet.“

„O tom už jsem slyšel.“ Ballard přikývl. „Žijeme tu jen sto yardů od hranice a víme o všem, co se odehrává za Rio Grande. Hm, za předpokladu, že bych dosáhl vašeho omilostnění, tak by to nějakou dobu trvalo, než byste se mohl začlenit do řad státní policie.“

„Jsem připraven převzít jakýkoli úkol, pokud mi odměnou bude omilostnění,“ řekl Grant. „Ale mám v Texasu mocné nepřátele, kapitáne.

„Nikdo v této zemi není mocnější než státní policie,“ řekl Ballard. „Dobrého muže bych mohl potřebovat a podle všeho, co jsem o vás slyšel, jste zřejmě ten pravý.“

„Jak dlouho to bude trvat, než prosadíte mé omilostnění?“

Dune Ballard se usmál.

„Až si vámi budu jistý, Kimbroughu, poprosím guvernéra Davise, aby pro vás vystavil listinu o omilostnění. Chápete přece, že nejprve budu chtít zjistit, zda vám mohu důvěřovat. Dokud nebude vaše omilostnění v platnosti, nemůžete nosit odznak státní policie. Ale každý muž v mém oddílu bude vědět, že pracujete pro mě. Budete v bezpečí, pokud se budete držet mých rozkazů. Potřebujete peníze?“

Grant zavrtěl hlavou.

„Dobrá,“ řekl Ballard. „Zítra za svítání pojedu s mým oddílem zpátky do našeho tábora. Doprovodíte nás, Kimbroughu. Pak uvidíme.“

„V pořádku, kapitáne.“ Grant přikývl. Když vstal, pohlédl na Rexe Lana. Hned věděl, že pistolník mu nevěří. Lane se mu jistým způsobem podobal. Vypadalo to, že má instinkt, který mu napověděl, zda někdo mluví pravdu, či nikoli.

Grant se tedy před ním musel mít na pozoru. Připadalo mu, že tento pistolník je nejnebezpečnější muž, jakého kdy potkal.

+ + + + +

Jeli z Presidia na východ k mese Bandera. Tato stolová hora čněla jz roviny v oblasti Big Bend jako nějaká pravěká příšera. Do ticha rána se ozýval dusot kopyt. Oddíl státní policie jel v dvoustupu.

„Před týdnem,“ řekl Ballard Grantoví, „byl můj druhý poručík zastřelen banditou. Můžete převzít jeho místo, Kimbroughu.“

Oba muži jeli v čele oddílu. Večer předtím spolu dlouze hovořili u barového pultu v saloonu Bella union. Ballard byl vlídný, i když poněkud opatrný a někdy i nedůvěřivý. Postupně však začal Grantoví důvěřovat.

„Lane je sice jeden z nejrychlejších pistolníků vůbec,“ poznamenal, „ale já potřebuju muže, kteří umějí nejen provádět rozkazy, ale i přemýšlet. Možná mi vás do cesty přihrál osud, Kimbroughu.“

Kdybys to jen věděl, pomyslel si Grant.

„Nemám pocit, že Lane to přijme jen tak bez ničeho,“ prohodil Grant.

„Rex Lane byl po mně v mém oddílu číslo dva. Samozřejmě by zabil každého, kdo by se pokusil to pořadí zpochybnit. Kdo vlastně byl ten muž, který vám o mně řekl?“ Ta otázka byla past, ale Grant to poznal. A zároveň pochopil, že musí být opatrný. Ballardova nedůvěra narůstala. Byl to muž, který hrál vysokou hru a nesměl si dovolit žádnou chybu.

„Znal jsem ho pod jménem Leggett,“ odvětil Grant, který si vzpomněl na jednoho muže, jehož v Chihuahue zastřelil v souboji na kolty. „Vypadá to, že státní policii dobře znal. Odhaduji, že byl kdysi jejím členem.“

„To sotva,“ poznamenal Ballard. „Ten, kdo jednou vstoupí do mého oddílu, z něj už nevystoupí, jedině že by padl v boji. Na jméno Leggett si nevzpomínám. Ale pravděpodobně vám nesdělil své pravé jméno. Co vám pověděl o státní policii?“

Grant si posunul svůj černý texaský klobouk hlouběji do čela, protože ho oslepovalo zapadající slunce.

„Mluvil o tom, jak je státní policie mocná a že muž, který je dostatečně rychlý s koltem, si může v jejích oddílech vydělat spoustu peněz, kapitáne. Dělal jisté narážky…“

„Jaké?“

„Například, že si státní policie vytváří své vlastní zákony,“ obezřetně dodal Grant. Ještě nevěděl, jak daleko může zajít.

„To je všechno?“

Grant se rozhodl jít dál.

„Ne, to není všechno, co Leggett řekl,“ poznamenal, „Řekl i to, že státní policie využívá své moci k tomu, že – nu, provádí jisté obchody.“

„A pak jste se rozhodl vrátit do Texasu, abyste se ucházel o přijetí do mého oddílu?“ zeptal se Ballard. „Hm, mám slabost pro odhodlané lidi, kteří vědí, co je jejich předností. Vy můžete v mém oddílu vydělat spoustu peněz, pokud hrajete poctivou hru, Kimbroughu. Přijde den, kdy zjistím, zda vám mohu důvěřovat. A až vás postavím před tu zkoušku, nebudete moct couvnout. Pak vám půjde o život.“

„Ale co udělá Wade Bucket, až se dozví, že jsem se vrátil do Texasu?“ zeptal se Grant s hranými obavami. Věděl, že musí svou roli hrát věrohodně, pokud chce Ballarda oklamat. Kdyby se dopustil jen jediné chyby, byl by vyřízený. Ballardova poslední slova mu prozradila, že se pohybuje po tenkém ledě.

„Bucketa přenechte mně,“ odpověděl kapitán. „Zpočátku budete moct náš tábor opustit pouze v doprovodu některého z mých lidí. To znamená, že nikdo – ani Bucket – se neodváží něco proti vám podniknout.“

Grant teď věděl, že je zajatcem. Musel nejdřív získat jejich důvěru. Jak však měla vypadat ta zkouška, si nedovedl představit.

Lane, který vyjel se dvěma muži napřed, se vrátil a Grantův rozhovor s kapitánem skončil, když pistolník přišel k Ballardovi.

Rex Lane letmo pohlédl na Granta. Vypadalo to, že není spokojený s tím, že Ballard Kimbrougha vzal. Lane se sice neodvažoval odporovat, ale jeho tvář prozrazovala jeho averzi.

Dosud byl v oddíle číslo dva. V Kimbroughovi viděl rivala.

Již v této hodině Grant poznal, že mezi ním a Lanem musí dojít k přestřelce. A vůbec nebylo jisté, jak dopadne. Lane byl s koltem velmi rychlý.

Kavalkáda přijela k úpatí mesy Bandera a Grant před sebou spatřil tábor, který se podobal táboru McNellyho oddílu na Cathedral

Mountain. Grant soudil, že Ballard může mít tak 120 mužů.

Na prostranství uprostřed tábora sesedli. Grant se nepřipojil k policistům, kteří své koně přivedli ke kraji tábora, aby je tam odsedlali, nakrmili a napojili. Dva muži vzali jeho, Ballardova a Lanova koně a odvedli je pryč.

„Pojďte se mnou do mého stanu, Kimbroughu,“ poznamenal kapitán. „Chci s vámi mluvit.“

„Kimbroughu!“ zvolal v té chvíli někdo a Grant se obrátil.

Spatřil mladíka, kterému nebylo víc než 25 let. Odněkud jeho tvář znal, ale nemohl si vzpomenout, kde ho viděl. Měl tmavé vlasy a žluté oči, které připomínaly oči vlka. Oblečený byl jako kovboj, měl však dva kolty s pažbami otočenými dopředu.

Očividně patřil k těm málo pistolníkům, kteří používali křížné tasení. Grant se pokoušel vzpomenout si, kde ho potkal. Takových pistolníků bylo v Texasu jen pár.

„Poznal jsem vás na první pohled, Kimbroughu,“ řekl ten mladík. „Vidím vám na očích, že si na mě už nevzpomínáte, ale já jsem na vás nezapomněl. Jmenuju se Day Carroll. Jezdil jsem s Bingem Leggettem, kterého jste zastřelil v Mexiku.“

Jeho ruce se neklidně pohybovaly. Chystal se tasit. Grant položil pravou ruku na pouzdro. Byl odhodlán okamžitě tasit, kdyby se Carroll pohnul. Už si sice na něj nevzpomínal, ale vypadalo to, že to ten mladík myslel vážně, a to bylo rozhodující.

Ballard k nim rychle přistoupil.

„To stačí, Dayi,“ ostře řekl. „Nechej své kolty tam, kde jsou! To je rozkaz, slyšíš?“

„Leggett byl můj nejlepší kamarád,“ namítl mladík. „A teď sejmu jeho vraha. Běžte stranou, kapitáne!“

„Lane,“ přikázal Ballard, „jestli Carroll sáhne po koltech, oddělejte ho. A vy, Kimbroughu, pojďte se mnou!“

Grant se poněkud uvolnil a sundal ruku z pažby koltu. Pak se vydal s kapitánem, přičemž Carroll na něho nenávistně hleděl. Ballard si ve svém stanu sundal klobouk a hodil ho na pryčnu, která stála u zadní stěny stanu.

„Je to pravda, že jste Leggetta zastřelil?“ otázal se.

Grant přikývl.

„Ano.“

„Jak jste se od něho potom mohl dozvědět, co věděl o státní policii?“

„Byl hodně opilý, když mi o vás vykládal, kapitáne. Pak jsme se pohádali kvůli nějaké směšné maličkosti. Leggett tasil kolt, ale já byl rychlejší. To je všechno.“

Ballard na Granta dlouze a pronikavě hleděl, načež nalil dvě sklenice z láhve whisky.

„Najal jsem Carrolla teprve před půl rokem. Přijel z Mexika. Váš příběh tedy může být pravdivý, Kimbroughu. Ale jděte Carrollovi z cesty. Jistě vás opět bude provokovat.“

„Kdybyste nezakročil, tak by ten problém už byl vyřešen, kapitáne.“

„Jste chladnokrevný muž, Kimbroughu,“ řekl Ballard napůl uznale a napůl nedůvěřivě. „Věřím vám, že jste s koltem rychlejší než Day Carroll, ale nechci žádné přestřelky mezi svými muži. Kdybych připustil souboje v táboře, docházelo by k nim každý den a to z těch nejnicotnějších důvodů. Proto jsem od začátku zavedl ve svém oddíle železnou disciplínu. Tady je vaše sklenice. Napijte se!“

Grant se napil.

„Pravděpodobně se ptáte, proč jsem byl tak rychle ochoten vás najmout, Kimbroughu,“ dodal kapitán jiným hlasem. „Za prvé, pistolníky potřebuju. A za druhé, jste podobný někomu, kdo pro mě kdysi hodně znamenal – mému bratrovi. Byli jsme si velmi blízko a měli jsme velké plány. Potom ho odpravil jeden opilý zabiják. Můj bratr byl chytrý, chladnokrevný a rozvážný – přesně jako vy. Ještě jsem to nestrávil.“

Kapitán Ballard vypil svou sklenici, nalil si novou, napil se a řekl: „Texas je ovládán politickými dobrodruhy a lupiči. Je načase, aby zde byla silná vláda. Ale to, co je nutné ke svržení současné vlády, jsou peníze a úderné jednotky. Ty správné muže pro tento úkol mám tady – jsou to nelítostní pistolníci, psanci, bandité, dokonce i vrazi. A já nyní sháním nezbytné peníze, které potřebuju k uskutečnění svého plánu. Samozřejmě jsem nucen postupovat bezohledně. Ale až budu mít dost peněz, pak budu moct smést guvernéra i s jeho zkorumpovanou vládou. Pak ovládnu Texas a vy můžete být druhým mužem po mně. Můžete nastoupit na místo mého bratra. To je nabídka, jakou bych nedal nikomu jinému. Rozmyslete si to.“

„Budu o tom uvažovat, kapitáne,“ slíbil Grant Kimbrough a postavil svou sklenici na stůl. „Kde mohu nocovat?“

„Lane vám to ukáže,“ odpověděl Ballard. „Nechte si mou nabídku projít hlavou. Politická situace v Texasu si žádá změnu. Zvítězí ten, kdo bude v rozhodujícím okamžiku nejrychleji jednat, a to budu já. Můžete jít!“

Grant opustil důstojníkův stan. Tím, co slyšel, byl naprosto překvapen. Kapitán Ballard tedy nebyl prostý bandita a pravá ruka guvernéra Davise, jak si myslel McNelly, nýbrž muž s politickou ctižádostí, který byl nebezpečný a který neměl zábrany. Zatímco jeho soupeři v něm viděli jen zločince, v zákulisí tahal za drátky ve hře, která ho měla vynést k moci.

Předstíral, že je nástrojem guvernéra, zatímco ve skutečnosti připravoval jeho pád. A Grant ani na vteřinu nepochyboval o tom, že Ballard zvítězí, pokud mu někdo včas nezkříží cestu. Byl totiž odhodlán ke všemu.

Potom si Grant vzpomněl na to, že mu Ballard nabídl své přátelství. Na jedné straně byl kapitán vypočítavý a nemilosrdný, na straně druhé vypadal poctivě a bezstarostně. Náhodná podobnost s jeho mrtvým bratrem Ballarda přesvědčila, aby Grantovi důvěřoval.

Samozřejmě při tom nijak neriskoval, protože věděl, že Grant může tábor opustit pouze s eskortou. A přece mu připadal jako osamělý muž, který hledal přátelství. Tato okolnost komplikovala jeho úkol. Bylo by snazší, kdyby v Ballardovi viděl nepřítele.

„Pojďte se mnou! Ukážu vám, kde můžete spát, Kimbroughu,“ vytrhl ho Rex Lane z jeho myšlenek. Pistolník měl v obličeji nic neříkající výraz.

Kráčeli ke stanu, v němž byly čtyři pryčny. Vedle jedné z nich leželo Grantovo sedlo, jeho sedlové brašny, winchestrovka v sedlovém pouzdře, srolovaná deka a poncho.

Vchodem stanu Grant viděl na úpatí mesy, zhruba sto yardů od tábora, chatu z nepálených cihel. Stál před ní nějaký muž.

„Co to je?“ zeptal se. „Sklad střeliva?“

„V té chatě je něco, co je ještě nebezpečnější než střelivo nebo dynamit,“ odpověděl Lane, kterému se třásly koutky úst. „Držte se od té chaty dál, Kimbroughu.“

„Výhružky na mě neudělají dojem,“ poznamenal Grant, který mu hleděl do očí.

„Já nevyhrožuji, já pouze zabíjím,“ řekl pistolník. „Ale rád bych věděl, jak rychlý jste s koltem, Kimbroughu. Vyprávějí se o vás legendy. Opravdu jste tak rychlý, jak se tvrdí? Dělejte, taste! Zkuste mě porazit.“

Grant věděl, že Rex Lane ho provokuje schválně. Chtěl zjistit, jak rychlý je muž, s nímž musel nevyhnutelně bojovat. Ale Grant jen pokrčil rameny, odepnul si revolverový opasek a lehl si na pryčnu. Na tvář si položil klobouk.

Chvíli panovalo ticho.

Potom Lane řekl: „Věčně se mi vyhýbat nemůžete, Kimbroughu. Jednoho dne se ukáže, kdo z nás dvou je rychlejší.“

Nato se ozvaly vzdalující se kroky. Když si Grant sundal klobouk z obličeje, byl sám.

+ + + + +

Krátce po setmění opustil Grant Kimbrough stan. Chtěl se jít podívat na svého koně. Všiml si, že ho sledují dva muži. Kontroloval kopyta svého zvířete a při tom obcházel koně tak, že se nacházel mezi ním a muži, kteří ho měli hlídat. Grant uvažoval, proč mu nechali zbraňový opasek a kolt, když byl očividně zajatcem. Měl pro to jen jediné vysvětlení: Ballard nechtěl zranit jeho hrdost.

Rychle proklouzl mezi ostatními koňmi a zmizel v temnotě. Byl si jistý, že oba policisté, kteří stáli jen přibližně 50 yardů od něj, si jeho útěku nevšimli, na to byla příliš velká tma.

Kráčel od tábora a neustále se zastavoval a naslouchal, zda ho někdo nepronásleduje. Mířil k jednomu kopci, jehož obrysy v té tmě byly vidět. Pod úpatím toho vrchu se táhlo arroyo, vyschlé koryto. Když Grant slézal do něj, všiml si koutkem oka kradmého pohybu. V následují vteřině ucítil chladnou ocel na spánku.

„Nestřílejte, Laredo,“ zamumlal. „To jsem já, Kimbrough.“

„V té tmě jsem vás tak rychle nepoznal,“ řekl Laredo Shad a strčil kolt do pouzdra. „Dnes ráno jsem vás a Ballardův oddíl sledoval z Presidia až sem, ale nečekal jsem, že už první noc budete mít možnost se se mnou setkat.“

„Jsem sice zajatec, ale moc mě nehlídají,“ odpověděl Grant. „Sledujte…“ Pak řekl Laredovi, co zjistil.

„Takže Dune Ballard je ještě nebezpečnější, než si kapitán McNelly myslel,“ zamumlal Laredo Shad po tom, co se Grant odmlčel. „Nestačí mu loupit, chce získat moc v Texasu.“

„Správně,“ potvrdil Grant. „A podle jeho vlastního odhadu už od svého cíle není daleko.“

„Kdyby se mu to podařilo, vystřídala by zkorumpovanou vládu vláda zločinců,“ řekl Laredo. „To bude mít kapitán McNelly o čem přemýšlet. Mimochodem, kdo je ta zrzavá žena v táboře?“

„O jaké ženě mluvíte, Shade?“

„V průběhu dne jsem dalekohledem pozoroval okolí tábora. V té chatě na úpatí mesy Bandera mají nějakou ženu.“

„O tom nic nevím,“ řekl Grant. Pak si vzpomněl na Lanovy tajuplné narážky na tu chatu.

Pověděl o tom Shadovi. „Předpokládám, že ta žena má něco společného s Ballardovými plány, jinak by nebyla tak střežena jeho lidmi,“ dodal. „Znáte mladíka jménem Day Carroll, Shade? Dnes se mě snažil provokovat a jen Ballardův zásah zabránil v přestřelce.“

„Carroll je poměrně obávaný. Dlouhou dobu se zdržoval v Mexiku, protože v Texasu mu hrozila šibenice, než Ballard u guvernéra dosáhl jeho omilostnění. Nenechte se zmýlit jeho mládím. Je to chladnokrevný pistolník, téměř tak nebezpečný jako Lane, a už sejmul několik mužů.“

„Obávám se, že se souboji s ním nevyhnu,“ zadumaně řekl Grant. „Mám v Ballardově oddílu nejméně dva nepřátele. A odhaduju, že budu muset bránit svou pověst pistolníka, protože v tom táboře budu v bezpečí jen tehdy, když před nimi necouvnu. Člověk těm pistolníkům nesmí ustupovat. Je to jako se smečkou vlků. Když před nimi ukážete strach, jste ztracen.“

Chtěl ještě něco říct, ale Laredo se dotkl jeho ruky.

„Tiše! Tam někdo jde,“ zašeptal Shad.

Rychle zmizel ve stínu mesquity. Grant uslyšel cvaknutí kohoutku.

Z temnoty se vynořilo několik postav. Když byly dostatečně blízko, rozeznal Grant Rexe Lana, Carrolla a dva další státní policisty z Ballardova oddílu.

„Co děláte tak daleko od tábora?“ nedůvěřivě se zeptal Lane.

„Nebojte se, nechtěl jsem jít pěšky do Presidia,“ odpověděl Grant.

Rex Lane však neměl náladu na žerty. Pistolník, z něhož byl v té tmě vidět jen jeho obličej a bílé, slonovinové pažby jeho postříbřených koltů, se rozhlédl okolo. Grant se už bál, že Lane spatří stopy Lareda Shada, ale jeho obavy byly neopodstatněné. Byla příliš velká tma.

„Neměl byste se vzdalovat dál, než sahá zář plamenů,“ řekl Lane. „Všude stojí hlídky. Chcete být zastřelen jen proto, že vás hlídky potmě nepoznají?“

Sundal ruku z koltu.

„Kapitán s vámi chce mluvit,“ poznamenal. „Nenašel jsem vás ve vašem stanu a řekli mi, že jste šel ke koním.“

„Nechtěl jsem být ve stanu. Je tu několik věcí, které mi řekl kapitán a které jsem si chtěl v klidu promyslet,“ odvětil Grant. „Proto jsem se šel projít.“

„Nevěřím vám,“ prohodil Day Carroll.

„To je vaše věc,“ poznamenal Grant s pohrdavým úsměvem. Víc tušil, než viděl, jak Day Carroll zbledl.

+ + + + +

Kapitán Ballard chodil po svém stanu jako šelma v kleci. Když tam přišel Grant Kimbrough, náhle se zastavil.

„Trvalo vám to dlouho, než jste sem přišel,“ řekl přes rameno. V jeho hlasu se skrýval hněv a panovačnost. „Mám rád, když jsou mé příkazy provedeny okamžitě.“

„Nějakou dobu to trvalo, než mě vaši lidé našli,“ vysvětloval Grant. „Chtěl jsem být sám, abych si mohl promyslet váš návrh.“

Ballard se k němu otočil a vrhl na něj ostrý pohled.

„A jak jste se rozhodl?“ číhavě se otázal.

„Vaši nabídku přijímám, kapitáne.“

Ballard se zhluboka nadechl jako někdo, komu spadl kámen ze srdce. Na rtech se mu objevil úsměv a rychle přistoupil ke Grantoví.

„To je dobře,“ řekl a položil mu ruku na rameno. Potom se otočil a vytáhl láhev a dvě sklenice. „Napijeme se na to, že jsem ve vás získal druhého poručíka, Grante. Jakmile u guvernéra prosadím vaše omilostnění, dám vám odznak státní policie. Tady!“ Podal Grantoví plnou sklenici. „Napijme se na splnění našich přání, nadějí a snů.“ Ballard postavil láhev na zem, sáhl po své sklenici a vypil ji.

„Nebudete litovat toho, že jste se ke mně připojil,“ řekl. „Až mi bude patřit Texas, budete po mně druhý muž ve státě. Zaujmete místo, které by měl můj bratr, kdyby ještě žil. Po jeho smrti jsem nenalezl žádného člověka, kterému bych mohl důvěřovat. Vám však důvěřuji, Grante. Podobáte se mému bratrovi tak, že se z vaší strany neobávám zrady.“

Několik vteřin na sebe oba muži hleděli, načež Ballard zavrtěl hlavou, jako by chtěl zahnat nějaké tíživé vzpomínky.

„Dost už toho,“ řekl a jeho hlas zněl chladně. „Stojí před námi obtížný úkol. Postarám se o to, aby se k nám připojily ostatní oddíly státní policie, než udeříme – všechny, s výjimkou McNellyho oddílu. Ten zneškodníme, než nám bude nebezpečný. Až přijde naše hodina, budeme mít zbraně, se kterými porazíme všechny nepřátele. Navázal jsem vztahy s jistými kruhy v mexické armádě a policii. Víte, Grante, že Texas má po skončení občanské války zakázáno vlastnit těžké zbraně. Mexičané jsou připraveni nám– za nekřesťanskou cenu

– dodat rotační kulomety. Přesněji řečeno: půl tuctu těchto zbraní. S odpovídajícím množstvím nábojů. Vláda ve Washingtonu tyto zbraně prodala Mexičanům, my je teď koupíme zpátky. Předají nám je v pevně stanovený den na určitém místě na hranici za zlato. S těmito rotačními kulomety zlomíme jakýkoli odpor, především McNellyho oddílu. Pak se staneme pány Texasu. Federální vláda ve Washingtonu nás

– tím jsem si jist – uzná, pokud ji ukolébáme vyhlášením loajality. Za tři dny vyrazíme pro zlato, které pro tento obchod potřebujeme. Při této příležitosti poprvé pojedete po mém boku. Grante.“

„A jak se chcete dostat k tomu zlatu, kapitáne?“ ptal se Grant Kimbrough.

„To uvidíte, až přijde čas,“ odvětil Ballard a Grant zřetelně cítil, že nesmí kapitána dál tlačit, pokud nechce riskovat. Ballard k němu přece jen ještě choval jistou nedůvěru. Pokud by mu položil příliš zvídavou otázku, mohla tato nedůvěra zesílit. Toto riziko však, to bylo Grantovi jasné, nesměl podstoupit. Když přijal McNellyho nabídku, vzal na svá bedra zodpovědnost, na kterou nyní musel brát ohled.

„Jistě jste se už ptal,“ poznamenal Ballard, „jak si můžu nárokovat moc nad celým Texasem.“

Nalil si sklenici a Grantovi nalil též.

„Řeknu vám to,“ poznamenal. „Guvernér Davis je skrz naskrz zkorumpovaný politik, který je nenáviděn. Jeho dny jsou sečteny. Ale žádný stát nemůže existovat, pokud mu nevládne někdo, kdo ho řídí pevnou nikou. Tak to bylo odjakživa a bude to tak vždy. Dějiny pro to nabízejí spoustu příkladů. Nejsilnější je tím nejmocnějším a v tomto případě jsem to já. Samozřejmě se takové předání moci nikdy neobejde bez krveprolití. Proto jsem okolo sebe shromáždil pistolníky. Muže, kteří nemají žádné závazky, jedině vůči mně. A právě proto, že tato sebranka z celého Texasu zná jen jediný závazek, si mohu být jistý. Jen já mohu těmto mužům dát něco jako smysl života, proto mě budou následovat všude, když jim to přikážu. Lane, Carroll a všichni ostatní patří k takovéto sortě. Ale vy, Grante, jste jiný. Cítil jsem to od prvního okamžiku. Proto jsem si chtěl zajistit vaše služby – a vaše přátelství.“

Ballard se odmlčel a pohlédl na Granta. Vypadalo to, že čeká na odpověď. Grant zvedl sklenici.

„Napijme se na to, že Texasu budou brzy vládnout lepší muži než guvernér Davis a jeho zkorumpovaná vláda,“ řekl. Ballard si nevšiml dvojsmyslnosti těchto slov.

„Ano, napijme se na to, že brzy dosáhneme našeho cíle,“ přisvědčil. „Budu Texasu vládnout pevnou rukou a udělám z něj to, čím byl před občanskou válkou.“

Vypil svou sklenici.

„Jsem rád, že jste se rozhodl přijmout mou nabídku, Grante. Člověk se cítí osamocený, když převezme velkou zodpovědnost. Mám takovou zkušenost. Dokud žil můj bratr, nikdy jsem nebyl osamělý. Potom velmi často. Když jsem však potkal vás, bylo mi, jako bych svého bratra znovu nalezl.“

+ + + + +

Do půlnoci zbývalo už jen několik minut, když Grant Kimbrough opustil Ballardův stan. V táboře státních policistů však panoval čilý ruch. Grant uvažoval o Ballardovi. Při rozhovoru s ním si uvědomil, jak je tento muž nebezpečný.

Pokud by se mu nepovedlo zhatit jeho plány, muselo dojít ke krveprolití, zvlášť pokud by se Ballardovi podařilo koupit rotační kulomety.

Současně však Grant pociťoval i cosi jako soucit s tímto zvláštním, posedlým a osamělým člověkem, který bez skrupulí kráčel k moci. Ballard se nedal srovnat s pistolníky, kteří mu podléhali. Byl inteligentní a odhodlaný. Jako by kdysi ztratil něco důležitého, pravděpodobně v den, kdy zemřel jeho bratr. Tehdy se v něm muselo něco zlomit.

Grant se vydal ke svému stanu, který sdílel se třemi dalšími státními policisty. Při tom pohlédl na strmou mesu a na chatu na jejím úpatí.

V tom okamžiku se rozhodl. Rozhlédl se. Nikdo ho nepozoroval. Rychle zmizel mezi stany.

Když se blížil k chatě, uviděl strážného, který stál 20 yardů od chaty a v náručí držel winchestrovku. Grant si klekl a odepnul si ostruhy, aby mu necinkaly. Obešel strážného a vydal se z boku k chatě. Střílně podobným okénkem ven pronikalo světlo.

Hlavní revolveru zaklepal na zeď. Vevnitř se ozval zvuk, jako by někdo odsunul židli. Pak se přiblížily lehké kroky a do okna padl stín. Grant slyšel dech.

„Jak se jmenujete?“ tiše se otázal.

„Scarlett Fullerová,“ zašeptala. „A kdo jste vy?“

„Jak dlouho vás tu už drží?“ otázal se Grant, aniž by jí odpověděl.

„Už dva týdny. Nechcete mi říct vaše jméno?“

„Proč vás tu drží?“

„To nevím. Ale myslím, že můj únos souvisí s…“

Ozvaly se kroky. Blížil se jeden strážný. Grant nesměl ztrácet čas. Zmizel v temnotě. Ten muž prošel tak těsně okolo, že se ho Grant mohl dotknout, kdyby natáhl ruku. Zaleskla se hlaveň winchestrovky a pak Grant uviděl žhavý konec cigarety. Strážný udělal ještě několik kroků, načež se otočil a vydal se k přední straně chaty. Tam zůstal stát, takže Grant nemohl chatu obejít. Proto se přikrčen vydal táboru.

Mohl nyní s jistotou říci, že existuje souvislost mezi Ballardovými plány a zajatkyní v chatě. Z nějakého důvodu byla Scarlett Fullerová pro Ballarda velmi důležitá.

Zatímco si ve svém stanu odepínal revolverový opasek a stahoval holínky z nohou, předsevzal si, že při

nejbližší příležitosti se zajatkyní promluví.

Tuto příležitost však nedostal a ani Laredo Snad se neukázal. Dny plynuly, aniž by se něco událo.

+ + + + +

Když byl Grant třetího dne probuzen jedním z policistů, se kterými bydlel v jednom stanu, panovalo venku ještě šero. Na stěnách stanu se míhaly stíny.

„Vstávej! Musíme osedlat koně,“ řekl muž, který ho probudil. „Kapitán chce vyjet ještě před východem slunce.“

Grant ze sebe odhrnul deku. Bylo chladno, když vyšel ze stanu. V táboře panoval čilý ruch, ale Ballarda ani Rexe Lana nebylo vidět. Grant si vzal talíř s masem a fazolemi a hrnek s horkou kávou. Ještě nedojedl, když k němu přišel Lane.

„Kapitán chce s vámi mluvit, Kimbroughu.“

Ballard právě uchopil své sedlové brašny, když Grant vešel do jeho stanu. Poprvé od té doby, co ho Grant znal, měl kapitán revolverový opasek se dvěma kolty.

„Přišel čas, Grante,“ řekl, když Lane odešel. „Do hodiny vyrazíme a zmocníme se zlata, kterým zaplatíme za rotační kulomety.“

„Osedlám svého koně,“ řekl Grant, v naději, že bude ještě před odjezdem z tábora moci vyřídit po Laredovi zprávu pro kapitána McNellyho.

Ballard mu položil ruku na rameno a vrhl na něj vážný a pronikavý pohled.

„Bude to tvrdá záležitost,“ vysvětloval. „Někteří z nás se pravděpodobně nevrátí do tábora. Doufám, že nebudete mezi nimi, Grante.“

O čtvrt hodiny později byla polovina Ballardova oddílu nastoupena i s koňmi. Druhá polovina zůstala v táboře. Grant neviděl možnost, jak by se mohl spojit s Laredem Shadem. Pravděpodobně se za světla neodvažoval k táboru.

Když muži nasedli, Ballard zvedl pravou ruku a dal tak znamení k odjezdu. Grant si všiml, že i dveře chaty se otevřely. Stála v nich zrzavá žena. Když jel okolo, zřetelně ji viděl. Měla na sobě jezdeckou sukni s rozparkem, vysoké holínky, plátěnou blůzu a kabát z vlčí kůže. Zrzavé vlasy jí padaly až po ramena. Měla hezkou tvář s velkýma zelenýma očima a plnými rty. Bezděky zastavil koně.

„Grante, jedete po mém boku!“ okamžitě zvolal Ballard panovačným tónem.

Kimbrough pobodl hnědáka ostruhami a přijel k němu.

„Nevěděl jsem, že v táboře je žena,“ řekl.

Ballardova tvář byla neproniknutelná. „Zakázal jsem svým mužům pod pohrůžkou trestu smrti se k té ženě přibližovat nebo s ní mluvit. Hraje rozhodující roli v mých plánech, proto je pro mě důležitá. A teď už ani slovo o ní!“ V té chvíli si Grant uvědomil, jak se Ballarda jeho muži bojí. Pouhá výhružka jim stačila, aby se zajatkyni vyhýbali. Dune Ballard měl nad svým oddílem přímo diktátorskou moc.

Kavalkáda jela k východu. Napravo od ní se táhla hornatá oblast Big Bend. O hodinu později přebrodili Terlingua Creek a nato se vydali do průsmyku mezi Buck Hill a Graytop – dvěma mohutnými, skalnatými hřebeny. Po dalších dvou hodinách dorazil oddíl do sedla průsmyku. Po úbočí hor se v serpentinách vinula stará dostavníková cesta. Zde Ballard přikázal zastavit.

„Lane,“ řekl, „jeďte s polovinou mužů do toho údolí! Opustíte ji, až uslyšíte střelbu.“ Vytáhl stříbrné kapesní hodinky, otevřel jejich víčko a řekl: „Transport se může objevit každou minutu. Pospěšte si!“ Nato hodinky opět schoval.

Rex Lane jel s polovinou mužstva přes cestu a zmizel v dolině. Ballardovi lidé vytáhli ze sedlových pouzder winchestrovky. Každý třetí muž převzal koně dvou kumpánů a odvedl je do ukrytu.

Grant jel za Ballardem dolů ze svahu, v jehož polovině se státní policisté skryli mezi skalami a křovisky. Toto místo bylo zvolené dobře, měli odtud výhled na celý průsmyk.

Ballard pokynul Grantovi a Dayi Carrollovi, aby šli k němu. Všichni tři se vzdálili od ostatních.

„Grante,“ řekl se zvláštním důrazem, „toto bude vaše zkouška ohněm. Po cestě by měl přijet dostavník se silnou eskortou. Bude se v něm přepravovat měsíční výtěžek z jednoho z největších zlatých dolů v Big Bend. Nebudete střílet, dokud vám nedám pokyn. Ale chci, abyste potom střílel bez ustání. Pokud ve zkoušce obstojíte, patříte ode dneška k nám. Pokud ne…“

Nedopověděl, významně se odmlčel.

Grant pohlédl na Daye Carrolla. Pistolník na něj namířil svou winchestrovku a Grant pochopil, že Ballard vzal Carrolla s sebou z jediného důvodu: aby měl Granta po celou dobu pod kontrolou. Při prvním náznaku zrady by ho Carroll bez váhání odpravil, protože ho nenáviděl. Proto ho Ballard přidělil k němu. Chtěl, aby to přepadení bylo pro Granta skutečnou zkouškou ohněm.

„Rozumím,“ řekl Kimbrough.

V tomtéž okamžiku zvolal jeden ze státních policistů: „Kapitáne, kočár jede!“

Když se Grant otočil, byl již dostavník téměř v sedle průsmyku. Náhle se objevil v zatáčce a pak se ocitl na dostřel. Tak bylo pro Granta nemožné eskortu dostavníku včas varovat, navíc by při tom riskoval svůj život.

Těžký dostavník tažený šesti mezky mířil k sedlu. Doprovázelo ho dvanáct jezdců: šest před vozem, šest za vozem. Kočí a ozbrojený průvodce seděli na kozlíku. Průvodce měl prst na spoušti karabiny.

Grant nabil svou winchestrovku. Nemohl pro ty muže, kteří tam jeli do záhuby, nic udělat. Nadával si za to, že se mu nepovedlo včas varovat Lareda Shada.

Doprovod transportu dorazil přímo před hlavně číhajících státních policistů. Grant cítil, že mu vyschla ústa. Bylo pozdě na to, aby mohl něco udělat. Příliš pozdě. Namířil svou winchestrovkou mezi první jezdce, patrně s vědomím, že Day Carroll mu míří na záda. Po tváři mu stékaly kapky potu.

„Pal!“ zvolal Ballard.

Ozvala se salva z pušek. Náhle se průsmyk proměnil v peklo. Tři, čtyři jezdci z eskorty byli zkoseni kulkami. Grant vystřelil a viděl, jak se jeho střela zaryla do prachu. Nabil, pečlivě namířil a opět vypálil do země.

Okolo něj stříleli z winchestrovek státní policisté. Spolujezdec kočího zvedl pušku, ale než mohl zmáčknout spoušť, skácel se z kozlíku provrtán mnoha střelami.

Jezdci z eskorty, kteří přežili salvu, stříleli z koltů na všechny strany, zatímco se současně pokoušeli udržet pod kontrolou své vyděšené koně. Jeden státní policista se svalil na svou pušku. Další zařval, pustil pušku, oběma rukama se chytil za hruď, zhroutil se na zem a pak se skutálel ze svahu.

Kočí bičoval šestispřeží, ale to už do sedla průsmyku nedorazilo, protože v té chvíli vyjel Rex Lane se svým houfem z doliny a odřízl dostavníku a jeho eskortě únikovou cestu.

Grant viděl, jak pistolník, oděný v černém, střílel ze svých postříbřených koltů. Kočí na kozlíku sebou trhl, pustil uzdy mezků, chytil se za hruď a skácel se pod kola vozu.

V průsmyku zavládl zmatek. V oblacích kouře a prachu se objevoval Rex Lane, z hlavní jeho koltů se blýskalo. Střílel jak posedlý. Jeho tvář byla ztrhaná, měl vyceněné zuby jako vzteklý vlk, zatímco pálil.

Koně se vzpínali a s vyděšeným řehtáním padali na zem. Muži se váleli v prachu. Bez ustání se střílelo. Dva státní policisté zastavili dostavník, další se vrhli ze sedel a otevřeli dveře kočáru. Pak palba utichla a rozhostilo se zlověstné ticho. Eskorta, kočí a jeho ozbrojený průvodce byli mrtví. Transport zlata se nacházel v rukou Duna Ballarda a jeho mužů.

Grant měl stažené hrdlo. Ohlédl se. Carroll ještě pořád stál krok za ním, winchestrovku měl u boku, prst na spoušti a mířil na Granta. Bylo na něm vidět, že by nejraději zmáčkl spoušť, ale neodvážil se toho. Odradila ho Ballardova přítomnost. Grant opět zřetelně cítil, jakou moc má Ballard nad svými lidmi.

„Pojďme dolů,“ řekl kapitán.

Opustili své stanoviště a vydali se k cestě. Všude leželi mrtví lidé a koně. Grantovi bylo při pohledu na ně špatně.

Ballard byl opravdu schopen všeho. Přišel k dostavníku, z něhož jeho lidé vynesli železem pobitou bednu s velkým visacím zámkem. Ustřelili ho a Ballard otevřel bednu. Vyňal z ní jeden těžký kožený váček, rozvázal ho a vysypal si něco z jeho obsahu na dlaň. Byl to zlatý prach.

„Kolik beden je ještě v dostavníku?“ otázal se, když váček vrátil do bedny.

„Tři, kapitáne,“ odvětil jeden z mužů.

„Dobrá. To by mělo na koupi rotačních kulometů stačit. Naložte tu bednu zpátky do vozu. Vyjedeme k Rio Grande. Lane, jste odpovědný za to, že žádný muž z eskorty, která doprovázela kočár, nebude naživu, až odtud odjedeme. Nechci žádné svědky.“

Rex Lane, který nabíjel své kolty, přikývl.

„Krvavá záležitost, že ano?“ zeptal se Ballard Granta, když kráčeli ke svým koním. „Ale tam, kde se zápolí o moc, vždycky teče krev. Dnes jste poprvé bojoval na naší straně, Grante. Od nynějška patříte k nám. Zapomeňte na to, pokud jsem zranil vaši hrdost, když jsem Carrollovi přikázal mít vás během toho přepadení na mušce. Nechoval jsem k vám nedůvěru, ale musel jsem si být jistý. Hraji vysokou hru a nemohu si dovolit chybu.“

Grant Kimbrough se ovládl. Bylo by nesmyslné, kdyby nyní dal najevo své emoce. Přísahal si však, že Ballardovi jeho plán překazí.

„Jak jste věděl, kdy pojede dostavník průsmykem, kapitáne?“ otázal se a strčil winchestrovku do sedlového pouzdra.

„To děvče, Grante,“ odvětil Ballard s úsměvem, který mohl znamenat cokoli. „Ta zajatkyně, na kterou jste se ptal, když jsme odjížděli z tábora. Je to dcera jednoho z podílníků dolu Maravillas. Nabídl jsem jejímu otci život jeho dcery za to, když nám dá určité informace. Například, kdy se bude převážet nejbližší zásilka zlata do Presidia, kterou cestou bude přepravována a kolik beden bude v dostavníku.“

„Máte v úmyslu dodržet slovo a pustit to děvče?“ ptal se Grant, když sáhl po uzdě svého koně.

Ballard pokrčil rameny a vyšvihl se do sedla.

„Dokud bude v naší moci, neodváží se ten muž proti nám něco podniknout. Ještě jsem se nerozhodl, co s tou zajatkyní udělám, ale myslím, že by bylo nemoudré ji pustit.“

Grant nasedl na koně. Byl naplněn zlostí a rozhořčením.

+ + + + +

Na místě, kde Ballard, Grant a Lane zastavili své koně, bylo Rio Grande celkem široké, ale tak mělké, že voda sahala jen po náboje kol povozu, který byl tažen čtyřmi mezky na texaskou stranu.

Grant zpod klobouku pozoroval druhý břeh. Na mexické straně stál oddíl regulérní kavalerie. Zelenobílo-červené zástavy vlály ve větru. Další oddíl sesedl a s karabinami zaujal postavení před dvěma krytými povozy. Mexičané sice s Ballardem obchodovali, ale očividně mu nevěřili.

Jeden důstojník, který se čtyřmi muži doprovázel povoz brodící se přes řeku, přijel k Ballardovi, zastavil svého koně těsně před ním a zasalutoval.

„Přivezl jste smluvenou protihodnotu, seňore?“ otázal se.

Ballard ukázal palcem přes rameno na dostavník. „Tam jsou čtyři bedny se zlatem,“ odvětil. „Máte rotační kulomety, kapitáne?“

Důstojník dal znamení svým lidem. Přijeli s vozem na americký břeh. Kapitán přijel k povozu, vyklonil se ze sedla, odhrnul část plachty a otevřel bočnici.

Grant se bezděky postavil ve třmenech, když ve vozu uviděl smontované rotační kulomety. Už o těchto zbraních a jejich zničující palebné síle slyšel, ale ještě nikdy je neviděl.

Důstojník sesedl a vylezl na vůz.

„Ukážu vám, jak kulomet funguje,“ řekl.

Rotační kulomet byl poměrně jednoduchý. Deset hlavní a závěrů bylo umístěno okolo osy. Nad závěry se nacházel zásobník pro náboje 45:70. Hlavně se otáčely za pomoci kliky. Důmyslný systém otevíral závěry, natahoval úderníky, vsunoval náboje do komor, zavíral závěry, narážel úderníkem do nábojů a při dalším otevření zámku vyhazoval prázdné nábojnice.

V každém okamžiku se tedy jednotlivé hlavně nacházely v různé fázi funkčního sledu. Zatímco se vystřelená hlaveň nabíjela, ze zbývajících devíti hlavní se střílelo a rovněž byly částečně připravovány k další střelbě. Při každém otočení o 36 stupňů padl výstřel, takže při plném otočení padlo deset výstřelů. Optimální rychlost střelby byla tři sta až čtyři sta výstřelů za minutu. Mohla být řízena pomalejším nebo rychlejším otáčením klikou.

Kromě vysoké rychlosti střelby měl rotační kulomet neocenitelnou výhodu v naprosté funkční jistotě. Byl zcela nezávislý na kvalitě munice. Pokud jeden náboj selhal, byl vyhozen z komory jako prázdná nábojnice. Funkce zbraně tedy nebyla narušena. Důvodem bylo přirozeně to, že vše řídilo otáčení klikou, tedy vnější síla.

Důstojník vystřelil jednu dlouhou salvu a několik krátkých. Rachot zbraně byl tak hlasitý, že se koně státních policistů plašili. Před hlavněmi šlehaly dlouhé plameny a ze závěrů padal déšť nábojnic. Tam, kam zasáhly kulky, létalo kamení, hlína a listí.

„To je nepřekonatelná zbraň,“ řekl důstojník, když sundal ruce z kouřícího rotačního kulometu. „V obou vozech, které ještě stojí na druhém břehu, je dalších pět napůl rozmontovaných kulometů a k tomu deset tisíc nábojů. Moji lidé vám ty vozy přivezou, jakmile dostavník se zlatem dorazí na druhý břeh.“

Ballard odtrhl pohled od rotačního kulometu a mávl na své muže. Dostavník převzali mexičtí kavaleristé a přebrodili se s ním, Pak se oba kryté vozy rozjely a vjely do vody.

„S těmito zbraněmi budeme neporazitelní,“ řekl Ballard ke Grantoví. V jeho hlasu bylo rozrušení. „Těmi rotačními kulomety by bylo možné zničit celý pluk kavalerie. Nikdo se nám nebude moct postavit.“

Stále neklidnější Grant viděl, jaké nebezpečí jsou tyto kulomety pro svobodu státu Texas. Takové zbraně v rukou státních policistů mohly znamenat politický převrat, jenže špatným směrem.

„Kdy ty kulomety poprvé nasadíte, kapitáne?“ číhavě se zeptal Grant.

„To ještě nevím,“ odvětil Ballard. „Záleží na okolnostech. Ale dlouho to trvat nebude. Musíme využít momentu překvapení. Až se naši protivníci dozvědí, jakými prostředky disponujeme, provedou příslušná opatření.“

Mexičtí vojáci, kteří s povozy přebrodili řeku, začali seznamovat pečlivě vybrané příslušníky Ballardova oddílu s konstrukcí a popisem rotačního kulometu.

„Ty rotační kulomety mohou být namontovány na lafety děl,“ vysvětloval mexický důstojník Dune Ballardovi. „Ty můžete sehnat jednoduše.“

Grant, který společně s Ballardem a Lanem přihlížel, jak Mexičané montují další rotační kulomet, si náhle na jednom kopci, asi míli odtud, všiml jezdce, který stál ve třmenech a vše pozoroval dalekohledem. Po chvíli otočil koně a zmizel za hřebenem. Grant toho muže nemohl rozeznat, byl příliš daleko. Předpokládal však, že to může být jen Laredo.

„Proč se nechcete seznámit s rotačním kulometem, Lane?“ řekl Ballard.

Pistolník zavrtěl hlavou.

„Já zůstanu u tohoto,“ odvětil a položil ruce na slonovinové pažby svých stříbrných koltů.

Tato slova dokazovala, že to je opravdový pistolník. Zabíjel rád, ale přinášelo mu to uspokojení pouze tehdy, když to mohl dělat kolty. Při každém pistolnickém souboji chtěl dokázat, že střílí rychleji a chladnokrevněji než jeho protivník. Rotační kulomety ho ponechávaly chladným.

„Napojím koně, než pojedeme zpátky,“ řekl Grant, opustil je, vzal svého hnědáka za uzdu, přivedl ho k řece a nechal ho pít. Za každou cenu se musel spojit s Laredem. Kapitán McNelly se musel dozvědět, co se odehrálo v posledních dnech, jinak by ho Ballard překvapil a zničil by jeho oddíl. A pak už by Ballarda nikdo nezastavil.

Grant odešel od řeky, přivázal svého koně k topolu a nenápadně se rozhlédl. Pokud jezdec, kterého viděl, byl skutečně Laredo Shad, potom se jistě i on chtěl pokusit s Grantem spojit.

Vytíral koně. Věděl, že nemůže zůstat pryč dlouho, pokud nechce vzbudit nedůvěru ostatních. Ale minuty plynuly a Laredo se neukázal. Grant ještě chvíli počkal a pak se vrátil.

+ + + + +

Zatímco ještě stáli u rotačních kulometů, ozval se náhle za nimi dusot kopyt. Když se Grant otočil, muži se rozestoupili a mezi nimi projel Day Carroll. Vedl s sebou osedlaného koně bez jezdce. V pravé ruce měl kolt. Před ním klopýtal muž, který už neměl klobouk a jehož revolverové pouzdro bylo prázdné. Při pohledu na něj Grant zkameněl.

Byl to Laredo Shad!

Carroll seskočil ze sedla. „Objevil jsem ho tam v kopcích,“ řekl k Ballardovi. „Pozoroval nás dalekohledem. Omráčil jsem ho pažbou koltu. Když přišel k sobě, vzal jsem ho sem.“

Laredo se vyhnul pohledu na Granta. Z pravého spánku mu tekla krev. Ballard přišel k němu.

„Kdo jste?“ otázal se ho.

Než mohl Shad odpovědět, řekl Rex Lane: „Toho muže už jsem jednou potkal, kapitáne. Byl ještě s jedním dalším chlápkem v Kennardově dostavníkové stanici, když jsme tam vyřídili bratry Kellyovy. Na jeho jméno už si nevzpomínám, ale vím, že patřil k McNellyho oddílu.“

Ballard si Lareda změřil pohledem.

„Takže státní policista. Co jste tu dělal?“ otázal se. „Poslal vás McNelly, abyste tu špehoval? Jste sám, nebo je v okolí ještě víc McNellyho lidí?“

„Jsem sám,“ řekl Laredo.

„Potom budete pohřben sám,“ prohodil Ballard. „Viděl jste toho příliš mnoho. Nemohu vás nechat naživu. Dayi, zastřelte ho!“ Grant přibližoval pravou ruku ke koltu. Byl to nesmyslný pohyb. Věděl, že pro Lareda nemůže udělat nic. Grant však musel zůstat naživu, aby mohl zastavit Ballarda. Pokud by oba zemřeli, bylo by to k ničemu.

V té chvíli řekl Rex Lane: „Počkej, Dayi! Na Kennardově přepřahací stanici byl ještě jeden muž. Jeho tvář jsem neviděl, protože stál v přítmí.

Ale mohl to být Kimbrough. Možná mezi těmi dvěma existuje spojení. Protože proč by byl jinak tento muž…“ ukázal na Lareda, „…tady? Na dostavníkové stanici tvrdil, že právě přijel z mexické hranice. A Kimbrough prý taky přijel z Mexika. To by do sebe zapadalo.“

Grant tušil, že mu jde o život. Náhle se tam rozhostilo ticho. Pohledy všech byly upřeny na něj. Rex Lane probudil jejich všeobecnou nedůvěru k němu. Dokonce ani Ballard už si nebyl jistý.

„Co říkáte na Lanovy výtky, Grante?“ otázal se. „Myslím, že mu dlužíte odpověď.“

„Tu mu dám.“ Grant se zhluboka nadechl a pravou ruku položil na kolt.

„Ne, tak ne!“ zvolal Ballard. „Nechci, aby moji muži umírali kvůli zbytečným soubojům. Vím o lepším prostředku, jak to zjistit. Zastřelte toho zajatce, Grante! Pak o vás nikdo nebude pochybovat.“

Grant měl pocit, jako by se před ním rozevřela propast. Pohlédl na Ballarda. Kapitán napjatě čekal. Měl přivřené oči a sevřené rty. Grant z něj jen s vypětím všech sil odtrhl pohled. Pak otočil hlavu a pohlédl na Lareda. Ten byl bledý. Rychle oddechoval a po tváři mu stékal pot.

„Střílejte, Kimbroughu! Na co ještě čekáte?“ zvolal Rex Lane. „Nebo snad toho muže znáte lépe, než chcete přiznat? Možná jste i vy patřil k McNellyho oddílu.“

Day Carroll namířil na Granta. Ten položil ruku na dřevěnou pažbu svého koltu. Jeho paže však jako by byla ochromená. Nedokázal tasit a namířit na Lareda, i kdyby ho to mělo stát život.

V té chvíli Laredo jednal. Věděl, že musí zemřít, ale nechtěl s sebou strhnout do záhuby Granta.

Laredo se otočil a vrhl se na Daye Carrolla. Mladý pistolník okamžitě střílel. Byl to reflexní pohyb. Plamen, který vyšlehl z hlavně, Laredovi ožehl košili. Náraz kulky ho odhodil. Pak se skácel na zem.

Grant upřeně hleděl na svého kamaráda.

„Ty kreténe,“ zabručel Lane na Carrolla, „to jsi nemohl počkat, až ho oddělá on? Teď se nikdy nedozvíme, co jsme chtěli vědět.“

Grant sundal ruku z koltu. Cítil se prachbídně, jako ještě nikdy v životě. Měl zpocenou tvář. Ale náhle se ho zmocnil hněv, který v něm zaplanul mocným plamenem. Pohlédl na Carrolla, který tam stál s kouřícím revolverem v ruce.

Mladý pistolník jeho pohled vydržel. Byl však bledý jak stěna, jako by tušil, že Kimbrough nad ním v té vteřině vynesl rozsudek smrti.

Krátce po tom, co se vrátili do tábora u mesy Bandera osedlal Rex Lane čerstvého koně a odjel z tábora. Grant ho viděl a přemýšlel, kam jel. Musel to být nějaký důležitý úkol, jehož provedení nesneslo odkladu.

Potom však jeho pozornost zaujalo něco jiného. Tři kryté povozy s rotačními kulomety a bednami se střelivem přijely na kraj tábora a muži vypřáhli mezky. Dva strážní s winchestrovkami se postavili k vozům. Grant viděl, že je obtížné se připlížit k těm zbraním a vyhodit je do vzduchu. Nezbývalo mu však nic jiného, musel to zkusit. S pomocí McNellyho oddílu už nemohl počítat. Teď, když byl Laredo Shad na pravdě boží, neměl možnost McNellyho zavčas alarmovat. Vše bylo v jeho rukou.

Po cestě do tábora s ním Ballard téměř nepromluvil slova. Nejednou ale Grant cítil jeho pohled. Tušil, že

Dune Ballard ještě není rozhodnutý, co sním udělá.

Grant přinesl své sedlo a další věci do stanu. Tři policisté, kteří tam s ním bydleli, byli od začátku na slovo skoupí a nedůvěřiví a jen občas na něj vrhli zachmuřený pohled.

Grant opustil stan. Venku už se setmělo. Hořely tam táborové ohně. Posadil se k jednomu z nich a vzal si hrnek s kávou.

Jeho myšlenky byly upřeny na zajatkyni v chatě pod mesou, když tu náhle uslyšel kroky. Vzhlédl. Stál před ním Ballard. Chvíli si ho prohlížel, načež řekl: „Musím s vámi mluvit, Grante. Pojďte se mnou do mého stanu!“

Tam zůstal stát otočen zády ke Grantoví.

„Nevím, co si mám myslet o vašem chovám. A – co je ještě horší – nejsem si jistý, zda vám mohu důvěřovat. Ani se nechci ptát, jestli jste toho muže z McNellyho oddílu, kterého zastřelil Day Carroll, znal. Dozajista byste to popřel a já bych vám nevěřil.“

Potom se prudce otočil ke Grantoví.

„Ať už jste ve skutečnosti kdokoli – obávaný pistolník nebo McNellyho špion – nabízím vám jedinečnou šanci, Grante. Můžete se stát druhým mužem Texasu. Možná dokonce jednou budete mým nástupcem. Rozmyslete si, zda se vám vyplatí mi být věrný.“

Opět se ke Grantoví otočil zády, udělal několik kroků a zastavil se. Grant Kimbrough viděl, jak zatíná pěsti, a zmocnilo se ho podobné rozrušení, jaké ovládalo toho muže.

„Každého druhého bych osobně zastřelil, kdyby jen vteřinu váhal odkrouhnout muže z McNellyho oddílu,“ řekl Ballard přidušeným hlasem. „Daroval jsem vám život, Grante. To je víc, než jsem kdy pro někoho udělal. Jsem totiž toho mínění, že nepřítele je nutné potřít.

Ale ještě nikdy jsem někoho neprosil o přátelství.“

Odmlčel se a vypadalo to, že Čeká na Grantovu odpověď. Takřka minutu panovalo napjaté mlčení. Potom Ballard otočil hlavu a pohlédl na Granta přes rameno.

„Nechcete mi odpovědět?“

„Máte mnoho lidí, kterým můžete bezpodmínečně důvěřovat: Lana, Carrolla…,“ řekl Grant.

Dune Ballard ho umlčel.

„Lane, Carroll a ostatní jsou jen nástroje v mých rukou,“ poznamenal. „Ale takovým nedůvěřuji, jen vám, Grante. Ale zatraceně mi to ztěžujete, i když jsem udělal všechno pro to, abych vám ukázal své sympatie. Dokonce jsem vám slíbil omilostnění. Vidíte, co to tady leží na stole? To je dopis adresovaný guvernérovi, v němž ho prosím, aby zastavil vaše stíhání. Napsal jsem ho, ještě než jsme vyjeli z tábora. Ale teď jsem na pochybách, zda ho mám odeslat.“

Grant, který na jedné straně k Ballardovi pociťoval nepřátelství a na straně druhé s ním měl jakýsi neurčitý soucit, odvětil: „Není vždy snadné porozumět chování druhého člověka.“

„Nedal jsem vám sebemenší podnět k tomu, abyste o mně pochyboval,“ odpověděl kapitán. „Musí tu být něco, co se vám nehodí do krámu.“

„Možná odmítám metody, kterými chcete získat moc, kapitáne.“

„Moc nikomu nespadne do klína. Ten, kdo ji chce, o ni musí bojovat.“

„Jsem psanec,“ řekl Grant, „a hledají mě. Můj život nemá v Texasu cenu jediného centu. To všechno je pravda. Ale stejně tak je pravda i to, že jsem všechny muže, které jsem zastřelil, porazil ve férovém boji.“

„Chcete říct, že se vám nelíbí střelba ze zálohy,“ dodal Ballard. „Jenže ten, kdo má vysoké cíle, nesmí nějakými skrupulemi omezovat výběr svých prostředků.“

„Já jsem jiného mínění.“

„Ještě se naučíte dívat se na věci jako já. Nesmíte protivníkovi dát šanci. Ne, pokud jde o opravdu důležité věci.“

„Nikdy jsem v souboji nezabil muže, kterému bych nedal šanci,“ odpověděl Grant, „i když šlo vždy o důležitou věc – o můj život.“

„Nechápete, proč jsem byl nucen takto jednat,“ rozzuřeně zvolal Ballard. Snažil se Grantoví vysvětlit své chování, ale očividně mu chyběla slova.

„Co bude s tou zajatkyní, teď, když jste dosáhl svého cíle a zmocnil se toho zlata, kterým jste potom zaplatil za rotační kulomety?“ řekl Grant. „Propustíte ji?“

„Ne, nepropustím ji,“ odpověděl kapitán tvrdým hlasem. Vypadalo to, že se vzdal snahy přesvědčit Granta a získat ho pro sebe.

„Pak její otec bude mluvit a vaše hra skončí, kapitáne.“

„To neudělá. Vyslal jsem Rexe Lana s příkazem umlčet jejího otce navždy. Teď už ho nepotřebuji.“

Granta polil studený pot, když hleděl na toho děsivého člověka, pro něhož lidský život znamenal tak málo.

„A co bude s tou zajatkyní?“ zeptal se.

„Bude ji mít ten z mých mužů, kdo ji bude chtít. Bude patřit tomu, kdo na ni vznese nárok.“

Vyšel ze stanu a dal svým lidem pokyn, aby přivedli Scarlett Fullerovou. Pak vzal láhev whisky.

„Nerozumíte tomu, Grante,“ trpce prohodil. „Můj bratr by mé jednání akceptoval. Podobáte se mu méně, než jsem doufal a než jsem si přál. Vidím, že jsem se ve vás mýlil.“

„Všechno má své hranice, pokud člověk nechce ztratit sebeúctu. Myslím, že vy jste ty hranice už dávno překročil,“ poznamenal Grant. „Ale když jste řekl, že na ni může vznést nárok každý, pak si ji nárokuji já.“

„Tím jste nad sebou vynesl ortel smrti, protože znám někoho jiného, kdo na ni má zálusk a kdo vás vyzve, až to uslyší.“

Ballard vypil polovinu láhve. Přesto byl jeho krok jistý, když vyšel ven. Grant ho následoval.

Venku státní policista přistrkal Scarlett Fullerovou k jednomu z ohňů. Grant nevěděl, zda dívka tuší, jaký hrozný osud je jí přichystán, ale viděl v její tváři zděšení.

Ballard s láhví whisky v ruce ukázal na Granta.

„Tento muž,“ nahlas řekl, „vznesl nárok na zajatkyni. Pokud mu ji někdo chce vzít, nechť předstoupí. Bude ho ale muset zabít.“

Scarlett Fullerová po dalším postrčeni padla na kolena. Pohlédla na Granta a v jejích očích se zračila naděje a zoufalství zároveň. Pak však koutkem oka spatřila dalšího muže, který přistoupil k ní. Pohlédla na něj a naděje v jejích očích vyhasla jak svíčka ve vichru.

Muž vedle ní byl Day Carroll. „I já na tu ženu vznáším nárok,“ chraplavě řekl.

Teď už Grant věděl, koho tím Ballard myslel. Day Carroll chtěl s Grantem bojovat. To byl jediný důvod, proč si nárokoval Scarlett Fullerovou. Chtěl se pomstít za Leggettovu smrt.

„Vezmi si tu ženu, jestli ji chceš, Dayi,“ řekl Ballard a odstoupil stranou.

Carroll nespouštěl Kimbrougha z očí. Stál tam přikrčen, s ohnutými prsty připravenými k bleskurychlému tasení.

„Na to jsem dlouho čekal, Kimbroughu,“ sykl. „Teď tě pošlu za Leggettem do pekla!“

Sevřel rty a tělo měl napjaté jak vlk těsně před skokem. Grant vyčkával, dokud nespatřil malé, sotva viditelné trhnutí v Carrollově tváři. Teprve pak tasil.

Day Carroll sáhl po koltu o zlomek vteřiny dřív, ale při křížném tasení ztratil více času než Grant.

Skrze kouř viděl záblesk. Pak to koupil a trhl sebou. Ještě dvakrát zmáčkl spoušť, ale obě kulky se zavrtaly do země.

Carroll se skácel s výkřikem dravce. Pak jeho ruce ochable klesly na zem a revolvery spadly do prachu.

Grant pohlédl na státní policisty, kteří stáli okolo něj, Ballarda, Scarlett Fullerové a mrtvého Carrolla. Byl připraven vypálit na každého, kdo by sáhl po revolveru. Ale policisty vyděsil jeho ocelový pohled, nikdo z nich se ani nepohnul.

Dune Ballard jako omámen hleděl na mrtvého. Po whisky měl skelné oči. Mlčky se obrátil a šel do svého stanu. Tam dopil láhev do poslední kapky a svalil se na postel. Láhev od whisky mu vypadla z ruky a kutálela se po zemi.

Grant pomohl Scarlett na nohy a vedl ji za sebou. Muži před nimi se rozestoupili. Nebyli si jistí, jak se vůči Kimbroughovi mají chovat. Tohoto váhání Grant využil k tomu, aby se Scarlett opustil stanový tábor.

Nikým neobtěžováni přišli k chatě na úpatí mesy. Grant zevnitř zasunul závoru, načež si dal kolt do pouzdra a zavřel okenice.

„Víte, kdo jsem? Poznáváte můj hlas?“ otázal se té mladé ženy.

„Hned jsem tušila, že jste ten muž, který se mnou před několika nocemi mluvil oknem,“ řekla. „Ale vy přece patříte k Ballardovu oddílu, ne?“

„Ne,“ odvětil Grant a několika slovy jí vysvětlil, kým ve skutečnosti je a jaký má úkol. Tím velmi riskoval, protože pokud by tu ženu někdo přinutil mluvit, byl by ztracen. Na druhé straně si však musel získat její důvěru. A to bylo možné jen tehdy, pokud by jí řekl pravdu.

Pozorně mu naslouchala.

„Věřím vám,“ zamumlala Scarlett, když domluvil. „Nevypadáte jako některý z Ballardových banditů. Co plánujete?“

„Musíme odtud pryč a nemáme moc času.“

„Myslíte, že máme šanci?“

„Ano. Dokud je Ballard namol a spí ve svém stanu a Lane není v táboře, ostatní nevědí, jak se vůči mně mají chovat. Všichni v posledních dnech viděli, jak mě Ballard upřednostňoval. A dokud se neprobudí a nedá jim instrukce, budou mě považovat za jeho zástupce. Navíc je šokovala Carrollova smrt. Nikdo se neodváží proti mně něco udělat.“

„A když se Lane vrátí?“

„Pokud bychom potom ještě byli tady, bylo by vše ztraceno. Jestliže Ballard je hlavou té bandy, Lane je jejím katem. A nebude váhat ani na chvíli, zda nás má vyřídit.“

„Můžeme odtud do Presidia a pak k mému otci,“ navrhla Scarlett Fullerová.

Grant přemýšlel, zda jí má říct, proč Rex Lane odjel z tábora. Potom však tu myšlenku zavrhl. Pokud by Scarlett řekl, že má zavraždit jejího otce, mohla by zpanikařit.

„Pokusím se pro nás osedlat dva koně,“ řekl. „Pokud se mi to podaří, odjedeme na sever, ke Cathedral Mountain. Tam je kapitán McNelly se svým oddílem. U něj budeme v bezpečí. Ale než opustíme tábor, musím se pokusit zneškodnit rotační kulomety.“

„Při tom budete riskovat život,“ zeptala se Scarlett chvějícím se hlasem.

Grant na ni pohlédl ve svitu lucerny a připadalo mu, že to je ta nejkrásnější dívka, jakou kdy potkal. Ještě nikdy necítil k ženě tolik.

Všimla si jeho pohledu a zrudla.

„Nebude to jednoduché,“ odpověděl. „Zavřete dveře na závoru, až odejdu z chaty, a otevřete, jen když uslyšíte můj hlas! Přijdu pro vás, až osedlám koně. Teď stáhněte knot lampy!“

Scarlett ho poslechla. Malý plamének zhasl a v místnosti byla náhle tma. Před chatou už nestál žádný strážný, Grant však viděl postavy pohybující se před táborovými ohni. Očividně se tam státní policisté shromáždili, aby se rozhodli, co budou nyní – bez svých bossů – dělat.

Grant vyklouzl ven a zavřel za sebou dveře. Připlížil se ke koním a po chvíli našel dvě sedla. Položil je na svého hnědáka a jednoho menšího strakáče, načež je co nejtišeji přivedl k úpatí mesy, kde je přivázal k jednomu topolu.

Krátce nato zaklepal na dveře chaty a zavolal na Scarlett. Otevřela mu. Dal jí znamení, že má mlčet. Scarlett se s ním vydala ke koním. Vyšvihla se do sedla strakáče.

„Jestli uslyšíte výstřely,“ řekl jí, „a já do dvou minut nebudu tady, tak déle nečekejte. Pohodněte koně a jeďte na sever! Pokuste se dojet do McNellyho tábora!“

„Kéž se vám to zdaří, Grante,“

Grant se usmál a zmizel v temnotě.

Nejprve šel do chaty, kde nějakou dobu tápal potmě a pak našel dvě petrolejové lampy. S nimi se vydal k povozům. Když byl pouze 25 yardů od nich, náhle se zastavil. Viděl jednoho hlídače, který držel v ruce karabinu a stál zády k němu. Hleděl na tábor. Druhého strážného neviděl. Grant postavil petrolejky na zem a vytáhl kolt. Neslyšně se přikradl za toho muže, rozpřáhl se a udeřil ho pažbou do hlavy. Státní policista se skácel na zem.

Grant vzal petrolejky a vlezl do jednoho z povozů. Škrtl sirkou a pečlivě zastínil plamének dlaní, aby ho jeho světlo neprozradilo. Pohlédl na truhly s rotačními kulomety a střelivem. Bylo tam více beden než předtím. Ballard nechal do vozů očividně naložit veškeré střelivo oddílu. Viděl tři bedny s nápisem „dynamit“.

Grant otevřel jednu z nich. Sirka zhasla, nahmatal však tyčky s dynamitem. Nechal truhlu otevřenou a sundal z lucerny skleněný cylindr, načež petrolejem polil plachtu vozu. Pak s druhou lucernou vlezl do dvou dalších vozů a zopakoval to.

Vše trvalo jen několik minut. Zatím vše probíhalo dobře.

Ale potom…

Když vylezl zpod plachty třetího vozu, uslyšel kovové cvaknutí.

Druhý hlídač, kterého tak neúspěšně hledal!

Grant se otočil a trhl pravou rukou k revolveru. Ten náhlý pohyb mu zachránil život. Kulka z winchestrovky státního policisty ho minula o vlas. Plamen, který vyšlehl z hlavně, podpálil plachtu. Grant vystřelil a viděl, jak se muž skácel k zemi.

Když Grant seskočil z kozlíku vozu, byla již plachta v plamenech. Oheň hnaný nočním větrem rychle přeskakoval z jednoho vozu na druhý.

V záři plamenů Grant běžel k místu, kde s koňmi čekala Scarlett Fullerová. Vrhl se do sedla a pak vyrazili.

Náhle se před nimi z temnoty vynořily dvě nebo tři postavy. Muselo jít o muže na hlídce, kteří byli zodpovědní za tuto část tábora. Grant viděl blyštící se hlaveň winchestrovky. Začal na ně střílet z koltu a viděl, jak muži vrávorají a kácejí se k zemi. Potom se náhle zablesklo a ozval se ohlušující výbuch.

Dynamit explodoval a zničil povozy i s rotačními kulomety a veškerým střelivem. Grant zřetelně slyšel práskání nábojů v hořících vozech.

Ballardovy sny o moci byly zničeny.

+ + + + +

Rozednilo se, slunce zlatorudě svítilo na obzoru a nad planinou se tetelil vzduch.

Grant Kimbrough a Scarlett Fullerová projížděli údolím, kolem něhož se táhly strmé, skalnaté svahy, na sever. Jejich zvířata klusala se svěšenými hlavami, což je u koně vždy znamení velkého vyčerpání. Oba jezdci zastavili v jednom úzkém korytě, kde bylo pouze několik tůní. Nechali napojit zvířata a pak se napili sami. Jelikož neměli žádné láhve, byli odkázaní na vodu, kterou nalezli po cestě.

„Jak dlouho to ještě bude trvat ke Cathedral Mountain?“ zeptala se Scarlett Fullerová, když se napila.

„Přijedeme tam večer,“ odvětil Grant. Ohlédl se při tom, tak jako v posledních hodinách mnohokrát.

„Bojíte se, že nás pronásledují?“ Mávla rukou, když jí chtěl skočit do řeči. „Ne, nesnažte se mě uklidnit nějakou lží. Je mi jasné, že Ballard nás bude pronásledovat.“

„Je to tak,“ přisvědčil Grant. „Chce mě vidět mrtvého a udělá pro to všechno.“

„To vás tolik nenávidí?“

„Ano, myslím, že ano. Nabídl mi své přátelství a já ho odmítl. To mi nikdy nezapomene. Rex Lane se už mezitím připojil k jeho oddílu a i ten mě chce odkrouhnout, i když z jiných důvodů než Ballard.“

„Víte něco o tom, proč mě unesli?“ zeptala se.

„Ballard tím vydíral vašeho otce, chtěl ho přinutit, aby mu pomohl udělat jeden významný krok.“

To – víc však ne – jí mohl říct, aniž by ji tím ochromil.

„Chudák otec,“ řekla utrápeně. „Od smrti mé matky měl jen mě. Myslím, že by udělal vše pro to, aby mi pomohl. Doufám, že se nenamočil do Ballardových čachrů.“

„Ballardův sen o moci je rozbit,“ vyhnul se Grant odpovědi. „Jeho rotační kulomety jsou zničeny. Nevěřím, že bez nich získá podporu dvou dalších oddílů státní policie. Zbývá mu jen jediná možnost: vyřídit nás, protože pak by se zbavil jediných svědků svých machinací.“

„Riskoval jste kvůli mně život,“ řekla. „Beze mě byste měl větší šanci uniknout. Dobře vím, že se nám to povedlo jen se štěstím. Žádný jiný muž, kterého jsem dosud potkala, by pro mě neudělal něco takového.“

„Kdybych vás nechal v Ballardových rukou, byla byste teď mrtvá. To bych si vyčítal do konce života.“

„A kdybychom neměli štěstí, byli bychom teď mrtví,“ řekla. „Bez váhání jste riskoval svůj život. Ani nevím, jak vám mohu poděkovat.“

Mlčky si ji prohlížel. Za bílého dne byla ještě hezčí než uplynulé noci, když ji viděl pouze v záři ohně a petrolejové lampy. Jen s vypětím všech sil z ní dokázal odtrhnout zrak. Věděl však, že to není chvíle, kdy by mohl doufat v lásku ženy. Ještě nebyli v bezpečí. Ještě jim byla v patách smrt.

Kromě toho – přestože složil přísahu jako texaský ranger – v jistém smyslu byl ještě pořád psanec. Neměl ženě co nabídnout. Potlačil svou touhu. Určitě by nenarazil na odpor, kdyby ji objal, ale nemělo to tak být.

„Vyprávějte mi víc o sobě,“ poprosila ho Scarlett, když se vyšvihli do sedel a vyjeli na břeh.

„Znáte mé jméno a víte, kdo jsem,“ odvětil Grant. „To je skoro všechno, co se o mně dá říct. Vlastním malý ranč nedaleko města Wendell v oblasti Jeff Davis. Stará se o něj má matka a pomáhá jí můj strýc. Už jsem o nich neslyšel celé roky.“

„Ale teď vašemu návratu domů nestojí nic v cestě, ne?“

„Tím si nejsem tak jistý,“ pochybovačně odpověděl Grant. „Jde o Ballarda. Dokud mi bude v patách, nemohu se vrátit.“

„Není Ballardovo zneškodnění McNellyho věc? Udělal jste to, co bylo ve vašich možnostech, abyste tomu chlápkovi zabránil v uskutečnění jeho plánů.“

„Ano, jistě, ale nedělám si iluze, slečno Scarlett. Ballard musí kypět hněvem. Boj je neodvratný a jeden z nás ho nepřežije.“

Granta samotného ta slova překvapila a vyděsila. Toto bylo opět dědictví po jeho otci: instinkt pistolníka. Jeho vnitřní hlas mu napověděl, že boji se nevyhne. Bylo jisté, že Ballard si ho najde. Ten hrozný člověk byl schopen všeho.

Ale Granta ještě víc děsilo poznání, že se tomu boji nechce vyhnout. Cítil nutkání bojovat s Dunem Ballardem. Pak by měly rozhodující slovo kolty. Rostlo v něm přesvědčení, že neexistuje jiná možnost.

V té chvíli řekla Scarlett Fullerová: „Tam vepředu jsou domy. Je to město.“

+ + + + +

„S celým svým oddílem jsem se vydal na jih, když jsem několik dnů neměl zprávy o Laredo Shadovi,“ řekl kapitán McNelly. „Tušil jsem, že se něco stalo, ale nevěděl jsem, že Laredo je mrtvý. Kdo ho zastřelil?“

„Jeho vrah už leží pod jedním bezejmenným hrobem pod mesou Bandera,“ odpověděl Grant. „Je mi líto, že jsem nemohl Laredově smrti zabránit.“

„Vzhledem k okolnostem jste jednal zcela správně. Nemělo by smysl, kdybyste Lareda bránil a zemřel při tom. Od začátku jsem věděl, že to pro všechny zúčastněné bude mimořádně těžké. Jsem rád, že jste naživu, Kimbroughu. Už jsem musel poslat na smrt tolik dobrých chlapů, že mě váš návrat nadmíru potěšil.“

Oba muži seděli u prostého dřevěného stolu v jediném saloonu v Perdidu, malém texaském pohraničním městečku na Alamito Creeku. Grant byl překvapen tím, že na McNellyho oddíl narazil právě v Perdidu. Kapitán mu svou přítomnost vysvětlil několika slovy.

„Jste si jistý, že Ballard vás pronásledoval?“ otázal se McNelly, zatímco nalil Grantovi plnou sklenici whisky.

„Jsem si natolik jistý, že bych to mohl odpřísáhnout, kapitáne. A myslím, že se k nim mezitím přidal Rex Lane. Ballard má u sebe pravděpodobně většinu svého oddílu. Řekl bych, že za dvě hodiny ta horda přijede sem.“

„Pak je tedy patřičně přivítáme,“ zabručel McNelly točil sklenicí mezi prsty. „Tentokrát s tou sebrankou zatočíme. Ale co vy? Splnil jste svůj úkol a nemáte důvod se tohoto boje účastnit.“

„Pořád bych musel myslet na Ballarda, pane. Takže budu při tom, až ho polapíte. Nic jiného pro mě nepřichází v úvahu.“

„Doufám, že víte, co děláte. Nikdo by vás nepovažoval za zbabělce, kdybyste se tomuto boji vyhnul. Již po vás nemůžeme nic chtít.“

Grant pohlédl do své sklenice s whisky. Věděl, že v McNellyho očích podstupuje zbytečné riziko, když chce bojovat s Dunem Ballardem. Ale v hloubi duše toužil po souboji na kolty s Ballardem a s Lanem.

Dune Ballard v něm totiž probudil pocity, které do té doby neznal, strach a nenávist. A těchto tísnivých pocitů se Grant mohl zbavit jen v boji. Pokud by couvl před nebezpečím, už by nikdy nebyl tím mužem, co kdysi. Jeho rozhodnutí určil instinkt, který zdědil po svém otci.

„Budu při tom,“ opakoval. Hlas se mu chvěl, nesnesl odporu.

Náhle se otevřely dveře saloonu a dovnitř vešla Scarlett. Přišla z hotelu, kde se po dlouhé cestě umyla. Při pohledu na ni bylo Grantovi, jako by ho někdo zbavil části břemena, které spočívalo na jeho ramenou.

Její úsměv zkrášlil svět, protože viděl, že patří jen jemu.

McNelly a Grant vstali, když tam Scarlett přišla.

„Ráda bych se co nejrychleji vrátila ke svému otci, kapitáne,“ řekla. „Můžete mi při tom pomoct?“

Oba muži si vyměnili krátký pohled.

„Teď musíte být silná, prosím,“ odvětil kapitán. „Po cestě sem jsem dostal zprávu, že – že váš otec je mrtev.“

Scarlett zmrzl úsměv na rtech. Chytila se za hruď, zavrávorala a pravděpodobně by se skácela na zem, kdyby k ní nepřistoupil Grant a nechytil ji. Byla bledá jak stěna.

„Byl přepaden transport zlata z dolu Maravillas jižně odtud, eskorta byla postřílena a náklad uloupen,“ dodal McNelly. „Z toho důvodu jsem poslal jednoho poručíka a dva muže do dolu. Tady v Perdidu se připojili k nám a oznámili mi, že váš otec byl zavražděn.

Pokud je Grantova domněnka pravdivá, pak ho zastřelil Rex Lane na Ballardův příkaz. Je mi to líto.“

+ + + + +

Grant Kimbrough odvedl Scarlett zpátky do hotelového pokoje, kde se posadila na postel a rozvzlykala se. Pokoušel se ji utěšit, ale ona jako by jeho slova neslyšela. Proto se posadil na kraj postele, objal ji a držel ji, dokud ten nářek, kterým se otřásala, neustal.

„Udělal bych všechno, kdybych tě jen mohl ušetřit té bolesti,“ zamumlal. „Ale nemohl jsem tomu zabránit, bylo už pozdě.“

„Ty jsi to celou dobu věděl?“ zeptala se ho chvějícími se rty. Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Ano. Ale když jsem se od Ballarda dozvěděl, co nařídil, byl již Lane pryč a já neměl možnost ho zastavit.“

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Neměl jsem k tomu odvahu,“ přiznal se Grant. „Kromě toho existovala možnost, že Rex Lane tvého otce nenajde. I já jsem se to dozvěděl až od McNellyho.“

„Prosím, drž mě! Drž mě pevně!“ hlesla. „Je mi, jako bych padala do propasti.“ Po chvíli dodala: „Řekni mi, proč můj otec musel zemřít.“

„Byl jediným svědkem, který mohl Ballarda ohrozit,“ odpověděl Grant Kimbrough hořkým hlasem. Stále si nebyl jistý, zda jí může říci celou pravdu.

„Něco mi tajíš,“ zašeptala Scarlett, která cítila jeho váhání. „Chci vědět pravdu, celou pravdu!“

Grant se rozhodl jí říct všechno. Pověděl jí o přepadení transportu zlata a o klíčové roli jejího otce.

„Udělal to všechno kvůli mně,“ zvolala, když domluvil. „Řekl Ballardovi všechno o tom transportu zlata jen proto, aby mi zachránil život.“

„Ballard je netvor,“ vyhrkl Grant. „Je to ďábel v lidské podobě. Tvůj otec není jediný, koho má na svědomí. Ale přísahám ti, že s jeho rejdy skoncuju. V Perdidu jeho řádění skončí.“

„To, co napáchal, už nic nenapraví,“ řekla. „Proč se to všechno muselo stát? Nechápu to, Grante. Nerozumím, proč…“

„Někteří lidé,“ skočil jí do řeči, „jsou posedlí mocí. Ballard je jeden z nich. Takových, jako je on, je víc, než si myslíme. Ale většině z nich se nikdy nepodaří dostat se do bezprostřední blízkosti moci. Pro Duna Ballarda byla moc na dosah ruky. Byl a s jistotou ještě je odhodlán jít přes mrtvoly, aby dosáhl svého cíle. Ten člověk se mi hnusí – omlouvám se – je to zloduch.“

„Ano,“ zašeptala, „vždycky, když jsem ho viděla, mi naskočila husí kůže. A teď tu nečinně čekáme na to, až přijede, aby nás zabil.“

„Nejsme sami,“ uklidňoval ji. „Je tu McNelly a celý jeho oddíl. Neměj strach! Tady jsi v bezpečí.“

„A ty?“ otázala se. Byla to jen dvě slova, ale prozradila mu, že Scarlett cítí, na co on, Grant, myslí.

„Udělám to, co udělat musím.“

„To znamená, že budeš po McNellyho boku a že Ballardovu bandu v Perdidu přivítáš olovem?“

„Ano.“

„A když tě zabijí?“

„Ty budeš v každém případě v bezpečí,“ odpověděl Grant. „Tobě se nic nestane.“

Scarlett se vymanila z jeho objetí a narovnala se.

„Ty nerozumíš, že nemám strach o sebe,, ale o tebe?“ otázala se naléhavým tónem.

Velice dobře chápal, co její slova znamenají. Měla o něj strach, protože ho milovala.

„Slib mi, že nepůjdeš na ulici, až přijede Ballard,“ řekla.

„To nemohu.“ Grantův hlas zněl stroze. „To, co ode mě požaduješ, je nemožné.“

„To pro tebe nic neznamenám?“

Uhnul jejímu pohledu. Bolelo ho, když v její tváři viděl beznaděj.

„Já tě miluji. Miloval jsem tě od prvního okamžiku,“ řekl. „Znamenáš toho pro mě tolik, ale…“

„Ale ne dost na to, aby ti to zabránilo bojovat.“

Sklonila hlavu.

„Po celé roky jsem žil jako psanec, bez kontaktu s lidmi na ranči, pořád na cestách. Na to nezapomeň. A teď s tím musím skoncovat. Nemůžu a nechci se Ballardovi věčně vyhýbat. Mám toho dost. Až bude po všem, můžeme si promluvit o nás.“

„Chceš rozhodnutí,“ řekla Scarlett. „Buďto zemřeš v souboji na kolty, nebo se ti otevře cesta do tvého starého života.“

„Ano,“ odvětil Grant, „je to, jak říkáš. Asi to tak musí být. Nedokážu to vysvětlit slovy. Ale ty ano.“

Pohlédl do jejích slzami zalitých očí.

V následující vteřině ji objal a políbil. Objímali se silou, která měla kořeny v hluboké, děsivé osamělosti a zoufalství.

„Jsem ochotná jít s tebou kamkoli, pokud se vzdáš toho boje,“ řekla Scarlett, když ho pustila. „Nechci jen jedno: ztratit tě. To by bylo víc, než bych dokázala unést.“

„Prosím neztěžuj mi to!“ vyhrkl. „Miluju tě víc než svůj život. Ale to, co po mně požaduješ, nemohu udělat. Nebyl bych to já, kdybych se poddal tvému naléhání. Ty nic nevíš o dědictví, které v sobě nosím. Je to jako nutkání, které musím poslechnout. Nemám jinou cestu. Můj otec byl pistolník a já jsem jako on.“

„To má láska nemůže být silnější než to zatracené dědictví?“ vykřikla, jako by ho chtěla probudit ze snu.

„Cítím, že to je naposledy,“ řekl Grant. „Pokud ten souboj přežiju, bude pro mě svět vypadat jinak. Ale tentokrát musím jednat tak, jak to považuju za správné.“

„I kdyby to znamenalo tvou smrt?“ otázala se Scarlett.

Grant však mlčel.

+ + + + +

Slunce zapadalo a kopce na západě vrhaly dlouhé stíny na planinu, když Grant Kimbrough a kapitán McNelly stáli na hlavní ulici v Perdidu. Grant se neustále díval na jižní konec ulice, kde se každou chvíli měl objevit Dune Ballard a jeho lidé.

Nechal Scarlett samotnou v hotelovém pokoji, ačkoli věděl, jakou bolest jí tím způsobí.

Po jistém hledání nalezl kapitána ve stáji, kde dával svým lidem přesné pokyny. V Perdidu nebyl šerif, nejbližší byl v Marfě, 50 mil daleko. Proto v tom městečku nyní zastupoval zákon McNelly.

Grant se rozhlížel po střechách domů, kde kapitán rozestavil své nejlepší střelce. Občas se tam zablyštěla hlaveň winchestrovky.

„Neměli bychom Duna Ballarda podcenit,“ řekl McNelly. „Možná vytuší, že to je past, a vyhne se městu obloukem. To by znamenalo zdlouhavé, krvavé pronásledování, v jehož průběhu bych pravděpodobně ztratil mnoho mužů.“

„Ballard přijede,“ s naprostou jistotou řekl Grant. „A až vjede do Perdida, uvidí mě na ulici a nebude ho zajímat nic jiného. Bude mě chtít zabít, jen to je pro něj důležité.“

„A Rex Lane?“ zeptal se McNelly, který Grantovu odvážnému plánu tak úplně nevěřil.

„Je chladnokrevnější, vypočítavější a proto i nebezpečnější než Ballard,“ přiznal Grant. „Doufejme, že vaši lidé zůstanou dobře ukrytí, dokud jim nedáte rozkaz střílet, kapitáne. Jestli Lane uvidí jedinou pušku na střeše, je vše zbytečné.“

„Za své lidi můžu dát ruku do ohně. Nikdo z nich nevystřelí, dokud nedám znamení.“

„Dobrá. Všechno závisí na tom, zda je nepustíme z města. Jakmile se strhne přestřelka, pokusí se prorazit a uprchnout. Ballardovi lidé vědí, že nemají co ztratit. Budou bojovat.“

„Takže vás nemohu odradit od vašeho záměru bojovat s Ballardem v souboji na kolty?“ zeptal se McNelly.

„Dal jste mi slovo, že se budete řídit mými pokyny, protože Ballarda znám lépe, kapitáne,“ připomněl mu Grant jeho slib.

McNelly si povzdechl a tiše zaklel. Vypadal ustaraně, když pohlédl na Granta. Pak ho nechal o samotě.

Grant ještě nikdy nebyl tak odhodlaný jako nyní, když chtěl Ballardovi ukázat, zač je toho loket. Potom však bezděky opět pomyslel na Scarlett a sevřel rty. Často hleděl smrti do očí a neměl z ní strach. Ale náhle ho dostal. Najednou si uvědomil, že existuje něco, pro co stojí za to žít. Například ta líbezná žena, která se jmenovala Scarlett Fullerová a která na něj čekala.

Pomyslel na Duna Ballarda, aby na ni zapomněl. Viděl ho před sebou: muže s bledou tváří a černýma očima, které vypadaly jako ústí hlavní revolverů. Ballard mu nabídl své přátelství a Grant ho odmítl. Od té chvíle byli úhlavními nepřáteli.

Pomalu kráčel po hlavní ulici. Pozoroval své ruce. Byly zcela klidné, nechvěly se. Byl připraven na vše.

+ + + + +

Uplynula téměř hodina, než Grant uslyšel dusot jezdců. Ten zvuk pro něj znamenal téměř vysvobození. Instinktivně vešel do úzkého průchodu mezi dvěma domy a pohlédl na střechy naproti. McNellyho muže však vidět nebylo. Vypadalo to, že celé město spí.

Ze svého úkrytu sledoval Ballardův oddíl, který klusem přijížděl k městu. Dune Ballard a Rex Lane byli v jeho čele. Lane se neustále rozhlížel. Vypadalo to, že větří past jako vlk, přesto však následoval Ballarda. Grant měl znovu příležitost vidět, jakou moc má Ballard nad svými lidmi.

Teď to mělo být naposledy.

Ballard a Lane zastavili své koně před saloonem a seskočili ze sedel. Dva další státní policisté je napodobili.

V tom okamžiku vyšel Grant ze svého úkrytu. Stál 20 yardů od svých protivníků.

Rex Lane ho spatřil jako první. Trhl sebou.

„Sakra!“ vyhrkl. Svým chladným, rychle fungujícím rozumem v té vteřině pochopil, že oddíl padl do pasti.

Když zaklel, Ballard se otočil. I v tom šeru Granta hned poznal a zbledl. Na zlomek vteřiny na sebe oba muži hleděli.

„Kimbroughu!“ chraplavě zvolal Ballard. Ruce měl nad pažbami koltů.

Granta polil studený pot.

Byl to strach?

„Kimbroughu!“ opakoval Dune Ballard ostrým hlasem. V jeho očích jiskřilo.

Lane se bleskově pohnul. Tasil své postříbřené kolty, ale Grant byl téměř stejně rychlý.

Výstřely třeskly zároveň. Grant ucítil úder do hrudi, když mačkal spoušť. Zatmělo se mu před očima. Lane tasil rychleji. Pak, zatímco se mu podlamovala kolena, uviděl, že pistolník v černém se se zkřivenou tváří potácí k zábradlí, načež se zhroutil.

Grant dostal další zásah. Ztěžka otočil hlavu a uviděl, že Ballard na něj míří oběma kolty. Grantovi málem vypadl revolver z ruky, ale udržel ho a zmáčkl spoušť, znovu a ještě jednou.

I ostatní začali střílet. Blýskalo se tam, ale to vše viděl jen jako by skrze mlhu. V hrudi mu explodovala palčivá bolest. Pak začal padat do propasti.

To byl konec.

Nejasně viděl, jak se muži, kteří doprovázeli Ballarda a Lana, jeden po druhém káceli k zemi. Dune Ballard však ještě stál. Zády se opíral o zábradlí. Jeho košile byla zbrocena krví, ale v jeho tváři byl démonický výraz. Střílel dál. To byl pro Granta ten nejkrutější pohled, byl trpčí než smrt.

Pak se mu všechno rozplynulo před očima a dunění výstřelů utichlo. Náhle měl pocit, že vidí bledou, smutnou tvář Scarlett, ale zřejmě to byla jen poslední jiskra života, která vyvolala tento prchavý obraz. Grant chtěl natáhnout ruku, ta však náhle byla jako by ochromená. Otočil se a svalil se do prachu.

+ + + + +

První, co Grant ucítil, když se pomalu probral z bezvědomí, byla bolest – ten poslední a nejsilnější článek řetězu, kterým je člověk spojen s životem. Vnímal světlo a zvuky, ale pohnout víčky mohl jen s velkým úsilím. Viděl rozmazaně, pak se však jeho pohled začal rozjasňovat. Pochopil, že není mrtvý. V hrudi cítil ještě pořád velké bolesti. Dýchal krátce a přerývaně.

Náhle se před ním objevila hezká ženská tvář, která na něj jako by z dálky šeptala: „Grante! Grante! Myslím, že mě poznal. Podívejte, kapitáne, otevřel oči.“

Byla to Scarlett Fullerová. Grant si povzdechl a znovu zavřel oči.

Byla tam. Všechno bylo dobré.

Když se znovu probral, bylo šero. Svítila tam petrolejka. Tentokrát se k němu skláněla mužská tvář. Poznal kapitána McNellyho.

„Ballard?“

To byla Grantova první slova. Jeho první myšlenka se týkala jeho nepřítele.

„Je mrtev,“ odpověděl McNelly. „Ale jak zemřel… Zastřelil tři mé muže, další zranil a vystřílel oba kolty, než zemřel.“

„A jeho oddíl?“ tiše se otázal Grant.

„Došlo k divoké přestřelce. Patnáct Ballardových jezdců v ní padlo. Další odhodili zbraně a vzdali se. Většina je z nich je raněná. Zvítězili jsme, Kimbroughu. Z velké části vaší zásluhou. Ale málem jste při tom přišel o život.“

„A – Scarlett?“

„Celou dobu se nehnula od vašeho lůžka, když jste byl v bezvědomí. Nevzdávala se, i když už ostatní – dokonce i lékař – ztráceli víru. Postarám se o to, aby vás odvezli na váš ranč, Kimbroughu. A slečna Fullerová vás doprovodí.“

Domů na ranč, pomyslel si Grant. Všiml si, že mu zvlhly oči, a otočil hlavu.

„Odpočiňte si, chlapče,“ řekl McNelly. „Jste ještě velmi slabý. Celý týden jste byl v bezvědomí a nacházel jste se mezi životem a smrtí. Ale teď bude vše dobré, máte mé slovo.“

Po dalších sedmi dnech byl Grant se zotavováním tak daleko, že ho mohli odvézt na jeho ranč v oblasti Jeff Davis. Po cestě ho doprovázela Scarlett. Když ho snesli z vozu a on uviděl svou matku a strýce, kteří ho očekávali, přemohlo ho dojetí.

Konečně doma!

Jeho kamarádi z McNellyho oddílu ho přinesli do domu a uložili ho do postele.

Když odešli, otevřely se dveře a přišla tam jeho matka. Posadila se na kraj postele, vzala Grantovu bezvládnou pravou ruku a rozslzela se.

„Když tě přinášeli domů,“ poznamenala chvějícím se hlasem, „tak jsem si chvíli myslela, že to nejsi ty, ale tvůj otec. Ale ten byl mrtvý, když mi ho přinesli. A ty žiješ a uzdravíš se.“

„Mám tě za co odprošovat, mami,“ zamumlal Grant. „Ukradl jsem tobě i sobě samotnému dva roky života kvůli tomu nesmyslnému souboji s Adamem Bucketem. Odpusť mi!“

„Jsi doma a to je nejdůležitější,“ řekla jeho matka. „Můj synu, co všechno jsi musel prožít, když tvůj obličej tak ztvrdl?“

Ještě stále plakala, když se sklonila k němu a políbila ho na čelo. Nedokázala odtud odejít. Pak tam vešel jeho strýc.

„Vždycky jsem věděl, že se jednoho dne vrátíš, Grante,“ řekl, skrývaje své pohnutí. „Tak dlouho jsi čekal na zprávu ode mě. A teď jsi sám dokázal nalézt cestu zpět. Jsem tak rád, synu.“

Poslední, kdo vešel do pokoje, byla Scarlett. Pohled na ni mu dodal tolik sil, že se pokusil posadit. Přecenil však své síly a se sténáním si znovu lehl. Scarlett ho pohladila po vlasech.

„Nesmíš se tolik hýbat, Grante,“ řekla. „Musíš mít trpělivost.“

Grant se cítil šťastný, když byla Scarlett s ním. Zdálo se mu, jako by pouhý dotek jejích rukou – prstů a zápěstí – vytvořil spojení mezi nimi, které bylo silnější než vše ostatní.

„Dlouho jsem přemýšlela o tom, co jsi mi řekl o tvé vzpomínce na otce, o tvém dědictví,“ dodala. „A náhle jsem začala chápat, co jsi mi tím chtěl říct. Teď už vím, že jsi tak musel jednat, že jsi nemohl jinak. Ne že bych s tím souhlasila. Ale rozumím tomu. A vím i to, že jsi měl pravdu, když ses pokoušel mi vysvětlit, že tvůj souboj s Dunem Ballardem pro tebe bude posledním pistolnickýra duelem. Kapitán McNelly mi o pistolnících řekl něco, co jsem nevěděla. Pomohl mi pochopit, co se v tobě odehrávalo.“

„Už o tom nemluv.“ Grant mávl rukou. „Psanec Kimbrough už je minulost. Teď mám poctivé jméno.“

„Ano, je očištěné,“ přisvědčila. „Očistils ho od špíny, která na něm lpěla. Já tě miluju, Grante.“

Řekla to velmi stroze, velmi prostě. Ale pravda je vždy prostá, pomyslel si Grant. A když se dva lidé milují, pak nepotřebují velká slova.

„Chci u tebe zůstat,“ dodala. „Tady na ranči. Mám peníze, dědictví po mém otci. Společně bychom mohli tento ranč zvelebit, nakoupit půdu a dobytek. Uděláme z něj jeden z největších rančů v kraji.“

+ + + + +

Když se Grant uzdravil, často sedával se svým strýcem před domem. Starší muž pořád vyprávěl o Grantových hrdinských činech. Ani si nevšiml, že Grantoví tyto pochmurné vzpomínky nedělají radost.

Jediná, kdo uměl rozehnat jeho chmury, byla Scarlett.

Jednoho dne přišla depeše oznamující McNeliyho příjezd.

Přečetli ji a Grant řekl: „Těším se na to, že ho znovu uvidím. Dal mi možnost očistit mé jméno. Jenom se ptám, co po mně chce.“

O dva dny později na ranč přijel McNelly. Usmál se, když Granta uviděl v houpacím křesle na verandě. „Vezu dobré zprávy!“ zvolal, sesedl a kloboukem si oprášil kožené chrániče. „Četl jste tyto články, Kimbroughu?“ Podal Grantoví „Dallas Herald“ a „State Gazette“.

Na první straně „Heraldu“ Grant četl: „Od nynějška už občané Texasu nejsou podřízeni té ďábelské mašinérii, která dosud pošlapávala jejich práva.“

A „Gazette“ v úvodním článku psal: „Státní policie byla hanbou Texasu a ponížením všech jeho občanů. Bylo načase, aby zmizela v zapomnění, i když peklo by pro ni bylo přiměřenější.“

„I všechny ostatní noviny ve státě píšou podobným způsobem,“ řekl McNelly, když Grant noviny odložil. „Víte, co to znamená, Kimbroughu? V Texasu už žádná státní policie není. Byla rozpuštěna vládním výnosem. Její velitel, generál James Davidson, uprchl s 34 tisíci dolary ze státní pokladny. Nikdo neví, kam utekl. Kapitáni byli propuštěni. Guvernér klopýtl a přišel o svůj úřad. Nový muž v guvernérské funkci se jmenuje Stone. Texas je konečně svobodný stát. Naše úsilí nebylo zbytečné.“

„Těší mě to za vás i za Texas,“ prohodil Grant s úsměvem.

„Mám ještě další zprávy,“ poznamenal McNelly. „Nová vláda vydala nařízení, kterým se obnovují oddíly texaských rangerů. Od nynějška je udržování práva a pořádku opět v jejich rukou. A setnina A bude podřízena mému velení. A ještě něco vám chci předat.“

Kapitán rangerů vytáhl, ze sedlové brašny zapečetěnou obálku a podal ji Grantoví. Ten rozlomil pečeť a přečetl dokument, který byl vevnitř.

„To je vaše omilostnění,“ řekl McNelly, který viděl, jak Grantoví trhají svaly ve tváři. „Podepsal ho nový guvernér. Nikdo si ho nezaslouží víc než vy.“

„Na to jsem čekal tak dlouho, že teď, když ho držím v rukou, tomu skoro nemohu věřit,“ odpověděl Grant nejistým hlasem.

McNelly chápavě přikývl.

„Odteď jste znovu svobodný člověk,“ poznamenal. „Svobodný před zákonem i před lidmi.“

„Za to vděčím vám.“

„Ne,“ opáčil McNelly a zavrtěl hlavou. „Ukázal jste se jako někdo, kdo je hoden návratu mezi slušné lidi. A jsem si jistý, že stát Texas ve vás bude mít i nadále oporu.“

Náhle se ozval dusot kopyt. Na dvůr ranče přijelo 25 jezdců na čele s vysokým mužem s bílými vlasy a knírem. Grant poznal, že to je Wade Bucket, otec muže, kterého před více než dvěma lety zastřelil ve Wendellu.

Bucket sesedl a s cinkáním ostruh přišel k verandě. Doprovázelo ho půl tuctu jeho kovbojů. Bucket vyšel na verandu, zastavil se a opřel si ruce o pažby koltů. Hleděl na Granta.

„Dlouho jsem čekal na to, až konečně stanu před vrahem mého syna,“ řekl. „Teď s vámi zatočím, Kimbroughu. Pověsím vás na nejbližším stromě.“

Grant instinktivně trhl rukou k boku, ale sáhl do prázdna. Už to bylo mnoho týdnů, co naposledy nosil revolverový opasek.

McNelly udělal dva kroky a postavil se mezi Kimbrougha a Wada Bucketa.

„Nikdo už proti tomuto muži nesmí nic podniknout,“ řekl. „Předal jsem mu guvernérovu milost. Jeho stíhání je zastaveno. Předpokládám, že jste Wade Bucket. Využíval jste moci státní policie k tomu, abyste zbohatl. Ale státní policie byla už před několika dny rozpuštěna. Namísto ní byli obnoveni texaští rangeři. Jsem kapitán rangerů a Grant Kimbrough patří k mým mužům. Jestli ho chcete zabít, Buckete, musíte předtím zastřelit mě. Ale pak vás budou texaští rangeři pronásledovat třeba na kraj světa. Dám vám dobrou radu, vylezte na koně a zase zmizte. V Texasu začaly nové časy, opět vládne právo a pořádek. Doba, kdy panoval zákon silnějšího, skončila. Nyní jsou si před zákonem všichni rovni. Nikdo už ho nesmí vzít do svých rukou. Ten, kdo se toho opováží, má co dělat s texaskými rangery.“

Bucket hleděl na McNellyho. Sevřel rty a očima metal blesky. Přestože měl s sebou dva tucty svých mužů, neodvážil se kapitánu rangerů odporovat. Tehdy Grant poznal, jakou moc má právo a zákon. Dokonce i Bucketovi nezbylo než se před ním sklonit.

Velkorančer sundal ruce z pažeb svých koltů. Několik vteřin tam nerozhodně stál, pak se otočil a sešel z verandy.

Grant viděl, jak Bucket odjíždí i se svým mužstvem, a cítil se, jako by se probral ze zlého snu. Když kavalkáda zmizela, McNelly se otočil.

„Wade Bucket skřípal zuby, když musel zapomenout na svou pomstu,“ řekl. „Ale jeho syn sáhl po koltu první, takže vy jste se jen bránil, Kimbroughu. To je jeden z důvodů, proč vás guvernér omilostnil. Bucket se bude muset smířit s pravdou o svém synovi. Tady, ještě toto jsem vám chtěl dát.“

Kapitán podal Grantovi druhou zapečetěnou obálku. Pak se rozloučil podáním ruky a vyšvihl se do sedla.

Scarlett vyšla z domu, zůstala stát vedle Granta a oba pohlédli na McNellyho.

„Výjimečný muž,“ poznamenal Grant.

„Myslím, že ti je podobný,“ odvětila Scarlett. „Muži, kteří bojují za stejnou věc, se jistým způsobem podobají jako bratři. Jsem na tebe hrdá.“

Grant neodpověděl. Uvažoval o jejích slovech. Když viděl Wada Bucketa, ještě jednou pocítil pistolnickou ostražitost. Ne náhodou sáhl k místu, kde jindy míval kolt.

Potom se však Scarlett k němu sklonila a láskyplně ho políbila.

V tomto krásném okamžiku dala Grantovi dar nového, šťastného života – dar milující ženy, jejíž přítomnost zažene i temné stíny minulosti.

Bylo jasné, že na svou minulost psance a pistolníka nezapomene, protože to, co v posledních dvou letech zažil, se příliš hluboko vrylo do jeho duše a paměti. Ale jeho pistolnický instinkt, to nutkání – toho už se bát nemusel.

„Co to je?“ zeptala se Scarlett, když ho pustila. Kývla na obálku, kterou ještě stále držel v ruce.

„Nevím. Dal mi to McNelly,“ odpověděl a roztrhl tu obálku. Když jí zatřepal, vypadlo z ní něco studeného a lesklého. Bylo to to nejvyšší vyznamenání odvahy a věrnosti právu a zákonu – hvězda texaského rangera.