John Kirby

Colorado western 169. Jeho poslední úkol

John Mitchell dlouho čekal na den, kdy vyprší jeho smlouva s armádou. Pak ten den přišel – ale bývalý armádní zvěd přesto nebyl spokojen. Věřil, že Lucie Harrisová na něho bude čekat, jenže ta se rozhodla odjet do San Francisca a stát se dámou. A tak bývalý zvěd nečinně vysedával v Tucsonu a nevěděl, co se životem. Jen proto se poručíku Callaghanovi podařilo ho získat pro ještě jeden úkol. Zamlčel mu však, že ho při tom čeká peklo…

John Mitchell lhostejně hleděl na karetní stůl se zeleným ubrusem, nad kterým visela kerosinová lampa.

„Sázím padesát dolarů,“ řekl a postrčil doprostřed stolu, kde se kupily mince a bankovky, několik mincí.

Slyšel, jak si muži stojící okolo povzdychli, ale to mu bylo fuk.

Myšlenkami byl jinde. Zvedl hlavu, když muž po jeho pravici na něj promluvil podruhé.

„Co je, Mitchelli? Kruci, chci vidět vaše karty!“

John Mitchell pohlédl na toho muže, jehož horní polovina tváře byla ve tmě, a přikývl.

„Je mi líto, Farrelli,“ poznamenal. „Byl jsem zamyšlený.“

„Toho jsem si všiml,“ odpověděl ten muž. „Mám tři krále. Co máte vy?“

John Mitchell vyložil svou figuru na stůl. Byly to tři dámy a dvě osmy.

„Full house,“ řekl.

Farrell zaklel.

„Teď už jste mě připravil o čtyři sta dolarů, Mitchelli,“ řekl chvějícím se hlasem. „Snad jste nepoužil nějaký…“

Mitchell si vzal peníze a usmál se.

„Nechápu, jak vám může vadit, že jste prohrál pár dolarů, Farrelli,“ řekl. „Jestli je chcete vyhrát zpátky, musíte mít trochu štěstí. Na vašem místě bych dnes přestal a zkusil to zítra.“

Farrell přikývl. „Máte pravdu, Mitchelli. Je mi líto, že jsem vám to řekl.“

John Mitchell na něj s úsměvem kývl. I ostatní hráči si vzali své peníze. Hráli již dost dlouho. John Mitchell vstal a šel k Paulu Farrellovi, který si u pultu nechal nalít whisky.

„I mně jednu, Jacku,“ poznamenal Mitchell k barmanovi. Kývl na Farrella. „A jeho drink platím taky, ať dnes tvůj boss může klidně spát.“

Barman váhavě pohlédl na svého bosse, a teprve když se Farrell zašklebil, se odvážil usmát.

Farrell do sebe právě hodil whisky, když tu se otevřely dveře saloonu.

V zrcadle nad pultem Mitchell viděl dva muže, kterým se dosud vyhýbal.

Jeden byl Chad Kane. Byl to opravdový hromotluk. John Mitchell se svými šesti stopami nebyl právě malý, ale proti Kanovi se cítil jako skřet.

Pod kostkovanou košilí byly Kanovi vidět svaly, zpod límce mu trčely husté, černé chlupy. Jeho hlava byla v poměru k tělu velmi malá. Jeho tvář nevypadala nejhůř, když se umyl a oholil, jako například nyní.

Obzvlášť hrdý byl Kane na svůj úzký malý nos, který dosud přečkal všechny pěstní souboje. Kane si do vlasů musel napatlat nejméně půl libry pomády, leskly se mu a byly ulíznuté.

Mladík vedle Kana byl téměř o dvě hlavy menší, ale Mitchell věděl, že je nebezpečný, pouze jinak než Kane.

Vypadal jako nemocná krysa. Měl zrzavé vlasy a bledou pihovatou tvář. Tenké rty se mu neustále chvěly. Nejpodivnější na té škaredé tváři byly malé oči. Měly zelenou barvu a byly v nich žluté skvrny. John Mitchell zaslechl, že tyto skvrny se rozšíří vždy, když se mladík rozčilí.

Nikdo neznal jeho jméno. Velkohubě si říkal Laredo Kid a pečlivě dával pozor na to, aby se tomu jménu nikdo nesmál.

Kane a Laredo Kid všude chodili spolu. Byli nerozluční druhové. Zlí jazykové tvrdili, že spolu něco mají, ale nikdo se neodvážil to vyslovit nahlas.

John Mitchell rovněž vypil svou whisky a pootočil se. Viděl, že Farrell zbledl.

Kane přišel k baru a levým loktem se o něj opřel. Kývl na barmana a ten mu míčky podal sklenici a láhev whisky.

Celou dobu Chad Kane hleděl na Farrella, ale John Mitchell měl pocit, jako by Kanova pozornost byla upřena jen na něj.

„Slyšel jsem, že se tu konala nějaká velká hra,“ poznamenal obr. Olízl si rty a vypil první sklenici whisky.

Paul Farrell zbledl ještě víc. „To nebyla žádná velká hra a navíc už skončila.“

Hromotluk pozvedl obočí a zachvěly se mu nosní stěny.

„Nemohli byste v ní pokračovat?“ otázal se.

Paul Farrell pokrčil rameny.

„Už by to nestálo za to, Chade. Příliš jsem dnes prohrál.“

Obr do sebe hodil druhou whisky. Letmo pohlédl na Johna Mitchella.

„A kdo vyhrál?“ zeptal se.

Mitchell viděl, jak se Paul Farrell otočil. Zdálo se, že mu došlo, že Chad Kane tam nepřišel jen proto, aby si zahrál karty. Chtěl dělat rozruch a pokud on, Farrell, řekl, že Mitchell získal více než čtyři sta dolarů, bylo jasné, že Kane si nedá pokoj, dokud těch čtyři sta dolarů nebude mít.

„Já jsem vyhrál,“ řekl John Mitchell. „Obral jsem Farrella o čtyři sta dolarů.“

Chad Kane postavil svou prázdnou sklenici na bar a zcela se otočil k Johnu Mitchellovi.

„Co si tak dát partičku, Mitchelli?“ otázal se. „Mám ještě sto dolarů. Když vyhrajete i ty, budete boháč a budete se někde moci usadit.“

John Mitchell cítil, jak se ho zmocňuje hněv. Věděl, že by bylo moudřejší se vyhnout problémům, ale už tři týdny od odchodu z kavalerie vysedával v Tucsonu a měl nervy v kýblu. Znal důvod své nespokojenosti a podrážděnosti, ale zatím nebyl schopen se vzchopit k novému začátku.

Jak často v uplynulých letech snil o okamžiku, kdy vyprší jeho smlouva s kavalerií. Předsevzal si toho hodně. Především chtěl odjet z této země na sever, kde si chtěl postavit ranč. A teď ještě pořád trčel v Tucsonu.

Pomyslel na Lucii Harrisovou, neteř Paula Farrella, a neslyšně zaklel.

Byla však tím jediným důvodem, proč se ještě nedokázal sebrat a začít nový život? Ne, John Mitchell věděl, že u Lucie Harrisové nemá šanci. Příliš často mu vysvětlovala, že pro ni přichází v úvahu jen nějaký bohatý muž, který by jí mohl nabídnout život v luxusu San Francisca.

„Na něco jsem se tě ptal, Mitchelli,“ poznamenal Chad Kane. Zvýšil hlas a John věděl, že Kane nechce slyšet zápornou odpověď.

Máš ji mít, pomyslel si Mitchell.

„Sto dolarů je na mě trochu málo, Kane,“ řekl. „Někde si sežeň dalších tři sta, pak se mě můžeš znovu zeptat.“

Chad Kane si olízl rty a ve svém malém mozku si třídil slova, která Mitchell řekl.

Zrzavý mladík, jenž stál za Kanem a pil ze své sklenice vodu, však reagoval okamžitě. Uskočil stranou.

Sklenice s vodou se převrhla.

John Mitchell se měl na pozoru. Viděl, jak mladík trhl rukou k pouzdru, a bleskově ho kopl do zápěstí. Revolver odletěl pryč a dopadl na lavici pod oknem.

Mladík mlčel. Měl otevřená ústa a cenil své špatné zuby. Jeho oči nyní byly žluté. Levou rukou si mnul pravé zápěstí a nedokázal potlačit třas rukou.

John Mitchell o jeden krok ustoupil. Pravou ruku nyní měl na pažbě remingtonu, který mu visel nízko u pasu.

„Drž toho vzteklého psa zkrátka, Kane,“ poznamenal, „jestli nechceš, abych ho odstřelil.“

Mladík zařval, pustil si zápěstí a vrhl se na Mitchella. Chad Kane ho však hned chytil.

„Jen klid, Laredo,“ řekl obr. „Ten chlápek jen čeká na to, až bude moct neozbrojenému muži střelit do břicha.“

„Máš ještě svůj kolt, Kane,“ poznamenal John Mitchell. „Proč ho nevytáhneš?“

Chad Kane zavrtěl hlavou. „Já nejsem pistolník, Mitchelli.“

John Mitchell přikývl a usmál se. „Já vím, Kane,“ řekl, „ty jsi rváč.“

Obr si olízl rty. Ještě stále držel toho mladíka. Laredo se pokoušel vytrhnout. Z úst mu tekly sliny.

„Já toho chlápka odkrouhnu!“ zařval. „Pusť mě, Chade! Pusť mě!“

Kane ho odstrčil. „Drž hubu, Laredo. Mitchell patří mně. Jde mi s tou svou nafoukaností už dlouho na nervy. Takové potměšilce nesnáším.“

John Mitchell jeho slovům nevěřil. Kane nebyl člověk, který by dlouho čekal, když někoho nesnášel a chtěl mu dát co pro to. Za jeho provokováním něco bylo. Ale co?

Mitchell už neměl čas nad tím dál přemýšlet. Chad Kane si už odepínal revolverový opasek. Dva kroky za ním stál Laredo Kid, přikrčený a s nenávistnýma očima.

„Tady se nikdo prát nebude,“ poznamenal Farrell, ale jediný Kanův pohyb ho umlčel. Farrell se klidil za bar, kde začal schovávat láhve.

John Mitchell se ještě nepohnul. Ještě pořád měl pravou ruku nad pažbou remingtonu.

„Doufám, že se se mnou nechceš bít, Kane?“

Obr se se šklebem ve tváři otočil k lidem, kteří strnule seděli u stolů.

„Není to chytrák?“ poznamenal.

„Měl by sis to ještě jednou rozmyslet, Kane. Ještě z tebe mají všichni strach. Ale až tě uvidí plazit se v prachu, bude si před tebou odplivovat i poslední ožrala.“

John Mitchell se usmál. Zmocnil se ho hněv. Věděl, že ho nerozčilovala jen velkohubost toho rváče. Byly tu i další věci. Lucie Harrisová například, která se objevila ve dveřích v zadní části saloonu a znechuceně na ně hleděla. Nebo skutečnost, že si naprosto nedokázal představit, jak by měla vypadat jeho budoucnost.

Chad Kane už neměl náladu na žerty.

„Odepni si už konečně opasek,“ zabručel, „ať můžeme začít.“

John Mitchell viděl, jak Lucie Harrisová zaklonila hlavu, prudce se otočila a opět zmizela ve Farrellově kanceláři.

Odepnul si opasek a i s remingtonem ho položil na bar. Ještě měl ruku u pažby koltu. Pohlédl na Kana a kývl na mladíka, který rozechvělý a bledý stál za hromotlukem a hleděl na Johna Mitchella jako had na svou oběť.

„Co je s ním?“ zeptal se John. „Bude se držet zpátky?“

Chad Kane si olízl rty.

„Nikdy nemusel zasahovat, když jsem s někým bojoval,“ řekl.

„A když bude muset?“

Obr se zašklebil.

„Máš strach, Mitchelli?“

John Mitchell přikývl.

„Před chřestýši ano. Člověk nikdy neví, kdy zaútočí.“

Chad Kane krátce pohlédl na svého kumpána.

„Neměl bys toho mladíka tak provokovat, Mitchelli,“ řekl. „Odpravil lidi za mnohem méně, než co jsi mu řekl za poslední čtvrt hodiny.“

John Mitchell si opět vzal svůj revolverový opasek.

„O.K. Vyřiďme nejprve tu druhou záležitost. Ten kluk může tasit, když chce.“

„Ty chceš couvnout!“ zabručel Kane.

„Před tebou? Nebuď směšný, Kane. Možná rozbiješ vrata od stáje, ale ne muže, který má nohy a pěsti, kterými tě může trefit.“

Chad Kane se zhluboka nadechl. Chvíli to vypadalo, jako by chtěl vybuchnout hněvem, ale pak se znovu začal usmívat.

„Chceš, abych se rozzuřil, co?“ řekl. „Ale to se ti nepovede.“ Otočil se k mladíkovi. „Udělej mi laskavost, Laredo. Vytáhni kolt a běž k Doradu. Přijdu za tebou, až Mitchella rozmlátím na kusy. Když se na tebe bude ještě chvíli dívat, strachy se podělá a nebude moci bojovat.“

Mladík se náhle uklidnil. Třas rukou ustal. Ještě chvíli váhal, potom se otočil, sklonil se pod lavici, pod kterou zmizel revolver. Strčil jej do pouzdra a šel k létacím dveřím. Tam se ještě jednou zastavil. Hleděl na Mitchella.

„Ještě si promluvíme, Mitchelli,“ chraplavě řekl. „Budu čekat, dokud se nevzpamatuješ z té nakládačky. Potom si to rozdáme.“

Nečekal na Mitchellovu odpověď a odešel ven.

Chad Kane se usmál na Mitchella.

„Ještě nějaké výmluvy?“ zeptal se.

John opět položil opasek na pult. Nespouštěl Kana ani na vteřinu z očí a dobře udělal. Ještě ani nepustil opasek, když se Kane rozmáchl. Mitchell uhnul hlavou. Neodpověděl Kanovi pěstí, ale kopl ho do holeně.

Obr zařval, jako by ho na nože brali. Skákal po jedné noze a hleděl na Johna nenávistnýma očima.

John dál nebojoval. Počkal, až se Kane poněkud vzpamatuje. Věděl, že to nebyl právě košer způsob jak zahájit zápas, ale chtěl Kanovi ukázat, že zná všechny možné triky a že je nebude váhat použít.

Viděl Kana při rvačkách příliš často. Když se dostal do úzkých, uchýlil se k nějaké podlosti. Nyní Kane věděl, že i John je připraven k boji bez pravidel.

„Ty zatracený grázle!“ zahučel Kane. Už měl opět zvednuté ruce a byl přichystaný na další útok, když si všiml, že Mitchell se nemíní chopit iniciativy.

Tentokrát se neodvážil jít tak blízko k Mitchellovi. Rychle se rozmáchl a John Mitchell měl co dělat, aby jeho pěstím uhnul.

I když ho netrefily, cítil John sílu, kterou do nich hromotluk vložil.

Kane byl mnohem rychlejší, než John předpokládal, a chvíli si říkal, že se pustil do něčeho, co by mu mohlo vynést víc než jen pár modřin.

Obr si všiml, že Mitchell má těžkosti. Začal se šklebit a tak mu dal čas.

„Proč tak hekáš?“ ptal se. „Ještě jsme ani nezačali.“

John neodpověděl. Věděl, že nebude moci uhýbat pořád. Musel se rvát, musel se pokusit mu zasadit jeden rozhodující úder. V delším souboji byl Kane ve výhodě. Vypadalo to, že se rvačkami udržoval v kondici, zatímco John pro ni v posledních třech týdnech neudělal nic.

Tentokrát obešel Kana zleva a rozmáchl se levou rukou. Trefil obra do brady a Kane sebou vyděšeně trhl. John si nejprve myslel, že to bylo účinkem jeho rány, ale potom poznal skutečný důvod Kanova zděšení. Obr měl strach, že by se něco mohlo stát jeho hezkému úzkému nosu.

John se opět pokusil Kana trefit levou pěstí, teď se však obr měl na pozoru. Kontroval úderem do Johnova břicha.

John se zkroutil. Syčivě oddechoval.

Kane se rozesmál.

„Teď tě oddělám, Mitchelli!“ zabručel a třikrát uhodil Johna do hlavy.

Ten se snažil údery zachytit levou rukou a zároveň udeřil pravačkou, ale trefil jen Kanovu obranu. Musel ustupovat. Zmocnila se ho panika, když dostal další ránu do hlavy. Klopýtl a svalil by se na zem, kdyby mu v cestě nestál bar.

John měl na pravé tváři tržné rány, které krvácely.

Chvíli si říkal, že to vzdá, ale potom uviděl jiskry v Kanových očích. Ten muž ho nechtěl jen poslat k zemi – ne, Kane ho chtěl zabít!

Toto poznání mu dodalo síly. V poslední chvíli uhnul dalšímu úderu pravou pěstí.

Kane ztratil rovnováhu a vrazil do pultu. Zvedl levou ruku, aby si kryl obličej, ale ta reakce přišla příliš pozdě.

John cítil, že mu pěstí zlomil nos. Okamžitě mu přidal a trefil ho do jařmové kosti. Pak ucukl a s úžasem pozoroval účinek těch dvou ran.

Chad Kane tam strnule stál, jako by mu někdo přitlačil hlaveň koltu k zádům. Pravou rukou si pomalu ohmatával tvář, a když se dotkl zlomeného nosu, vydral se z jeho hrdla řev, který rozezněl sklenice v regále.

Kane se ztěžka otočil a pohlédl na Johna. Z nosu mu tekla krev a stékala mu do úst. Pořád dokola si sahal na nos, jako by nedokázal pochopit, co se stalo. V očích měl slzy. Ještě to půl minuty trvalo, než se probral z rozrušení a znovu zaútočil.

Teď už nepostupoval tak rozvážně jako předtím, když Johna dohnal na pokraj porážky. Jeho akce byly vedeny slepým hněvem. Šly naprázdno do vzduchu, a tak se během několika minut vyčerpal, aniž by Johna jedinkrát ohrozil.

Jeho protivník viděl, jak je na tom. Mohl nyní přejít do protiútoku a byl si jistý, že by Kana porazil, ale bavilo ho, když hromotluk neustále promáchával, čímž jen stoupal jeho hněv.

Viděl, jak Kane otevřel ústa, když lapal po dechu. Obr hekal a stále častěji dělal pauzy. Jeho pohyby byly čím dál tím pomalejší a John jeho úderům uhýbal stále snadněji.

Obr se zastavil.

„Ty hajzle,“ zabručel, „postav se konečně a bojuj jako muž. Jak dlouho chceš ještě přede mnou utíkat?“

„Jak chceš, Kane,“ poznamenal John a přiskočil k němu.

Kane chtěl využít příležitosti. Rozmáchl se pravou rukou, ale John bez velké námahy uhnul.

Levou rukou naznačil úder a když viděl, jak pomalu Kane reagoval, rozbil pravou pěstí Kanovu obranu a naplno ho trefil do nosu.

Hromotluk se svalil na podlahu. Seděl na ní a pokoušel se udržet rovnováhu. Nos mu silně krvácel, ale o ten se už nestaral. Ztěžka se postavil a pootočil se. Nevěděl, kde je jeho soupeř.

„Tady jsem, Kane,“ řek John. „To jsi už zapomněl, že jsi mě chtěl oddělat?“

Obr zařval, vyplivl krev a vydal se k němu.

John už neuhýbal. Chad Kane mu již nemohl být nebezpečný. Byl poražen, jen si to ještě nechtěl přiznat.

John počkal, až bude Kane u něj. Potom nemilosrdně udeřil. Levou pěstí trefil Kana do boku, a když hromotluk sklonil ruce, praštil ho pravou pěstí do nosu. Bylo to, jako by mířil na označené místo na pytli s pískem.

Tentokrát už Chad Kane nevstal. Neztratil sice vědomí, ale již nevěděl, kde je. Po čtyřech oblezl pult a pokusil se vstát, ale už se mu to nepodařilo.

John Mitchell se pevně držel barového pultu. Teprve nyní cítil, jak se mu podlamují nohy. Mávl na Farrella, který stál za pultem a vytřeštěnýma očima sledoval obra, který se snažil vstát.

„Dej mi whisky, Farrelle,“ chraplavě poznamenal.

„Kruci,“ zamumlal Farrell a vytáhl zpod pultu jednu láhev, z níž mu chtěl nalít. Tu mu však ruka strnula uprostřed pohybu.

John v jeho obličeji spatřil úžas. Pohlédl tam, kam on, a zbledl.

Do saloonu se vrátil zrzavý mladík. V pravé ruce držel revolver.

John si nadával, že si hned nepřipnul opasek, ale když pohlédl na své ruce, věděl, že právě to by znamenalo jeho smrt. V této chvíli by proti pistolníkovi neměl šanci.

„Tvůj kolt leží na pultě, Mitchelli!“ řekl mladík pisklavým hlasem. „Jestli si ho nevezmeš, dokud nenapočítám do tří, vystřelím, ať už budeš ozbrojený nebo ne!“

„Věděl jsem, že jsi chřestýš, Laredo,“ řekl John. Zvedl své zakrvácené a rozbité ruce. „Jak mám s tímto udržet revolver?“

„Jedna!“ zvolal mladík.

„Zešílels, Laredo?!“ vyhrkl barman. „Pověsíme tě na nejbližším stromě, jestli teď vystřelíš!“

„Dva!“ Mladíkovi přeskakoval hlas.

John Mitchell strnul. Ten spratek chce skutečně střílet!

Hlaveň jeho koltu mířila na Johna. Věděl, že teď musí něco udělat, pokud se nechce nechat odstřelit. Viděl, jak Laredo pomalu mačkal spoušť, a vrhl se vpřed.

Natáhl pravou ruku, dotkl se pažby remingtonu, který trčel z pouzdra – a pak se mu svezla ruka!

Mladík u vstupních dveří vykřikl. John ho musel spustit z očí, když sáhl po zbrani na pultě. Každým okamžikem očekával výstřel a náraz kulky.

Do mladíkova výkřiku se ozval výstřel. John si klekl a ohlédl se. Držel se pultu.

Laredo vrávoral. Ještě pořád v ruce držel revolver, z něhož se kouřilo, ale jeho hlaveň byla namířena na podlahu.

Ve dveřích se objevil velký stín.

„Jestli to zmáčkneš ještě jednou, ustřelím ti hlavu,“ ozval se čísi hluboký hlas.

Do saloonu vešel urostlý muž v kavaleristické uniformě. Za ním kráčel jeden černoch. I on měl na sobě uniformu.

„Seber mu kolt, Davisi,“ řekl urostlý muž s nárameníky seržanta.

Štíhlý černoch prošel okolo seržanta a pečlivě dával pozor na to, aby se nedostal mezi něj a mladíka. Když chtěl sáhnout po Laredově koltu, mladík ustoupil a dal revolver do pouzdra.

„Mně mou zbraň nikdo nevezme,“ přidušeně řekl. „A už vůbec ne žádný negr!“

Černoch na seržanta tázavě pohlédl.

„Máš svůj rozkaz, Davisi,“ řekl. „Jestli se ten chlápek ještě pohne, střílím.“

Mladík jako by cítil, že to seržant myslí vážně. Nepohnul se, když mu černoch vytáhl kolt z pouzdra.

Seržant se usmál.

„A teď vypadni, Laredo,“ řekl, „než mě napadne tě vzít do Fort Lowellu a nechat tě tam ve vězení. Kde je vlastně tvůj kumpán? Chtěl přece mluvit s poručíkem?“

Vypadalo to, že uslyšel sténání zpoza pultu. Otočil se a vytřeštil oči, když poznal Chada Kana, který ještě stále nevěděl, čí je, a po Čtyřech se plazil pořád dokola.

„A sakra,“ řekl seržant. „Co s ním je?“

„Pral se s Mitchellem,“ řekl barman.

„S Mitchellem?“ udiveně se zeptal seržant. „Ten že poslal k zemi Kana?“

„Drž klapačku a jdi k čertu, McIntire!“ zvolal rozzuřený John. „Nebo budeš dělat společnost Kanovi.“

Seržant zvedl pravou ruku, ve které ještě pořád držel svůj kolt.

„Jen pomalu, Mitchelli,“ řekl. „Nechtěl jsem tě rozčilit. Kane musel mít svůj špatný den, co?“

„Zeptej se jeho.“

„Nevypadá tak, že by mi mohl odpovědět.“ Seržant se otočil k zrzavému mladíkovi. „Hej, Laredo, nechceš odnést svou přítelkyni domů?“

Mladík střídavě rudl a bledl. Pravou rukou trhl k boku, ale potom si uvědomil, že už nemá zbraň.

„Za to mi zaplatíš, McIntire!“ zasyčel. „Až vyřídím Mitchella, budeš na řadě ty. Na tvém místě bych se už neodvažoval z Fort Lowellu.“ Otočil se a šel ven, aniž by se staral o Chada Kana.

Paul Farrell mávl na dva muže a řekl jim, aby Kana odnesli ven.

„Posaďte ho někde na lavici,“ poznamenal. „Však se probere.“

Muži ho s reptáním poslechli. Spěchali, protože nechtěli, aby se Kane probral dřív, než se ho zbaví. Vyvlekli ho ven.

John Mitchell už mezitím vypil dvě whisky. Slabost už ho přešla a téměř měl chuť na další rvačku, když viděl seržantův škleb.

„Zapomněls, že do tohoto saloonu mají vojáci zákaz vstupu, McIntire?“ zeptal se.

Seržant se usmál.

„Jsem tady služebně,“ řekl a poklepal si na prsa. „Dej mně a Davisovi whisky, Farrelle.“

„A kdo platí, seržante?“ nedůvěřivě se zeptal Farrell.

„Armáda Spojených států,“ s úsměvem řekl McIntire. „Poručík mi dal celý dolar.“

Farrell pokrčil rameny a nalil dvě sklenice Seržant a malý černoch přistoupili k barovému pultu a lačně se napili. Vypadalo to, jako by whisky už dlouho nepili.

John Mitchell pohlédl ze strany na Scotta McIntirea. Když seržant říkal, že tam je služebně, pak mohlo jít jen o něj, o Johna Mitchella.

John vlastně už předtím čekal, že se poručík Luke Callaghan pokusí ho přimět znovu vstoupit do služeb kavalerie. Callaghan dokázal Mitchellovy znalosti ocenit víc než všichni ostatní důstojníci ve Fort Lowell dohromady. Nebýt Mitchellovy obezřetnosti, byl by poručík Callaghan už nejednou zmasakrován Apači.

John položil na bar dva dolary a otočil se.

„Jindy, Farrelle,“ řekl. „Doufám, že pak budete mít víc štěstí než dneska.“

Farrell přikývl a John se obrátil. Když chtěl projít kolem Scotta McIntira, chytil ho seržant za loket.

„Počkej, Mitchelli,“ prohodil. „Jsme tu přece kvůli tobě.“

John ho odstrčil.

„Nečh mě na pokoji, McIntire. Nemám už s vámi nic společného.“

Seržantův hlas zněl prosebně. „Mitchelli, nekecej. Poručík mi utrhne uši, jestli se vrátím bez tebe.“

„To je tvůj problém.“ John šel ke dveřím.

„Mitchelli!“

Nyní zněl seržantův hlas rozhněvaně, ale o to se John nestaral. Už toho měl pro dnešek dost. Jen ať si McIntire vymyslí, co řekne poručíkovi.

U dveří ho seržant dohnal. Chytil ho za rameno a otočil ho.

„Kruci, Mitchelli,“ řekl. „Můžu to udělat i jinak, když to tak chceš.“

„Já jen chci, abys mě pustil, ty paviáne.“

„Mitchelli, já…“

„Vraž mu jednu, seržante,“ řekl od baru černoch.

McIntire se otočil.

„Ty drž hubu, Davisi! To je moje věc, rozumíš?!“

„Jenže poručík nás poslal oba,“ trucovitě odvětil Davis.

„Až se domluvíte, tak mi řekněte,“ poznamenal John. „Budu v mém hotelovém pokoji.“

Seržant byl rychlejší, než by to do něj John řekl. Pravou rukou trhl k pouzdru a v následujícím okamžiku John hleděl do hlavně koltu.

„Nechceš to jinak, Mitchelli,“ zabručel. „Teď půjdeme k poručíkovi.“

„To mě chceš takto doprovázet až do Fort Lowellu?“ jízlivě se zeptal John.

Seržant zavrtěl hlavou.

„Poručík je v Tucsonu. Přijel sem kvůli tobě.“

„A proč sem potom nepřišel osobně?“

„Zeptej se jeho.“

„Jdi k čertu, McIntire,“ řekl John.

Seržant ho dloubl revolverem do boku. „Jestli chceš, tak si vezmu k srdci Davisovu radu a jednu ti vrazím.“

John Mitchell zaklel, odstrčil mu ruku s revolverem a šel ven.

„Kde je Callaghan?“ zeptal se. „Dělejte, zaveďte mě k němu, ať to mám za sebou.

+ + + + +

„To přece ještě není všechno, Callaghane,“ nedůvěřivě řekl John Mitchell. „Přece nechceš, abych tě doprovázel do Phoenixu jen kvůli těm několika vozům. To by zvládl i tento mameluk.“ Palcem ukázal na seržanta Scotta McIntira, který s úsměvem a zkříženýma rukama stál u dveří malé místnosti, v níž poručík Luke Callaghan přijal svého bývalého zvěda.

Luke Callaghan hleděl na Johna Mitchella chladnýma, modrýma očima. Své světlé vlasy si nedávno nechal ostříhat na ježka. Měl široký nos, odulé rty a bylo v něm cosi brutálního.

Callaghan byl ve Fort Lowellu znám jako tvrďák, ale Mitchell věděl, že po svých lidech nepožaduje víc než sám po sobě. Smůlou pro jeho lidi bylo to, že Callaghan byl opravdu z ocele a že toho snesl hodně.

„Samozřejmě to je lehký úkol,“ řekl poručík. „Jediný háček je v tom, že zároveň musím do Phoenixu přivést Reeda Morgana.“

John Mitchell zahvízdl.

„Myslel jsem si, že Reed už je tuhý.“

Callaghan zavrtěl hlavou.

„Takoví jako on jsou nezmaři. Zotavil se a už znovu může sedět v sedle.“

John Mitchell pomyslel na ten podezřelý incident, který se stal těsně před jeho odchodem z armády. Setnina třiadvaceti mužů měla ze Santa Fé přivézt peníze do Tucsonu. Reed Morgan do Tucsonu přijel jako jediný. Tvrdil, že setninu v Mescal Mountains přepadli a zmasakrovali Chiricahuové. Sám utržil životu nebezpečná zranění, a proto mu zprvu věřili.

Pak však bylo zahájeno vyšetřování a při tom se zjistily určité nesrovnalosti. Zaprvé se vynořila otázka, co dělal transport v Mescal Mountains, které byly daleko od cesty, jíž měla kolona jet.

Mnoho zvědů, mezi nimi i John Mitchell, hledalo v Mescal Mountains stopy, ale nic nenašli. Přes jeho těžké zranění začali Morgana vyslýchat, ale ten svou výpověď nezměnil.

Callaghan pak odjel do rezervace San Carlos, kde si promluvil s Tazou, náčelníkem Chiricahuů. Náčelník popřel, že by s tím přepadením měli jeho bojovníci něco společného. Přitom však bylo jasné, že Tazův bratr Naiche, druhý syn před rokem zemřelého Cochiseho, se s hrstkou bojovníků potuloval po Dragoon Mountains a mohl to přepadení mít na svědomí.

„Co si s Morganem ve Phoenixu počnete?“ otázal se John. „Bude tam vypovídat to samé co ve Fort Lowellu.“

Luke Callaghan pokrčil rameny. „Důvody pro jeho převezení mi nebyly sděleny,“ odvětil. „Mám svůj rozkaz a musím ho vykonat. Proto chci ty nejlepší muže. A nejlepší zvěd jsi ty, Mitchelli.“

John Mitchell naklonil hlavu a pohlédl na poručíka. Něco tu nehrálo, ale nevěděl co. Callaghan byl prohnaný. Muselo existovat něco, co nechtěl Mitchellovi říct, protože ten by pak odmítl.

„Kde je ten háček, Callaghane?“

„Nikde, Mitchelli,“ řekl poručík. „Až budeme ve Phoenixu, jsi znovu volný. Už jsem měl obavy, že to v Tucsonu nevydržíš. Nechtěls na sever?“

Mitchell pokrčil rameny. „Ještě jsem se nevzchopil.“

Callaghan se usmál.

Jestli teď něco řekne o Lucii Harrisové, tak mu dám do držky, pomyslel si Mitchell.

Ale Callaghan nic neřekl. Poručík pohlédl za něj a promluvil na seržanta McIntira. „Nechtěl se u mě ohlásit ten Kane, seržante?“

McIntire se usmíval ještě víc.

„To těžko, pane,“ řekl.

„Proč ne?“

„Mitchell mu dal nakládačku. Asi si teď někde líže rány a neví, čí je.“

Callaghan pozvedl obočí. „Ty ses porval s takovým pobudou, Mitchelli? To přece není tvůj styl. Vypadá to, že ti propuštění z armády neprospělo.“

„Ten chlápek mě provokoval,“ řekl Mitchell. „Vypadalo to, jako by na mě měli políčeno už od začátku.“

„Možná tě chtěli vyřadit, aby namísto tebe mohl jet Kane,“ řekl McIntire.

John se ohlédl.

„Kane chce jezdit jako zvěd pro kavalerii?“ udiveně se otázal.

„Ne napořád,“ poznamenal McIntire. „Jen při této akci.“

„Pověděl vám nějaký důvod?“

Seržant pokrčil rameny. „Řekl, že i on chce něco udělat pro svou vlast.“

Callaghan dodal: „Zajímáte se o věci, které jsou naprosto nepodstatné. Kane je pro mě odepsaný, protože s námi pojedeš ty, Mitchelli.“

„Proč si jsi tak jistý, Callaghane?“ poznamenal John.

Poručík se usmál. „Znám tě, Mitchelli. Něco na tom incidentu se ti nelíbí. A jsi příliš zvědavý na to, abys teď od toho dal ruce pryč. Rád bys věděl, co za tím je. Kromě toho ti můžu prozradit ještě jednu zprávu. S tou karavanou do Phoenixu pojede i Lucie Harrisová. Co vím, tak chce odtud jet dál do San Francisca. Když se mě ptáš, tak dělá dobře. Taková žena by v díře, jako je Tucson, uvadla.“

„Jenže já se tě neptám,“ zabručel John. „Kdy vyjíždíte?“

„Zítra za úsvitu z Fort Lowellu.“

„Dobrá, budu tam.“

John Mitchell se otočil, odstrčil Scotta McIntira a opustil místnost. Musel ještě doplnit svou výbavu. Kromě toho to byl ten nejlepší způsob jak nemyslet na Lucii Harrisovou.

Zaklel a odplivl si, když vyšel na Main Street.

Kruci, jen ať táhne a hledá si nějakého starého, bohatého chlápka! Však sama pozná, co z něho bude mít.

+ + + + +

John Mitchell si odhrnul tmavé vlasy z čela a shrábl je pod stetson. Na čele měl pot, i když slunce nebylo na obloze dlouho. Sledoval stezku vedoucí z Fort Lowellu k cestě do Phoenixu.

Karavana sestávala ze tří velkých povozů a dvanácti jezdců, kteří všichni na sobě měli uniformy.

John pozoroval okolí, ale neviděl nic podezřelého. Přesto cítil nebezpečí. Ten klid dole na stezce byl klamný.

Večer se ještě šel porozhlédnout po Kanovi a Laredovi, ale už v Doradu nebyli. Od jednoho starého stájníka se potom dozvěděl, že ještě před setměním odjeli z Tucsonu.

John ještě stále myslel na McIntirovu poznámku. Proč chtěl Kane jet s tímto trekem jako zvěd? Bylo v těch vozech něco, čeho se chtěl zmocnit?

John byl přesvědčen o tom, že Kane není troškař. Doufal, že ho někde po cestě potká a přistihne ho při tom, jak bude sledovat karavanu. Nikde však neviděl ani Kana ani Lareda.

Pokrčil rameny. Možná jsem se mýlil, pomyslel si. Vstal a sklouzl ze skály, ze které pozoroval okolí. Jeho hnědák dole v údolí nevrle zafrkal, když se John vyšvihl do sedla. Pravděpodobně se mu ve stáji líbilo. Trochu přibral.

John jel pomalu dolů ke stezce. K cestě vedoucí do Tucsonu to ještě bylo daleko. Opět musel myslet na Lucii Harrisovou, ať chtěl, nebo nechtěl. Včera večer se ještě pokusil s ní mluvit, ale nepřijala ho, ani po přímluvě jejího strýce Paula Farrella, který ji vychovával jako své dítě.

„Nevím, co to do ní vjelo,“ poznamenal Farrell a pokrčil rameny. „Musela si něco přečíst o San Franciscu. Od té doby nechce nic jiného než být nóbl dámou.“

John vyvedl svého koně z nájemní stáje a odjel. Nocoval v divočině a ještě před svítáním se jel porozhlédnout po Kanovi a Laredovi.

Povozy řídili muži, které John neuznal. Na kozlíku druhého vozu seděla vedle vozky Lucie Harrisová. Měla vytřeštěné oči, když spatřila Johna Mitchella. Trhla hlavou a v jejích zelených očích se zajiskřilo.

John projel okolo ní, aniž by jí věnoval jediný pohled. Zastavil vedle poručíka Callaghana a poklepal si levou rukou na okraj klobouku.

Callaghan se usmál. Natáhl ruku k McIntirovi, který jel vedle něj, a seržant mu mlčky podal dolar.

„Vsadil se se mnou, že nás necháš ve štychu, Mitchelli,“ řekl Callaghan.

John se usmál na obtloustlého Mcintira. „Vždycky jsem ti říkal, že jsi mizerný znalec lidí.“

Seržant zachmuřen otočil svého koně a přijel ke dvěma dalším jezdcům. John Mitchell poznal Jima Davise, onoho malého černocha, který byl včera s McIntirem ve Farrellově saloonu.

Druhým jezdcem musel být Reed Morgan. Byl ve tváři bledý a seděl na koni nakřivo, ale jinak se zdál být v pořádku. John pohlédl do jeho černých, neklidných očí a hned věděl, že ten muž se mu nelíbí. Celou dobu si říkal, že na té historce o přepadení něco nehraje. A teď, když Reedovi Morganovi mohl poprvé pohlédnout do očí, o tom už byl přesvědčen.

Chtěl se otočit k poručíkovi, když tu uslyšel vysoký hlas Lucie Harrisové.

„Poručíku Callaghane!“

Callaghan se usmál na Mitchella a přijel k druhému povozu. John jej následoval.

Poručík si poklepal na klobouk. „Nějaké přání, madam?“

Zrudla hněvem.

„Cítím se být obtěžována, poručíku,“ vyhrkla. „Ten muž tam…“ ukázala na Johna, „…se odvažuje na mě dotírat, i když jsem mu jasně dala najevo, že s ním už nechci nic mít.“

„A co proti tomu mám podniknout, madam?“ Poručík zůstal vážný.

„Vy…“ Lucie Harrisová se nadechla. „Vyžeňte toho…“

„Tuláka?“ napověděl Callaghan.

„…toho nemožného člověka!“

Poručík Callaghan pokrčil rameny. „Je mi líto, madam, ale požadujete ode mě nemožné.“

Lucie Harrisová na něho nevěřícně hleděla.

„Co to má znamenat, poručíku?“ rozčileně se zeptala.

„Podívejte, madam,“ začal Callaghan. „Jsem u armády a mám své rozkazy. Toho nemožného člověka mi přidělili jako zvěda. Je placen kavalerií. Kdybych ho teď na vaše přání vyhnal, postavili by mě před válečný soud a možná odsoudili k smrti. To nemůžete chtít, madam.“

Měla v očích slzy. Sevřela rty a pohlédla stranou.

Věděla, že John Mitchell jako zvěd vždy jezdil s Lukem Callaghanem, a musela nyní předpokládat, že se proti ní spikli.

Callaghan jako by cítil, že zašel příliš daleko.

„Je mi líto, slečno Harrisová,“ tiše řekl. „Opravdu jsem ho najal jako zvěda, ale slibuji vám, že jeho přítomnost nebudete muset snášet dlouho. Opustíme tuto karavanu ještě toto dopoledne.“

Tentokrát byl poručíkovými slovy překvapen John Mitchell. Trhl za hnědákovu uzdu tak prudce, že zvíře nahlas zařehtalo.

„Co to má znamenat, Callaghane?“

Poručík mu dal znamení, ať je zticha. Stehny přivedl svého koně k Mitchellovu. Povoz s Lucií Harrisovou projel okolo nich.

„Věděl jsem, že v tomto zatraceném podniku něco nehraje,“ zabručel. „Teď chci vědět, co je ve hře, Callaghane, jinak jedu okamžitě pryč!“

„To by byla dezerce, Mitchelli!“ chladně řekl poručík.

„Sakra, přemluvil jste mě k této jízdě nepravdivými údaji! Mám právo vzít svůj souhlas zpátky.“

„Dobře jste věděl, do čeho se pouštíte,“ klidně řekl Callaghan. I on přešel k vykání, jako vždy, když si vjeli do vlasů. „Seržant McIntire odpřísáhne, že jsme vás upozornili na nebezpečí, která na nás číhají v Mescal Mountains. Každý přece ví, že Naiche je ještě na válečné stezce a vraždí všechny bělochy, které potká!“

„Ale nikdo mi neřekl, že se jede do Mescal Mountains!“ zvolal John. „Nejsem přece sebevrah! Před čtyřmi týdny byste mě k tomu ještě mohli přinutit, ale teď jsem svobodný člověk a můžu si dělat, co chci! A do těch zatracených hor v žádném případě nepojedu!“

Callaghan se začal usmívat.

„Podepsals smlouvu, Mitchelli,“ řekl. „V ní se o našem cíli nic neříká. Zavázal ses sloužit tři dny jako zvěd. Pak můžeš jet, kam chceš, ale předtím ne.“

John Mitchell se uklidnil jen pomalu.

Věděl to! Tento trek nebyl tak ohrožen, aby jeho eskortou pověřil velitel Fort Lowellu někoho, jako byl Callaghan. Sakra, teď přece nemohl Callaghanovi říct, že souhlasil jen proto, že s karavanou jela Lucie Harrisovou.

Odplivl si.

„Já idiot,“ řekl.

„Jen klid,“ poznamenal s úsměvem poručík.

Chvíli jeli mlčky vedle sebe. Johna Mitchella trápilo mnoho otázek, ale uplynula dlouhá doba, než je vyslovil.

„Co vlastně v Mescal Mountains chcete? Myslíš, že teď po čtyřech týdnech najdeme víc než tenkrát?“

Poručík Callaghan zavrtěl hlavou.

„Jde o Reeda Morgana,“ řekl tichým hlasem. „Pochybujeme o jeho výpovědi. A víme i to, že by nic nesvedlo ani mučení ani vyhrožování vězením či oprátkou. Proto ho beru do Mescal Mountains. Možná tam začne trochu přemýšlet. Dokážu si představit, že pro něj bude snazší jít s pravdou ven, když si bude muset vybrat mezi životem a stažením z kůže.“

„Kruci a kvůli tomu musíš strhnout do záhuby i mě?“

Callaghan se usmál.

„V Tucsonu jsem měl pocit, že nevíš co se životem,“ řekl.

„Na tvé pocity kašlu,“ prohodil John. „Chceš ty vozy ponechat bez ochrany?“

„Víš, že to nejde,“ poznamenal Callaghan. „Ne, jen Mcintire a Davis doprovodí mě, tebe a Reeda Morgana.“

John zasténal. Tušil to. Znal přece Luka Callaghana dost dlouho. Poručík byl znám svými nebezpečnými podniky, ale i tím, že své muže většinou přivedl v pořádku zpátky do pevnosti.

„Zbláznil ses, Callaghane?“ řekl. „A to všechno jen kvůli deseti tisícům dolarů, které ukradli armádě.“

„Zapomínáš na dvaadvacet zabitých mužů,“ poznamenal Luke Callaghan. „A kromě toho nejde o deset tisíc dolarů, jak se uvádí v oficiálních zprávách, ale o sto tisíc.“

+ + + + +

John Mitchell cítil neklid jako vždycky, když jel těmi horami, které ještě před několika lety patřily Apačům. Věděl, že si jen namlouvá, že cítí mravenčení mezi lopatkami, ale stejně tak dobře věděl i to, že je možné, že hned v následujícím okamžiku přiletí šíp.

Scott Mcintire a Jim Davis jako by měli stejné myšlenky. Pořád hleděli na Johna. Zřejmě si mysleli, že jako zvěd musí blížící se nebezpečí poznat první.

Luke Callaghan projížděl tou stále nehostinnější krajinou, jako by se neměl čeho bát. Patrně chtěl svou chladnokrevností udělat dojem na Reeda Morgana.

Zajatec, který se mohl volně pohybovat a byl oděn do uniformy bez hodnostních označení, seděl v sedle přikrčen. Vypadalo to, že ho nezajímá, co se děje okolo něj. Měl propadlé tváře, červené od slunce. Občas zasténal, když jeho kůň udělal trhavý krok stranou, aby se vyhnul nějakému kameni.

John přemýšlel, proč dal Callaghan tomu muži tak špatného koně. Kdyby je napadli Naicheho Chiricahuové, Morgan by jim v žádném případě neunikl. Ale Callaghan pro to určitě měl svůj důvod. Neponechával nic náhodě.

Deset mil od Fort Lowellu opustili cestu a vydali se na severovýchod. Callaghan chtěl ještě toho dne dorazit k pramenům Pinal Tanks, kde před čtyřmi týdny objevili poslední stopy zmizelé eskorty – na základě výpovědi Reeda Morgana.

John Mitchell tehdy u Pinal Tanks nebyl. Měl prozkoumat oblast táhnoucí se k Aravaipa Creeku. John byl tehdy myšlenkami u svého nadcházejícího propuštění. Nemínil tak těsně před odchodem z kavalerie riskovat život. Jinak by určitě jel hledat stopy k Pinal Tanks.

Nyní bylo pravděpodobně příliš pozdě na to, aby mohli něco najít. Tehdy museli pachatelé za sebou zamést stopy, mezitím své učinil i vítr a počasí a tak i ty nejmenší indicie byly zničeny.

Okolo poledne bylo vedro nesnesitelné. John Mitchell nespouštěl okolí z očí. Byli v apačské oblasti a jestliže Cochiseho syn Taza odvedl svůj lid do rezervace, ještě to neznamenalo, že tam žádní indiáni nejsou.

John nevěděl, kolik mladých bojovníků Naicheho následovalo, ale určitě jich bylo víc než tucet, jak se domnívali v Tucsonu.

Naiche byl nebezpečný jako do kouta zahnaná puma. Věděl, že už nemá co ztratit. Kdyby ho běloši chytili, pověsili by ho na nejbližším stromě, nebo by ho rozstříleli na cimprcampr. Proto reagoval tak hněvivě. Vyprávěly se hrůzné historky o tom, jak zohavuje své oběti, a v Tucsonu kolovala fáma, že Naiche a jeho bojovníci pojídají malé děti.

John znovu pohlédl na Luka Callaghana. Poručík právě podával Reedu Morganovi svou láhev s vodou a dával mu napít. Sám nepil. Dal mu pít už třikrát.

John z něj nebyl chytrý. Co chtěl s Reedem Morganem dělat? Pokud ho chtěl skřípnout, tak proč mu pak dával napít?

John o tom raději nepřemýšlel. Bylo mu jasné, že se mu nikdy nepovede uhádnout Callaghanovy myšlenky.

K Pinal Tanks dorazili krátce před setměním. John jel napřed, aby zjistil, zda se někdo nezdržuje poblíž té studánky. Panoval tam však klid. John věděl, že v okolí nejsou žádní Apači. Cítil to.

Přivedl tam ostatní a ukázal jim místo k táboření, jež bylo vzdáleno padesát yardů od studánky. Dolina byla ohraničena balvany a zvenčí do ní nebylo vidět, jedině že by se někdo připlížil k těm balvanům. A to nebylo možné už jen proto, že Johnův hnědák byl velmi ostražitý a jakoukoli změnu v okolí tábora by okamžitě oznámil.

Vůbec poprvé při této jízdě se projevilo, že Reed Morgan je Callaghanův zajatec. Poručík připoutal Morganovi pravou ruku želízkem k hrušce svého sedla. Reed Morgan to odevzdaně snášel. Vypadalo to, že jím nic nepohne. John byl téměř v pokušení věřit v jeho nevinu.

Zajatec už spal, když se ostatní utábořili. Jízda Morgana vyčerpala. Po čtyřech týdnech v posteli nebylo divu.

John se posadil ke Callaghanovi, který vytáhl svůj váček s tabákem a tázavě pohlédl na Johna.

Ten pokrčil rameny.

„Nevěřím, že Apači jsou poblíž,“ poznamenal. „Ale přesto bychom měli být opatrní.“

Callaghan přikývl a zase váček s tabákem schoval.

„Co chceš dělat s Morganem, poručíku?“ otázal se John.

Callaghan si promnul nos.

„Sám ještě nevím, „zamumlal. „Nejsem z toho chlápka chytrý. Nevím, co si od svého mlčení slibuje. Jestli není úplně tupý, tak přece musí s něčím kalkulovat. Přece se tu nenechá odkrouhnout Apači, když ví, že tu někde na něho čeká sto tisíc dolarů.“

„Když ti prozradí, že se do toho namočil, tak z těch peněz nic mít nebude.“

„Správně. Proto ho chci postavit před tuto volbu: žádné peníze a smrt nebo žádné peníze a život.“

John se zachmuřil.

„Pro Morgana ta otázka asi stojí jinak, „řekl.

„To si myslí on – zatím,“ řekl Callaghan. „Mým cílem je mu dokázat, že existují jen alternativy, které mu dám já.“

„Nedokážu si představit, jak by se Morganovi mohlo povést vyřadit eskortu s dvaadvaceti muži. Myslíš, že spolupracoval s Apači?“

Callaghan přikývl. „Jiná možnost neexistuje. Kromě toho víme ze spolehlivých zpráv, že Naicheho bojovníci jsou vyzbrojeni fungl novými winchestrovkami. Odkud by je vzali, když ne od jezdců z eskorty?“

„A jak by jim Morgan dal vědět ze Santa Fé?“

„O tom jsem přemýšlel nejednu noc,“ odpověděl Callaghan. „V Tucsonu musí mít jednoho nebo víc kompliců.“

John Mitchell přikývl. „A tito komplicové mají ty peníze. Teď čekají na to, že Morgana propustí, aby mu mohli vyplatit jeho podíl.“

„To je možné,“ řekl Callaghan. „Ale pokud to tak je, proč potom těch dvaadvacet vojáků zmizelo beze stopy? Mohli je přece zabít a někde nechat ležet, ne?“

„Asi je opravdu někde nechali ležet,“ řekl John, „a my jsme to místo jen nenašli.“

Luke Callaghan zavrtěl hlavou.

„Sakra a proč ten oddíl jel na místo, které nedokáže najít ani několik zvědů?“

„Na to by ses měl zeptat Morgana,“ odpověděl John s úsměvem. „Byl koneckonců při tom.“

+ + + + +

Noc uběhla klidně. Vypadalo to, že poblíž skutečně žádní Apači nejsou, i když Pinal Tanks byl jediný pramen vody v okruhu více než padesáti mil.

Luke Callaghan měl rudé oči, když vstal. Pravděpodobně opět příliš přemýšlel.

John Mitchell ho pozoroval, když šel k Reedu Morganovi a odemykal mu želízka. Poručík se beze slova opět otočil, ale John mu viděl na očích, že by rád znal odpovědi na několik otázek. To, že je nepoložil, bylo pravděpodobně dáno tím, že nepředpokládal, že by na ně dostal pravdivé odpovědi.

Jim Davis rozdělal oheň tak, aby z něj nestoupal kouř, a uvařil kávu. Johna rozhněvalo, že se ho černoch předtím nezeptal, ale musel přiznat, že Davis rozdělávat oheň umí.

Callaghan toho malého černocha a seržanta Scotta Mcintira nebral s sebou zbytečně. Každý z nich byl třída. A byli sehraní.

Když srkali kávu, Luke Callaghan už to nevydržel. Otočil se k Morganovi a číhavě se ho zeptal: „Kam jste odtud jeli?“

Reed Morgan vzhlédl. Těkal pohledem a pak se zahleděl někam za Callaghana.

„Na sever,“ chraplavě odvětil. „To jsem vám přece říkal už tisíckrát.“

„Pro tebe jsem ještě pořád poručík, Morgane,“ rozezleně zabručel Callaghan. „A neřekl jsi nám, kde vás přepadli Apači.“

„Protože to nevím, sakra!“ zvolal Morgan, který byl vůbec poprvé vyveden z míry. „Podívejte se kolem! Všechno tu vypadá stejně! Ještě jsem tu nikdy nebyl a nikdy jsem neměl dobrý orientační smysl!“

„Jeli jste přes Pinal Tanks proto, že jste v Hershaw Station slyšeli, že Naiche ovládá cestu do Tucsonu. Je to tak?“

„Ano, sakra!“ poznamenal Morgan.

„A byl tu u Pinal Tanks někdo, kdo vám poradil jet na sever?“

Reed Morgan měl náhle klidný pohled. Podařilo se mu Callaghanovi na tři vteřiny hledět do očí. Potom ale jeho pohled znovu začal těkat.

„Ten jediný, kdo by vám na to mohl odpovědět, je poručík Baker,“ řekl. „Ale ten je mrtvý.“

Luke Callaghan si rozezleně odplivl.

„Baker vám přece musel něco říct!“

„Nic neřekl,“ odpověděl Morgan. „A bohužel jsem neměl hodnost, která by mi dávala právo na to se ho zeptat. Jinak bych to udělal. Nebo si myslíte, že nás bavilo jet s Bakerem vstříc záhubě?“

Callaghan vstal.

„O.K., Morgane,“ poznamenal. „Pojedeme na sever. A pročešeme celou oblast důkladně, obrátíme každý kámen. Někde musí být zahrabaná ta těla, jinak by nám cestu ukázali supi.“

Callaghan dal McIntirovi a Davisovi rozkaz osedlat koně a nabrat do láhví vodu.

Reed Morgan ještě pořád nehybně seděl na svém místě.

„Vím, že mi nevěříte, poručíku,“ náhle poznamenal. „Ale můžete mi říct, proč bych se probil do pevnosti, kdybych v tom jel? Někam bych ukryl ty peníze a vypařil bych se a nikdo by se nedozvěděl, co se stalo s eskortou.“

„Potřeboval jsi doktora, který by tě ošetřil,“ podotkl Callaghan.

„A zranil jsem se sám, že? Abych dodal na věrohodnosti svým slovům?“

„To nikdo neví,“ prohodil rozhořčený Callaghan, prudce se otočil a šel ke svému koni.

Po celé ráno s ním nebyla řeč. Jel těsně za Johnem Mitchellem a neustále si nechal ukazovat, kde by mohly být stopy.

Kolem poledne odpočívali pod převislou skálou. Vzduch byl rozpálený. Každé nadechnutí bolelo. McIntire se staral o poručíkova koně a Jim Davis seděl vedle Callaghana.

„Mám se Morgana zeptat, poručíku?“ otázal se malý černoch. „Znám toho od Apačů hodně. Myslím, že to by mu rozvázalo jazyk.“

Callaghan zavrtěl hlavou.

„Mýlíš se, Davisi,“ prohodil. „Ten vydrží úplně jiné věci. Muselo se stát něco, co mu brání nám říct pravdu. Někdy mám pocit, že by nám jen stačilo Morgana nechat běžet a sám by ty zabijáky poslal k čertu.“

„Takže s tím masakrem nemá nic společného?“

Callaghan se udeřil pěstí do kolena. „Ale asi má, ksakru! Já už nevím!“

Dopřáli koním hodinu odpočinku, pak jeli dál. John Mitchell už vedro nevnímal. To nebylo dáno tím, že slunce již nesvítilo tak intenzivně, ale tím, že objevil stopu.

Navrhl Callaghanovi, aby opět zastavili, aby se mohl porozhlédnout v okolí. Callaghan byl příliš zklamán na to, aby se ptal na důvod na další odpočinek. Johnu Mitchellovi se to jen hodilo. Po celou dobu nespouštěl Morgana z očí a všiml si neklidu, který se toho muže zmocnil, když vjeli do toho úzkého kaňonu.

„Trochu se tu projdu, Callaghane,“ řekl John. „Mám pocit, že tu nejsme sami. Buďte ostražití.“

Poručík přikývl a přikázal Davisovi, aby našel místo, odkud by mohl pozorovat okolí.

John Mitchell šel zpět k místu, kde na skalní stěně spatřil tmavé pruhy. Když je přejel prsty, věděl, že se nemýlil.

Krev!

Zvířecí nebo lidská, to se dalo těžko říct, ale byla to první stopa a věřil, že pokud bude hledat dál, nalezne i další stopy.

Plazil se rozpáleným pískem, prodíral se mezi trnitými keři a prohledával i hluboké trhliny. Potom stanul pod jednou asi třicet stop vysokou, strmou skalní stěnou. Ve skalní stěně uviděl ústí úžlabiny, které bylo více než dva yardy široké. Nemohl se tam však dostat. Před skalou zela více než pět yardů široká propast, kterou by nemohl přeskočit ani kůň, protože by neměl kam doskočit, na skále za propastí nebyla žádná plošinka.

John se už chtěl otočit, ale tu se náhle zarazil. Přiskočil k okraji propasti a sáhl na škrábance ve skále. Někdo se je snažil smazat pískem.

Něco ho napadlo. Vstal a rozhlédl se. Ne, přes tu propast se dostat nemohl. Skála neměla žádnou plošinu, nebylo možné tam přeskočit.

John se sklonil a pohlédl do propasti. Usmál se. Bez váhání slezl přes okraj propasti a pravou nohou se opřel o výčnělek, který předtím spatřil. Další výčnělek byl jen o tři stopy níž. Když slezl dvacet stop dolů, mohl dosáhnout na protější stěnu. I zde byly výčnělky, kterých se mohl chytit.

O tři minuty později stál v ústí úžlabiny. Viděl škrábance, které někdo chtěl vydrhnout, a vydal se po nich.

Po pěti krocích úžlabina zabodovala a rozšiřovala se. Ústila před obrovskou skalní bránou zalitou slunečním svitem.

John už chtěl jít dál, když tu spatřil dlouhá prkna naskládaná u skalní stěny. Nepřekvapilo ho to.

Vzal jedno prkno a přivlekl jej do ústí úžlabiny. Bez větší námahy se mu povedlo ho vystrčit přes propast. Přinesl další a po půlhodině byl most hotov.

Snadno by udržel i koně.

Přemýšlel, zda by měl jít tou branou dál. Řekl si však, že počká.

Přešel propast a zamířil k táboru. Bylo lepší, když zůstali pohromadě a kromě toho chtěl vidět Morganovu tvář, až jim řekne o svém objevu.

+ + + + +

Měli v očích zděšení, když odházeli poslední kameny z ústí té jeskyně. Luke Callaghan zasténal. Při pohledu na mrtvoly naházené přes sebe se mu dělalo špatně. Otočil se. Měl zatnuté pěsti a cloumal jím hněv, když hleděl na Reeda Morgana, který seděl svázaný ve stínu velké skály.

„Měli bychom ten vchod zase zaházet,“ poznamenal. „Pro ty mrtvé už nemůžeme nic udělat.“

Callaghan přikývl. „Kdybych jen věděl, že ta sketa tam dole je vinna jejich smrtí…“

„Obdrží svůj trest, Luku,“ řekl John. „Ty nejsi jeho soudce.“

Callaghan neodpověděl. Šel k zajatci, posadil se vedle něj a mlčky na něj pohlédl.

John kroutil hlavou. Rozuměl sice Callaghanovi, ale co by to pomohlo, kdyby se teď vrhl na Morgana? Ten nemohl takový zločin spáchat sám. Musel v tom mít prsty někdo jiný. A tento Někdo musel být nalezen, pokud chtěli pomstít smrt těch dvaadvaceti vojáků.

John se obrátil ke Scottu McIntirovi a Jimu Davisovi. Malý černoch byl pohledem na rozkládající se těla vyděšen. Klečel několik kroků odtud a zvracel.

John kývl na McIntira.

„Pojď se mnou, seržante,“ řekl pohnutým hlasem. „Musíme prozkoumat jeskyni, jestli v ní pachatelé nezanechali stopy.“

McIntire na Johna hleděl s otevřenými ústy.

„Ty– ty chceš tam dovnitř?“ vyhrkl.

„Zacpeme si nosy,“ řekl John. „Nezůstaneme tam dlouho.“

Seržant zavrtěl hlavou.

„Beze mě, Mitchelli,“ řekl.

John pokrčil rameny a odstrčil McIntira stranou.

Ten zápach byl hrozný. John nemohl popadnout dech a několikrát se ho zmocnilo pokušení se otočit a běžet pryč.

Odlomil šíp, který trčel ze zad jednoho mrtvého. Byly to barvy Cochiseho kmene. John již nepochyboval o tom, že přepadení provedli Naicheho bojovníci.

Nikde neviděl žádnou střelnou zbraň. Chiricahuové s sebou vzali všechno, co potřebovali, a toho bylo hodně. Několik vojáků bylo dokonce svlečeno.

John šel ještě dál, kromě mrtvých však již nic neviděl. Už ten zápach nevydržel a vydal se k východu. Chtěl zavřít oči, aby byl ušetřen toho děsivého pohledu, když tu v písku před sebou spatřil blýskavý předmět. Rychle se sklonil a vzal ho.

Bylo to concho, ozdoba postroje. Do tohoto stříbrného předmětu byl vyryt zvláštní vzorek, který byl Johnovi něčím povědomý. Uvažoval, ale nenapadalo ho, kde ho viděl. Strčil si concho do kapsy a zase jeskyni opustil.

McIntire a Davis už čekali. Chtěli vchod jeskyně co nejrychleji znovu zaházet.

„Našels něco, Mitchelli?“ chraplavě se zeptal seržant.

John mu podal ulomený šíp.

„Chiricahuové,“ poznamenal Davis, který byl ještě pořád bledý.

John přikývl. „To musel být Naiche. O tom není pochyb.“

„To jsem věděl už předtím,“ poznamenal McIntire a hodil do jeskyně první kámen. S Davisem pracovali jako posedlí a nepřestali, dokud nebylo ústí jeskyně zaházeno jako předtím.

John jim chvíli pomáhal a potom šel ke Callaghanovi. Posadil se vedle něj.

„Mrtvé jsme našli,“ řekl. „Teď nám už chybí jen vrahové a peníze.“

Callaghan zachmuřeně přikývl. Pohlédl na Morgana a poznamenal: „Morgan bude brzy mluvit, to ti slibuju. A jestli bude mlčet, tak ho tu nechám chcípnout.“

John pohlédl na Morgana. Zajatec sklonil hlavu. Musel Callaghanovu výhrůžku slyšet, ale vypadalo, jako by jí nerozuměl. Zdálo se, že o něčem přemýšlí, a John náhle vytušil, co to bylo.

Vstal.

Callaghan pohlédl na něj.

„Co chceš dělat?“

„Chci se tu trochu porozhlédnout,“ odvětil. „Pokud má Morgan s tím masakrem něco společného, je možné, že ty peníze tu někam ukryl.“

Účinek jeho slov byl udivující. Reed Morgan vyskočil, jako by ho štípl škorpion. Okamžitě spadl na obličej, protože zapomněl, že má svázané i nohy. Převalil se a křičel: „Já s tím přepadením nemám nic společného! Kolikrát vám to mám ještě říkat?“

John Mitchell se usmál na Callaghana.

„Jinak ta obvinění přijal vždy klidně,“ řekl. „Teď naráz začal jančit. Myslím, že ty peníze tu opravdu někde ukryl.“

Poručík přikývl.

„Máš pravdu, Mitchelli,“ řekl. „Potom společně prohledáme kotlinu. Příliš mnoho možností něco ukrýt tu není.“

Reed Morgan tam sklíčeně seděl a celý se třásl. John nevěděl, zda to způsobilo zklamání, že ho tak těsně před cílem vyvedl z míry, nebo vedro.

Poručík poslal Davise jako hlídku k ústí úžlabiny. Nechtěl, aby je překvapili Apači. Vtáhli sice prkna dovnitř a odnesli je do kotliny za skalní branou, kde je mohli hlídat, ale pořád bylo možné, že do kotliny vede i jiná cesta.

Seržant zkontroloval, jak je Morgan svázaný na rukou, načež mu uvolnil provazy na nohou.

Callaghan se postavil před zajatce.

„To je tvá poslední šance, Morgane,“ chraplavě řekl. „Prozraď nám jména svých kompliců a řekni, kde jsou ukryté ty peníze. Pak tě nechám běžet. Jinak tě ve Fort Lowellu pověsí, protože ti nikdo neuvěří, že sis na tuto kotlinu nedokázal vzpomenout.“

Reed Morgan pohlédl na Callaghana. „Vy mě nenecháte běžet,“ zašeptal.

Luke Callaghan si sáhl pod kabát a vytáhl jakýsi papír. Rozložil ho a strčil ho Morganovi pod nos.

„Umíš číst?“ otázal se. „Je to podepsané plukovníkem Sheltenhamem. Mám právo se zajatcem jednat podle vlastního uvážení, pokud budu znát vrahy a budu mít v rukou uloupené zlato.“

Reed Morgan si olízl rty. Pohledem těkal mezi Lukem Callaghanem a Johnem Mitchellim. Bojoval s touhou po penězích, ale pak zřejmě začal uvažovat o tom, k čemu by mu byly peníze, kdyby byl mrtvý.

„Vy mě opravdu necháte běžet?“ otázal se.

„Luke Callaghan drží slovo,“ řekl John Mitchell.

„Od…

Víc už Reed Morgan říct nemohl. Něco vybuchlo ve skalní stěně za ním a pak měl náhle pravé rameno celé od krve. S výkřikem se skácel na zem.

John Mitchell se vrhl na Luka Callaghana a strhl ho na zem. Druhá kulka proletěla těsně kolem Scotta McIntira a narazila do skály. I seržant se vrhl na zem.

Třetí kulka se zaryla do písku vedle Reeda Morgana. Vykřikl. Téměř nebylo rozumět, co křičí, ale John slyšel jméno Kane.

Callaghan se připlazil k Morganovi a odvlekl ho za skály. John a seržant se plazili za ním. John ještě rychle pohlédl k ústí kotliny, ale Davis byl dostatečně prohnaný na to, aby se neukazoval.

John po celou dobu nespouštěl z očí skály nad kotlinou. Když do skalních stěn okolo nich narazila čtvrtá kulka, již věděl, kde se skrývá střelec. Odhadoval, že je nejméně šest set yardů daleko.

„Ten parchant má sharpsku!“ zvolal na Luka Callaghana. „Stačí mu jen si počkat a postřílí nás jak králíky.“

„Je to hajzl,“ řekl Callaghan, který nehnul ani brvou.

V takových okamžicích John toho muže obdivoval. Vždy instinktivně jednal správně. A vyzařovala z něj rozvaha, která ostatním dávala pocit, že v jeho přítomnosti se nemůže nic stát.

Callaghan jako by na toho zákeřného střelce zapomněl. Staral se o Reeda Morgana, kterému první odražená kulka utrhla půl ramene.

„Kdo je ten vrah – Kane?“ otázal se.

Reed Morgan přikývl.

„Ten – ten hajzl mě chtěl oddělat!“ zašeptal. „Proč střílel na mě a ne na vás?“

„Možná si myslel, že jsi nás sem přivedl,“ řekl John Mitchell. „ Apak musel předpokládat, že jsi nám prozradil jeho jméno.“

„Má ty peníze Kane?“ otázal se Callaghan.

Zajatec kroutil hlavou.

„Nemá je a ani je nedostane,“ řekl nenávistným hlasem. „Ten bastard na mě už jednou střílel. Chtěl mě odpravit, ale nevěděl, že jsem ty peníze neměl u sebe. Utekl jsem a skryl se do Fort Lowellu…“ Rozkašlal se a jeho uniforma byla náhle postříkána krví.

Luke Callaghan a John Mitchell na sebe pohlédli. Střípky mozaiky začaly zapadat do sebe. Takže v tom jel

Chad Kane a bylo jasné, že třetím mužem byl Laredo. John Mitchell však měl pocit, že mu ještě něco chybí. Kane byl schopen spáchat takový zločin, ale nedokázal by ho zosnovat.

„Ale jak jste mohli poručíka Bakera nalákat do té pasti?“ zeptal se Callaghan.

Reed Morgan zasténal. John viděl, že musí trpět velkými bolestmi. Z úst mu vytékala krev.

„U Pinal Tanks se objevil Laredo a pověděl poručíkovi, že Apači přepadli dva povozy s osadníky,“ řekl rychle oddychující Morgan. „Říkal, že tam jsou ženy a děti a že se už neudrží dlouho. Prý ho vyslali, aby přivedl pomoc.“

Opět se rozkašlal a Callaghan musel chvíli čekat, než mohl Morgan mluvit dál.

„Když jsme přijeli do kotliny, uslyšeli jsme výstřely. Poručík Baker již neváhal, když mu Laredo pověděl, že indiáni nevědí o mostě přes propast. Přejel po něm a vjel úžlabinou do kotliny. Tam byli jeho jezdci zmasakrováni. Laredo a já jsme věděli, co je čeká, a zůstali jsme venku. Jel jsem do kotliny teprve, když už bylo po všem. Měl jsem co dělat, abych Apačům vysvětlil, že patřím ke Kanovi a Laredovi. Nechali mě na pokoji, teprve když jsem daroval Naichemu svou winchestrovku.“

„A peníze?“ otázal se Callaghan.

„Kane čekal nahoře na skále a chvíli to trvalo, než dorazil dolů do kotliny. Mezitím jsem odvázal sedlové brašny z poručíkova koně. Apači se o ně nestarali. Chtěli jen zbraně. Ani nevím, proč jsem ty sedlové brašny strčil do jedné trhliny a zaházel kamením. Asi jsem musel mít nějaké tušení.“

„A kde byl Laredo Kid?“

„Čekal venku na Kana,“ řekl Reed Morgan tichým hlasem. „Kane okamžitě střílel, když mě viděl. Kulka mě trefila do levého boku. Apači to nechápali. Obstoupili Kana a Lareda a začali křičet jeden přes druhého. Využil jsem příležitosti a utekl jsem. Už mě nedohnali. Možná nevěřili, že pojedu do Fort Lowellu…“

Reed Morgan sklonil hlavu. Měl pouze slabý dech. Ztratil hodně krve.

Callaghan mu položil hlavu do písku. Věděl, že Morgan nejbližší hodiny nepřežije. Byl tak blízko toho, aby vykoupil svůj život, a teď ho trefila kulka. Pravděpodobně přece jen existuje vyšší spravedlnost.

Luke Callaghan se sklonil k Morganovi, který bojoval s mdlobami.

„Kam jsi schoval ty peníze, Reede?“ naléhal.

Reed Morgan se zaryl prsty do písku. Pozvedl hlavu a zmocnil se ho záchvat kašle. Opět plival krev. Převalil se na záda.

„Kane – je nesmí dostat!“ vyhrkl. „Leží v jedné trhlině nedaleko odtud…“ Chvějící se rukou ukázal dál mezi skály, mezi nimiž se skryli před Kanovými výstřely.

„Dělej, Mitchelli,“ řekl Callaghan. „Najdi je.“

John běžel pryč. Dával pozor na to, aby ho nebylo vidět z protějších skal. Nechtěl okusit kulku z Kanovy sharpsky. Právě viděl, co tyto velkorážní střely dokážou.

John to místo hned nalezl. Přemýšlel, proč ho tenkrát nenašel Kane. Naházené kameny doslova bily do očí. Odhrnul je a po několika okamžicích narazil na těžké sedlové brašny. Pokoušel se jednu z nich otevřít, ale byly zajištěny zámky.

Rychle se vrátil ke Callaghanovi a McIntirovi.

Poručík jen přikývl, když viděl, že John nalezl ty peníze.

Nyní splnili svůj úkol. Věděli, kdo jsou vrazi dvaadvaceti mužů, a měli i zmizelé peníze. Mohli jet zpět do Fort Lowellu.

Náhle sebou trhli, když se nedaleko od nich zavrtala do skály kulka.

Bylo jasně slyšet dunění velkorážní pušky. Kane změnil stanoviště.

„Vede do kotliny nějaká druhá cesta?“ otázal se Callaghan zajatce.

Morgan už mu neodpověděl. Když poručík otočil jeho hlavu, pohlédl do prázdných očí.

Seržant zaklel. To jim však už nepomohlo.

Byli v pasti, ze které nebylo úniku.

„Callaghane!“

Od skalních stěn se odrážela ozvěna Kanova hlasu.

„Co chceš, Kane?“ odpověděl Callaghan.

„Jste v pasti! Víš to?“

„Ale jsme tu v bezpečí, Kane! A udržíme se tu i týden! Máme dost střeliva, jídla i vody! A pak nás najde pátrací oddíl, protože výstřely jsou slyšet daleko!“

Chad Kane se rozesmál.

„Jsi optimista, Callaghane!“ zvolal. „Víš, že Naiche s dvaceti bojovníky před kotlinou jen čeká na můj signál, aby na vás zaútočil?“

V té chvíli před velkou skalní branou v ústí kotliny třeskl výstřel.

„Trefil jsem jednoho Apače!“ zvolal Jim Davis. Jeho hlas přehlušily další výstřely.

„Jime, co je?“ zvolal Scott McIntire.

Chvíli panovalo ticho. Pak se znovu ozval Davisův hlas.

„Odrazil jsem je! Všechno v pořádku!“

Scott McIntire se otočil k poručíkovi.

„Mám jít k Davisovi?“ otázal se. „Ve dvou bychom úžlabinu ubránili snadno.“

Callaghan zavrtěl hlavou. „Kane by tě oddělal, seržante. Davis to už zvládne sám.“

Chvíli panovalo ticho, pak se opět ozval Kane.

„Chtěli jsme tam být před vámi,“ zvolal. „Ale nevěděli jsme, že jste tak brzy opustili tu karavanu. Naiche měl strach jet příliš blízko k Tucsonu. „ Rozesmál se, protože věděl, že jeho slova muže v kotlině vyděsí.

John Mitchell vytřeštěnýma očima pohlédl na Callaghana.

„Přepadli karavanu, Luku,“ zašeptal. „Lucie…“

„Polapili jsme tvou přítelkyni, Mitchelli!“ zvolal Chad Kane. „Jeho hlas se chvěl výsměchem a nenávistí. „Na poslední chvíli jsem ji zachránil před Naichem, ale předám ji jemu a jeho bojovníkům, když neuděláte to, co vám řeknu! Dávám vám deset minut na rozmyšlenou, pak se znovu ozvu!“

„Poručíku, měl bych se přece jenom pokusit dostat k Jimovi,“ řekl Scott McIntire. „Dokud udržíme ústí úžlabiny, nemají nárok.“

Callaghan váhal, ale potom přikývl.

„Dobrá, seržante,“ řekl. „Pokusíme se tě krýt. Vezmi si tolik nábojů, kolik uneseš!“

McIntire se usmál.

„Až budeme vepředu u úžlabiny dva, bude se jeden moci připlížit ke koním a přinést odtud zbytek střeliva,“ poznamenal.

Luke Callaghan a John Mitchell si vzali své winchestrovky a lehli si na místa, odkud mohli ostřelovat protější skály.

„Do toho, seržante,“ chraplavým hlasem řekl Callaghan. „Hodně štěstí.“

Spolu s Johnem začal střílet.

Scott McIntire vyrazil. Kličkoval jak zajíc. Do práskání winchestrovek se náhle ozvalo zadunění sharpsky. John okamžitě namířil na šedý obláček, který se objevil nad skalami, ale minul.

Už si mysleli, že McIntire v pořádku dorazí do cíle, když tu se náhle skácel na zem. Kulka ho zasáhla do pravé nohy.

Luke Callaghan a John Mitchell vyděšeně sledovali, jak McIntire zůstal nehybně ležet.

„Seržante!“ zvolal Callaghan. „Vstávej a běž dál, sakra!“

McIntire se posbíral ze země a vrávoravě šel dál. Náhle se vedle něj objevil stín.

Davis.

Malý černoch podepřel McIntira a odvlekl ho za jednu skálu, než opět třeskla sharpska. Krátce nato třeskly výstřely v úžlabině. Kotlinou se ozvaly výkřiky, načež se znovu rozhostilo ticho. Viděli, jak se zpoza jedné skály objevil Jim Davis. Mával na ně.

„Scott má jen šrám na noze!“ zvolal. „Jinak jsme O.K.! A už jsme poslali k čertu tři Apače!“

Callaghan zachmuřen přikývl. Jejich šance nebyly špatné. Nevěřil, že Naiche bude mít dost trpělivosti na to, aby tam tábořil několik dnů. Příliš se bál armádních patrol.

John pozoroval Callaghana. Věděl, na co myslí, a bylo mu jasné, že do svých úvah nezahrnul Lucii Harrisovou. Chtěl něco říct, když tu ho předešel Chad Kane.

„To vám vůbec nepomůže, Callaghane!“ vykřikl. Zuřil. „Jestli nám nedáte ty peníze, shodím to děvče ze skály! Nemyslete si, že blufuju!“

„My ty peníze nemáme, Kane!“ vyhrkl Callaghan.

„Lžeš! Uzavřeli jste obchod s Morganem! Přivedl vás k těm penězům a vy jste mu za to slíbili život!“

„Morgan nám nic neřekl!“

„To mi musí říct sám!“ zařval Kane.

„To neudělá! Zabils ho!“

„Lžeš, sakra! Mířil jsem vedle něho! Jenom jsem ho chtěl postrašit!“

„Trefila ho odražená kulka, Kane!“ zvolal Callaghan. „Postrčím jeho tělo dál, ať ho můžeš vidět!“ Pak vysunul mrtvého Morgana z úkrytu.

Nějakou dobu panovalo ticho, načež Kane zvolal: „To nic neznamená, Callaghane! Za pět minut ta malá poletí ze skály, jestli mi do té doby nevydáte peníze!“

„Johne! Johne, prosím, pomoz mi!“ ozval se vysoký hlas Lucie Harrisové, načež uslyšeli Kanův zlomyslný smích.

John Mitchell zatnul pěsti. Pohlédl na Luka Callaghana.

„Ty zatracené peníze budeme moci získat zpátky,“ řekl chraplavým hlasem, „ale když Kane zavraždí Lucii, už jí nedokážeme vrátit život.“

Luke Callaghan na něho upřel chladný pohled.

„Ty myslíš, že Kane dodrží své slovo?“ otázal se. „Nezapomeň, že s tebou má nevyřízené účty. Lucii by nepustil, i kdybychom mu ty peníze dali.“

John pokrčil rameny.

„To riziko musíme podstoupit, Luku.“

+ + + + +

Luke Callaghan musel Johna Mitchella držet, když Laredo Kid vyšel s Lucií Harrisovou z úžlabiny do kotliny. Za nimi se objevil Jim Davis, ale černoch nemohl nic podniknout, protože Laredo jí mířil koltem na krk.

Lucie Harrisová si užila své. Její blond vlasy byly plstnaté a visely jí do tváře. Šaty měla roztrhané a na mnoha místech prosvítala její pokožka. Neměla boty. Punčochy měla špinavé a děravé.

Asi padesát yardů od místa, kde Luke Callaghan a John Mitchell leželi v úkrytu, stál Laredo Kid. Přinutil Lucii, aby si klekla.

John už se neovládl. Vyskočil.

„Dej od ní pryč ty své špinavé pracky! „ vykřikl na Lareda.

Těsně vedle Lucie Harrisové se do písku zaryla kulka. John slyšel dunění sharpsky. Lucie Harrisová vykřikla a skryla si tvář do dlaní.

„Jeden chybný pohyb, Mitchelli, a oddělám ji!“ zvolal ze skály Kane.

John Mitchell sklonil svou winchestrovku.

„Hoďte peníze Laredovi!“ zvolal Kane.

Luke Callaghan už měl sedlové brašny v ruce. Hodil je přes skalku, za kterou leželi. Dopadly do písku necelých deset yardů od jejich úkrytu a zvířily prach.

Laredo Kid pomalu kráčel od Lucie Harrisové.

„Pojď sem, Lucie!“ zvolal na ni John.

Opět zaduněla Kanova sharpska. Kulka jen těsně minula Lucii Harrisovou.

„Zůstane tam, kde je!“ zařval Kane. „Sakra, Mitchelli, jestli nebudeš držet hubu, tak ji sejmu!“

„Potom odpravíme my tvého přítele!“ zvolal Callaghan.

Chad Kane se odmlčel. Laredo Kid sebou trhl. Zřejmě z Callaghanových slov vycítil urážku. Ačkoli mladík byl ještě více než dvacet yardů od jejich úkrytu, viděl John, jak se mu rozšířily žluté skvrny v očích.

„Neprovokuj ho, Luku,“ chraplavě řekl John. „Ten mladík je schopen všeho, když ztratí nervy.“

Callaghan pokrčil rameny. Ta věc se mu vůbec nelíbila. Ještě stále počítal s tím, že Kane Lucii Harrisovou odpraví, až bude Laredo s penězi v bezpečí. Nebo měl v rukávu nějaký jiný trik.

„Seber ty peníze, Laredo, a zmiz,“ řekl John. „A vyřiď Kanovi, že ta záležitost pro něho ještě ani zdaleka není vyřízená. Budu vás štvát, i kdybych za vámi musel jet na jižní pól.“

Laredo Kid se zašklebil. Jeho pihami posetá tvář vypadala jako obličej skřeta. Sklonil se k sedlovým brašnám a zkontroloval zámky. Potom spokojeně přikývl, když zjistil, že nejsou odemčené. Hodil si brašny přes ramena a přikrčil se. Byly na něj příliš těžké.

Zvedl ruku, když se otočil, pravděpodobně na znamení Kanovi, že všechno je v pořádku. Opět šel k Lucii Harrisové.

„Projdi kolem ní!“ zvolal na něho John a pozvedl winchestrovku.

Skála před Johnem jako by vybuchla. Do očí se mu dostal jemný prach. Jeden úlomek skály ho škrábl na levé tváři. Nic neviděl. Callaghan mu vzal winchestrovku z ruky.

„Jestli se někdo z vás jen pohne, vpálím jí kulku do hlavy!“ zvolal Laredo Kid.

John Mitchell si promnul oči.

„Ti bastardi!“ zašeptal, „ti zatracení bastardi!“

Luke Callaghan namířil svou winchestrovku na Lareda. Bledý mladík držel Lucii Harrisovou levou rukou za vlasy a revolverem jí mířil na krk. Brutálně ji zvedl a postrčil ji k úžlabině.

„Řekni tvým lidem, že se mi nesmí nic stát, Callaghane!“ zvolal. „Jinak tu bude několik mrtvých!“

„Domluvili jsme se, že slečnu Harrisovou necháte tady v kotlině, až budete mít peníze!“ rozzuřeně zvolal Callaghan.

„Nevěříme vám,“ poznamenal Laredo. „Až bude to děvče v bezpečí, střelíte mi do zad. Tomu chci zabránit.“

„Laredo!“ John Mitchell vstal. Bylo mu jedno, zda Chad Kane využije příležitosti a trefí ho. „Jestli se slečně Harrisové něco stane, budeš si přát, aby ses nikdy nenarodil. Najdu si tě a pak tě vyřídím!“

Mladík se mečivě rozesmál.

„Nemusíš se namáhat, Mitchelli!“ zvolal. „Nebudu se před tebou schovávat. Máme spolu jeden otevřený účet, na to nezapomeň! Nebudu moci klidně spát, dokud přede mnou nebudeš ležet v prachu!“

„Proč to nechceš zkusit rovnou?“ zvolal John.

Laredo se jen zasmál. Dorazil ke skalní bráně stojící před úžlabinou. Pořád mířil ženě na krk. John viděl, jak Jim Davis ustoupil stranou, aby Laredo Kida pustil. Černoch a seržant McIntire nemohli nic dělat, pokud nechtěli Lucii Harrisovou ohrozit.

Pak Laredo i s ženou zmizeli. John uslyšel výkřik, načež se začalo střílet. John již nebyl k udržení. Chopil se winchestrovky a vyskočil z úkrytu. Cickak běžel přes prostranství mezi skalami a ústím úžlabiny. Každým okamžikem ho mohla trefit kulka, ale nic se nestalo.

Zadýchán dorazil do skalní brány. Výstřely utichly. Jim Davis vstal a začal si levou rukou mávat před obličejem, aby odehnal dým.

„Rudokožci ho kryli,“ chraplavě řekl. „Nemohli jsme nic dělat, jinak bychom trefili slečnu Harrisovou.“

John pohlédl na Scotta McIntirea. Seržant se opíral o skalní stěnu a mířil winchestrovkou do ohbí úžlabiny. Nohu měl ovázanou zakrváceným cárem látky, který si Davis utrhl z košile.

„Je mi to líto, Mitchelli,“ řekl McIntire. „Teď nemáme ani děvče, ani peníze.“

Nenávist vůči Chadu Kanovi a Laredo Kidovi Johna téměř zaslepila. Byli to bestie! Lidský život pro ně nic neznamenal. Nejdřív tam muselo zemřít dvaadvacet kavaleristů. Při přepadení karavany jistě zahynuli další. A John byl v této chvíli přesvědčen, že Lucii Harrisovou už živou neuvidí.

Sevřelo se mu srdce.

Otočil se, když za sebou uslyšel kroky. Šel k němu Luke Callaghan.

„Kane už není na svahu,“ poznamenal. „Jinak by na nás střílel.“

„A Apači?“ otázal se McIntire. „Myslíš, že i oni zmizeli, poručíku?“

Callaghan pokrčil rameny.

„Předpokládám, že nás ještě nějakou dobu budou obléhat, aby Kane a Laredo měli dost velký náskok,“ poznamenal.

John přikývl.

Callaghan se otočil k McIntirovi.

„Co noha, seržante? Můžeš jít?“

McIntire se zachmuřeně usmál.

„Takový šrám nestojí za řeč,“ prohodil. „Nemusíte na mě brát ohled.“

+ + + + +

Chad Kane a Laredo Kid se příliš nesnažili zakrýt stopy. Jeli zpět k Pinal Tanks, asi proto, aby doplnili zásoby vody.

John Mitchell si okolí studánek pečlivě prohlédl a dospěl k přesvědčení, že Kane a Laredo odtud museli odjet před pouhými několika hodinami.

Ptal se, proč se tam zdržovali tak dlouho.

U studánek samotných neviděl stopy Lucie Harrisové. Bandité ji zanechali v jedné jeskyni téměř sto yardů odtud.

John hovořil o situaci s Callaghanem, ale ani ten si chování banditů nedovedl vysvětlit. John hledal dál a teprve pak mu začalo docházet, proč Kane a Laredo zůstali u koní tak dlouho.

Našel stopy koně, které vedly k Aravaipa Creeku. Z jihu přijel k Pinal Tanks jeden jezdec a potom jel po svých stopách zpět. Pokoušel se je zamést, ale čím dále se John dostával na jih, tím byly zřetelnější. Rád by za tím neznámým jel, protože cítil, že to jsou stopy muže, který z pozadí tahal za drátky.

Jenže Chad Kane a Laredo Kid jeli na sever a měli s sebou Lucii Harrisovou. John musel za nimi.

Zamyšleně jel ke studánkám. Přemýšlel, o čem tam ten muž mohl hovořit s Chadem Kanem. Jel tam proto, aby převzal svůj podíl na kořisti?

„Našels něco?“ otázal se Callaghan, když John vedle něho slezl ze sedla.

John zavrtěl hlavou. „Nic,“ zamumlal. „Kdo ví, proč se tu tak dlouho zdržel.“ Rozhodl se, že Callaghanovi neřekne o svém objevu a svých domněnkách. Možná by poručíka potom napadlo jet za tím tajuplným cizincem na jih.

Davis ovázal McIntira. Seržant měl na stehně silný bílý obvaz. Kulhal, když kráčel ke svému koni.

Callaghan svraštil čelo a pohlédl na něj.

„Nechceš se raději vrátit do Fort Lowellu, seržante?“ zeptal se.

McIntire zavrtěl hlavou.

„Nepřekáží mi to,“ prohodil. „Při jízdě to zranění necítím.“

Viděli, že seržant lže. Rána mu způsobovala velké bolesti.

„Měl bys poslechnout poručíka, McIntire,“ řekl John. „Je možné, že budeme muset jít po svých.“

„Nestarej se o mě,“ odsekl McIntire. „Když na to přijde, budu i s mou zraněnou nohou rychlejší než ty.“

John se usmál. Znal McIntira dost dlouho a věděl, že seržanta nic nezastaví. Mínil pronásledovat Kana a vrátit mu dluh.

„Je to tvoje věc,“ řekl John. „Ale až to nebudeš moci vydržet, tak si nestěžuj. Nebudeme mít čas ti dělat chůvu.“

McIntire zrudl, ale než mohl něco odpovědět, zasáhl Callaghan.

„Přestaň seržanta rozčilovat,“ poznamenal. „Ví, co si může dovolit. Krom toho Kane a Laredo nemají velký náskok. Brzy je doženeme.“

John Mitchell měl své pochybnosti, ale nevyjádřil je. Ještě jednou dal napít svému hnědákovi, načež nasedl. Ostatní byli již rovněž připraveni k odjezdu.

Stopy byly zřetelně poznat. Vedly přes vyschlé koryto Aravaipa Creeku a pak přímo na sever.

Muži spolu v následujících hodinách téměř nemluvili. John Mitchell se soustředil na stopy a udával ostré tempo. Poručík Callaghan a Jim Davis vzali McIntire mezi sebe, aby mu mohli okamžitě pomoci, pokud by se ho zmocnila slabost.

McIntire však dokázal snést bolesti. Kousal se do rtů, ale mlčel.

Pozdě odpoledne John Mitchell poznal, že nestáhli ani míli náskoku. Na úpatí Saddle Mountain nalezl místo, kde Kane a Laredo odpočívali. Stopy již byly skoro zaváté pískem. Vyjeli odtud až po dvou hodinách.

„Musejí mít zatraceně dobré koně,“ řekl John, když Callaghan přišel k němu. „Nestáhli jsme ani míli.“

Callaghan si olízl rty.

„Co máme dělat, Mitchelli?“ zeptal se tiše, aby to neslyšel McIntire. „Seržant toto tempo nevydrží. Nedokážu si představit, že Kane pojede dál tímto směrem. Neodváží se jet přes rezervaci San Carlos. A jestli tu ženu předtím nepustí, nebo nezabije, nemůže jet ani do Globe.“

John neodpověděl. Měl sevřené rty. Na to už myslel i on.

Globe bylo několik domů z nepálených cihel a lidé, kteří tam žili, vedli skromný život. Žena jako Lucie Harrisová by hned vzbudila nedůvěru těch lidí, navíc Kane neměl možnost jí mezitím sehnat nějaké rozumné šaty.

Ne, Kane by se neodvážil jet do Globe. Musel počítat s tím, že bude pronásledován. Takže mu zbývala jediná možnost: musel jet k Anderson Springs.

Tento pramen se nacházel na okraji rezervace San Carlos. John už tam kdysi byl. Bylo mu hádankou, že ty studánky vůbec existovaly. Voda v těch mělkých tůních byla chladná a čirá a přece v okolí nerostla žádná vegetace. Na široké, rovné poušti se daly ty prameny nalézt jen velmi těžce.

Callaghan jako by uhádl jeho myšlenky.

„Anderson Springs?“ zeptal se.

„Jiná možnost neexistuje,“ řekl John. „Jedině, že by měl dost vody na tři dny, ale tomu nevěřím.“

„Sakra, kam chtějí jet?“ zeptal se Callaghan.

„Do Phoenixu nemohou,“ odpověděl John. „Musejí počítat s tím, že tam pošleme telegram. Zbývá jim jen Flagstaff a právě tímto směrem jedou.“

Callaghan přikývl. „Co si myslíš o tom, že bychom jeli přímo do Flagstaffu a počkali tam na ně?“

John na něj vrhl zachmuřený pohled.

„Je to ještě více než sto mil krajinou, kterou stvořil sám ďábel,“ poznamenal. „Lucie Harrisová ty strázně nevydrží.“

Callaghan pokrčil rameny. „Měla zůstat v Tucsonu.“

John Mitchell na něj vrhl překvapený pohled, načež zrudl hněvem.

Jeho úder byl pro Callaghana naprosto překvapivý. Roztrhl mu kůži na levé jařmové kosti. Pokoušel se udržet rovnováhu, ale nepovedlo se mu to. Svalil se na zem.

John přiskočil k němu a chytil ho za límec.

„Poslouchej, Callaghane!“ řekl. „To ty s tím tvým zatraceným tajnůstkářstvím jsi zavinil to, že karavana byla přepadena. Proč jsi nejel s Reedem Morganem sám? Musels počítat s tím, že budou komplikace! Ty a ta tvá zatracená armáda jste zodpovědní za to, že Lucii unesli, a je tvou povinností ji živou a zdravou přivést do Tucsonu! Všechno ostatní je nedůležité! Pochopils to, nebo ti to mám vysvětlit pěstí?“

John slyšel, jak za ním cvakl kohoutek pušky.

„Nech toho, Mitchelli,“ řekl, „nebo to zmáčknu.“

Napůl omráčený Callaghan potřásl hlavou.

„Dej tu flintu dolů, seržante,“ řekl. Rukou se dotkl své levé tváře. Byla od krve, když si ji dal před obličej. Zachmuřeně se usmál na Mitchella. „Máš pravdu. Ale nemusels mě praštit.“

„Patříš k lidem, kteří bez rány pěstí nic nepochopí, Callaghane,“ poznamenal John.

Otočil se a šel ke svému hnědákovi. Beze slova se vyšvihl do sedla a vyjel. Za ostatními se neohlížel.

+ + + + +

Jeli hluboko do noci. Nemuseli sledovat Kanovy a Laredovy stopy, aby věděli, kam musejí jet. Tímto směrem existovala jen jediná cesta: přes průsmyk Pinal.

Teprve kolem půlnoci John udělal zastávku. Ne kvůli McIntirovi, nýbrž kvůli koním, kteří potřebovali odpočinek.

McIntire, Callaghan a Davis klesli na zem tam, kde seskočili ze sedel. Callaghan po několika minutách vstal a začal se starat o koně. McIntira a Davise nechal spát.

John Mitchell byl u kavalerie dost dlouho. Věděl, že něco takového by žádný jiný poručík neudělal. V takových okamžicích mu byl Callaghan téměř sympatický.

Nepostavili hlídky. John nepočítal s tím, že Apači jsou poblíž. A kdyby ano, pak měli smůlu. Vyspat se prostě museli.

Ještě před svítáním je John probudil. Přestože spal jen čtyři hodiny, cítil se svěže.

V noci se McIntirův stav ještě zhoršil. Jeho oči již nebyly jasné. John se domníval, že seržant má horečku.

John odvedl Callaghana stranou.

„Nemůžeme McIntira vzít s sebou,“ poznamenal. „Měl bys mu nařídit, aby jel do Globe, až překročíme průsmyk Pinal. Těch deset mil už zvládne.“

Callaghan neodpověděl. Otočil se a pomohl Davisovi zvednout seržanta do sedla jeho koně.

O dvě hodiny později už opět pálilo slunce. Dalo se to však vydržet, protože z hor vanul studený vítr. Cesta se klikatila v serpentinách, sedlo průsmyku bylo zřetelně vidět.

John vzhlédl nahoru a náhle měl nedobrý pocit. Otočil se a chtěl něco zvolat. V následujícím okamžiku však uslyšel vzdálený, tlumený třesk.

Vrhl se ze sedla.

„Seskočte z koní!“ vykřikl na ostatní. „To je Kane se svou sharpskou!“

McIntire reagoval příliš pomalu. Trhl uzdou svého neklidného koně a nepovedlo se mu vytáhnout zraněnou nohu ze třmene.

S tlumeným tlesknutím se další kulka zaryla do krku jeho koně. S řehtáním se zhroutil a svalil se přímo na McIntirovu zraněnou nohu.

Seržant řval bolestí. Z krku koně na něj tekla krev, zvíře bilo kopyty kolem sebe.

John výkřikem zahnal svého hnědáka a přikrčen běžel k McIntirovi. Přiložil hlaveň winchestrovky k hlavě jeho zvířete a zmáčkl spoušť. Kůň sebou ještě několikrát trhl, načež zůstal ležet. John přiskočil k McIntirovi. Snažil se zapřít o sedlo a vytáhnout ho zpod koně, ale nepovedlo se mu to.

Seržant ještě stále řval. Musel trpět hroznými bolestmi.

Objevil se tam Callaghan. Společně se jim povedlo nadzvednout koně a vytáhnout McIntirovu nohu i se zaklíněným třmenem.

McIntire ztratil vědomí.

Další kulka se zaryla do mršiny koně. John trhl třmenem, v němž vězela Mcintirova noha. Callaghan se ohlédl na Davise. Malý černoch se ukryl za balvany potom, co zahnal koně.

McIntire měl zlomenou nohu. Byly vidět úlomky kosti. Callaghan tiše zaklel.

John Mitchell hleděl k průsmyku. Kane přestal střílet. Šel jinam, když viděl, že McIntirův kůň se svalil k zemi.

John o tom pochyboval. Přemýšlel, zda je možné dostat se nahoru, aniž by na něj Kane mohl střílet. V posledních serpentinách měl dost příležitostí se krýt, jenže podle jeho odhadu to do sedla průsmyku bylo nejméně šest set yardů. A ta vzdálenost byla příliš velká na to, aby ho Callaghan nebo Davis mohli krýt.

Přesto neměl na vybranou.

Otočil se ke Callaghanovi.

„Jdu nahoru,“ řekl.

Poručík na něj pohlédl. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale spolkl to. Znal Mitchella. Pokud se pro něco rozhodl, nemohlo jej nic zastavit.

„Ty musíš vědět, co děláš,“ řekl. „Doufám, že budeš mít štěstí.“

+ + + + +

John krátce pohlédl na bradlo skalní stěny. Byla strmá a cesta vedla kolem ní. Musel ještě deset yardů dál, aby viděl, co je za tou skalou.

Pomalu vstal. Winchestrovku měl v náručí a mířil na bradlo. Kohoutek měl natažený. Teď už neběžel. Kráčel. Skalní stěnu nespouštěl z očí.

Vyschlo mu v ústech a s každým krokem byl stále napjatější.

Už viděl část skály. I na druhé straně klesala k cestě. Zespodu nebylo vidět na její vrchol.

John se na okamžik zastavil. Zhluboka se nadechl, přikrčil se a pak se rozběhl. Posledních několik yardů uběhl, načež se vrhl k zemi a zvedl hlaveň winchestrovky.

Myslel si, že nalezl svůj cíl, ale žádný tam nebyl.

John před sebou neviděl nic jiného než skalní stěnu, jež se leskla ve slunci.

„Jestli jenom mrkneš, ustřelím ti hlavu!“

John sebou trhl, když uslyšel ten vysoký hlas. Nepřekvapilo ho to, že ho obelstili, ale skutečnost, že ho tam nečekal Kane, nýbrž Laredo.

John opatrně sundal ruku z winchestrovky. Zbraň by mu v této situaci tak jako tak moc nepomohla. A podle Laredova hlasu poznal, že mladík je nanejvýš pět yardů daleko.

„Buď rozumný, Mitchelli,“ řekl Laredo. „Pomalu se otoč a dávej pozor, aby ses omylem nedotkl remingtonu. Pak bych totiž vypálil ze sharpsky. A rozstřelil bych tě na cimprcampr.“

John vstal a pomalu se otočil.

Laredo Kid stál vedle dva yardy vysokého balvanu, který stál na převisu nad cestou. Sharpskou mu mířil na břicho. Ukazováček měl na spoušti.

Mladík měl rozcuchané vlasy. Za jízdy mu naběhly pihy, na krku měl puchýře. Otevřel ústa a John měl pocit, jako by cítil jeho páchnoucí dech, když uviděl ty hnědé zuby. Skvrny v jeho očích ještě byly poměrně malé.

To svědčilo o tom, že mladík ho podceňoval.

„Proč mě prostě a jednoduše neodpravíš?“ otázal se. „Měl jsi dost příležitostí, když jsem jel do průsmyku. A lepší šanci než teď už mít nebudeš.“

Laredo se rozesmál. Poskakoval mu ohryzek.

„V Tucsonu jsem ti řekl, že tě jednoho dne budu mít na mušce, Mitchelli,“ řekl. „Nikdo o mně nebude tvrdit, že jsem pes!“ Skvrny v jeho očích se zvětšily. „Neoddělám tě sharpskou, ale revolverem. Proto jsem střílel na Callaghana a na ostatní. Chtěl jsem, abys sem šel ty.“

John si olízl rty. Mladík mu chtěl dát šanci. Hrdost pistolníka mu nedovolila zabít někoho, kdo neměl šanci se bránit. Nebo byl prostě zvědavý na Mitchellovu rychlost s remingtonem.

„Máš strach?“ s úsměvem se zeptal mladík.

John přikývl. „Když na mě míříš sharpskou, tak ano.“

Laredova tvář se zkřivila. Měl pevně sevřené rty.

„Jenom si nenamlouvej, že jsi rychlejší než já, Mitchelli!“ zasyčel. „Oddělal jsem tu krysu Shelbyho Sharona a ten tvrdil, že je rychlejší než Hickock.“

„Sharon byl mluvka,“ poznamenal John. „V Tucsonu couvl před McIntirem, i když ten je s koltem pomalý jak šnek.“

Laredo se chvěl hněvem. Odhodil sharpsku. Pravou ruku měl nad pažbou koltu.

„I ty jsi mluvka, Mitchelli,“ řekl. „A já ti srazím hřebínek!“

John pomalu sklonil ruku, až se téměř dotkl pažby remingtonu. Rád by si kolt ještě upravil, ale věděl, že mladík není ochoten mluvit dál.

John pohlédl Laredovi do očí. Zelená barva už téměř nebyla vidět. Mladík byl těsně před výbuchem.

John se pokusil ještě poněkud přemístit svou váhu – a tu Laredo reagoval.

Mladík byl rychlý, mnohem rychlejší, než si John myslel. Johna se zmocnila panika, když viděl, jak na něj namířil ještě předtím, než vůbec zvedl svůj remington.

Vykřikl a vrhl se stranou. Vyšlehl plamen a mezi pravou paží a bokem mu proletělo něco horkého.

John se nenechal vyvést z míry. Zvedl remington a pečlivě namířil.

I Laredo se pohnul, když viděl, že Mitchell nebyl zasažen. Mladík byl hbitý jak puma. Bleskově si dřepl, a kdyby John v tomto okamžiku zmáčkl spoušť, přeletěla by kulka nad Laredem.

Takto však John dokázal sklonit hlaveň a když mladík vystřelil podruhé, vypálil i John.

Cosi Johnovi trhlo nohavicí a potom uviděl, jak se Laredo zachvěl, když ho kulka zasáhla do hrudi. Byl odhozen tři yardy a zády narazil do balvanu. Podlomila se mu pravá noha a klesl na kolena. Levou rukou se opřel o zem.

Upřeně hleděl na Johna Mitchella. Žluté skvrny v jeho očích se zmenšily. V pihovaté tváři měl udivený výraz.

Kašlal. Z koutku úst mu vytékala krev. Pravá ruka se mu třásla, když se pokoušel ještě jednou zvednout revolver. Už se mu to nepovedlo. Neudržel těžkou zbraň. Spadla do písku.

John přistoupil k mladíkovi a odkopl kolt.

Laredovi se na hrudi vytvořila tmavá skvrna, která se rychle rozšiřovala. John viděl, že Laredo byl zasažen smrtelně.

Mladík by to zranění nepřežil, i kdyby ho okamžitě odvezl do Globe, protože tam nebyl lékař.

„Byl jsem rychlejší,“ zašeptal Laredo. „Byl jsem rychlejší než ty, Mitchelli!“

„Rychlost není všechno,“ odpověděl John. „Musíš mít i trochu štěstí.“

Mladíkova tvář byla zkřivená.

„Ty jsi měl štěstí, že?“ hlesl. „Jinak bych tě odpravil.“ Rozkašlal se a proud krve, který mu vytékal z úst byl stále širší.

John se zády opřel o skálu.

„Dej mi napít, Mitchelli,“ zašeptal Laredo. „Už hodiny jsem…“

John si odvázal láhev s vodou z opasku a dal mu napít.

„Kam jel Kane, Laredo?“ zeptal se John, když se Laredo napil. „A kde jsou peníze?“

Laredo se usmál a s tímto úsměvem zemřel. Stalo se to zničehonic.

John mu zatlačil oči a položil ho na zem. Pak vstal a sklonil se k jeho koltu. Uslyšel tichý šramot a otočil se. Při tom vytáhl z pouzdra kolt.

Callaghan zvedl obě ruce a usmál se.

„Neměj strach, nic ti neudělám.“

John si oddechl a dal remington do pouzdra. Potom šel k sharpsce a zvedl ji. Doufal, že to je stejná zbraň, kterou na ně Kane střílel v kotlině, protože pak by jim už nehrozilo ostřelování z dálky.

Callaghan se sklonil k mrtvému a prohledal mu šaty.

„Řekl ti, kde jsou peníze?“ zeptal se Johna.

„Už nestačil nic říct.“

„Takže nemáš páru, kam jeli Kane a slečna Harrisová?“

John zavrtěl hlavou. Už se o Callaghana nestaral. V této chvíli ho zajímal jen Laredův kůň. Položil sharpsku ná skálu a začal hledat. Teprve po půlhodině nalezl šedého hřebce. Bylo to vysoké zvíře, které ani zdaleka nevypadalo tak vyčerpané jako Johnův hnědák. Vycenilo zuby, když k němu John přistoupil, ale nemohlo uhnout, protože bylo přivázané k jednomu skalnímu výčnělku.

„Jen klid, starouši,“ zamumlal John, „nikdo ti nic neudělá.“

Hřebec po něm chňapl, ale John se měl na pozoru. Chytil zvíře za postroj a sklonil mu hlavu. Druhou rukou odvázal uzdu ze skalního výčnělku a přivedl koně na cestu. Pak se vyšvihl do sedla. Hřebec se chvíli vzpíral, ale postupně se uklidnil a John mohl bez potíží jet k sedlu průsmyku.

Po Callaghanovi nikde ani památky. Poručík se vrátil k McIntirovi a Davisovi. Když John pohlédl na druhou stranu průsmyku, uviděl, že se již vydali na cestu. Mcintira posadili na Mitchellova hnědáka.

John zůstal u hřebce, aby si na něj zvíře zvyklo. Vzal sedlové brašny a otevřel je. Nebyl překvapený, když spatřil svazky dolarů. Přepočítal je. Bylo to přibližně dvacet pět tisíc. Pokud měl Kane u sebe stejnou částku, musel ten neznámý u Pinal Tanks zinkasovat padesát tisíc.

Johna překvapilo, že Kane byl ochoten vydat tolik peněz z ruky. Buďto měl z toho muže strach, nebo doufal, že tu sumu jednoho dne získá zpět.

McIntire byl bledý jak stěna. Callaghan mu svázal nohy pod břichem koně.

„Může seržant jet na tvém koni až do Globe?“ zeptal se Callaghan.

„Odvaž mě, poručíku.“ McIntirovi skoro nebylo rozumět. „Nechci být Mitchellovi něco dlužný.“

John se usmál.

„Jsi tvrdý chlapík,“ řekl, „ale ani ty to do Globe pěšky nezvládneš.“ Obrátil se ke Callaghanovi a podal mu sedlovou brašnu s penězi. „Pětadvacet tisíc, Callaghane.“

Poručík překvapeně pohlédl na Johna.

„Pětadvacet?“ zeptal se. „Tomu bych nevěřil, že ten mladík se spokojí s takovým podílem.“

John chvíli váhal, ale pak se rozhodl Callaghanovi povědět o neznámém, s nímž se Kane a Laredo setkali u Pinal Tanks.

Callaghan byl celý červený hněvem, když o tom slyšel. John viděl, jak zatnul pěsti. Poručík by mu nyní byl schopen vrátit tu ránu pěstí z uplynulého odpoledne, o tom nepochyboval. Ovládal se jen s vypětím všech sil.

„To je všechno?“ zeptal se potom. „Nebo jsi mi zamlčel ještě něco? Možná víš, kdo byl ten muž?“

John zavrtěl hlavou.

„Nemám tušení, Callaghane,“ řekl. „Musíš mi rozumět. Bál jsem se, že pojedeš po stopách na jih. A já bych byl sám. Proti Kanovi a Laredovi bych neměl šanci.“

„Teď to ale vypadá jinak, že?“

John přikývl. „Teď je Kane sám a pravděpodobně už nemá sharpsku. Můžete odjet s McIntirem do Globe. Já pojedu za Kanem.“

Callaghan se poškrábal na strništi.

„Do Globe můžu jet s McIntirem sám,“ poznamenal. „Davis pojede s tebou.“

„Asi máš strach, že uteču s Kanovým podílem, co?“ zabručel John.

„Mysli si, co chceš,“ odvětil poručík. „Každopádně zůstane při tom. Davis pojede s tebou.“

„Dnes o půlnoci vyprší má smlouva, Callaghane,“ řekl John. „Do té doby budu na tvého muže dávat pozor. Pak se budu starat jen sám o sebe.“

Callaghan se začal usmívat.

„Buď k Davisovi hodný,“ řekl. „Jinak by bylo možné, že ti nepomůže, když budeš v kaši.“

John neodpověděl. Vzal si sharpsku, vylezl do sedla šedého hřebce a otočil se k Davisovi, který ještě stále byl vedle poručíka.

Na co ještě čekáš?“

+ + + + +

Kana a Lucii uviděli následujícího dne odpoledne, když už byli na rozpálené planině.

Nemohli je rozeznat, ale muselo jít o ně, John věděl, že dobrovolně by k Anderson Springs nikdo nejel.

John zastavil šedáka a přivřel oči. Vzduch se tetelil a obzor byl vidět nejasně. Vypadalo to, jako by se oba tmavé body před nimi vznášely ve vzduchu.

John vzal z hrušky sedla láhev s vodou a zatřepal jí. Byla téměř prázdná. U Gila River do ní ještě jednou nabral vodu, ale v tom vedru člověk potřeboval vody hodně.

„Co myslíš, Davisi?“ zeptal se. „Kolik mil je ještě před námi?“

Černoch měl zaprášenou tvář. Zablyštěly se mu zuby, když otevřel ústa. Jeho hlas byl chraplavý.

„Těžko říct. Myslím, že nejméně tři míle. Asi pět. Vypadá to tak, jako by se nehýbali. Možná už jsou u Anderson Springs.“

John přemýšlel. Davis mohl mít pravdu.

„Co vydrží tvůj kůň?“ zeptal se černocha.

Davis pokrčil rameny.

„Těch pět mil k Anderson Springs ještě zvládne,“ prohodil. „Ale myslím, že Kane pojede dál, až nás uvidí. Budeme muset u pramenů zastavit, protože tvůj šedák nevypadá o moc lépe než má Lissy.“

John přikývl. Davis měl pravdu. Vůbec to byl chytrý člověk a John nyní rozuměl tomu, proč si byl poručík tak jistý, že Davis nebude potřebovat Johnovu pomoc.

Ještě jednou pobídli koně. Zvířata zavětřila vodu, protože stále zrychlovala. Po jedné míli John uviděl, že body před nimi se začaly pohybovat. Kane jel pryč.

John sevřel rty. Dělila je necelá hodina a přesto to vypadalo, že Kane a Lucie Harrisová jsou pro ně nedosažitelní.

Kane nejel příliš rychle. Když John a Davis přijeli ke studánkám, byl nanejvýš tři míle před nimi. John ještě chvíli přemýšlel, zda by neměl ze svého hřebce vymačkat všechno, co v něm bylo, a pokusit se Kana odkrouhnout sharpskou, ale věděl, že riziko je příliš velké. Musel brát ohled na svého koně, potřeboval ho.

Davis se staral o koně, zatímco John prohlížel stopy. Kromě Kana a Lucie Harrisové tam již dlouho nikdo nebyl. Dívka musela být velmi vyčerpaná. Téměř se tam nepohybovala. Zřejmě jenom ležela vedle jedné tůně.

Jeden z koní, pravděpodobně ten, na kterém jela Lucie, musel být zcela vysílený. Jednu zadní nohu vlekl za sebou.

John se vrátil k Davisovi. Nyní se i on napil a nabral vodu do láhve. „Jeden jejich kůň je zraněný,“ řekl.

Davis spokojeně přikývl.

„To nám dává další půl hodiny,“ řekl. „Koně si musejí odpočinout.“

John se posadil do horkého písku, když vytřel hřebce. Hleděl na tmavé body, které se již znovu jako by vznášely ve vzduchu.

Kane nejel na sever. Vydal se přímo k horám, jež se táhly severozápadně od Salt River. John přemýšlel, co tam Kane chce. Ty hory se nedaly překonat na koni. Jediný průsmyk byl na severu.

Davis sledoval Johnův pohled.

„Možná chce do San Martin de Cibola,“ řekl.

John přemýšlel. Neznal San Martin, ale slyšel o něm. Byla to opuštěná osada, která sestávala z ruin starého kostela, který postavili první španělští osadníci. Dále tam bylo ještě několik zchátralých domů z nepálených cihel. Osada byla opuštěna již před více než čtyřiceti lety, poněvadž vyschl pramen, který ji zásoboval vodou.

„Ty jsi tu už někdy byl?“ zeptal se John.

Davis přikývl.

„Neveselé místo,“ řekl. „Ten kostel z dálky vypadá jako pěst s výhružně zdviženým prstem. Široko daleko nikde není voda. To jediné, co v okolí je, jsou chřestýši a Apači.“

„A co si Kane slibuje od toho, když tam pojede?“

Davís pokrčil rameny.

„Možná jen hledá vhodné místo, kde by si na nás mohl počíhat.“

+ + + + +

John Mitchell hleděl ze dveří ven na velké prostranství před kostelem. V osadě skutečně nebyl žádný život. Nic se tam nehýbalo, dokonce tam ani nefoukal vítr.

Na východě stoupalo přes horizont slunce, které ruinu kostela zalilo svým teplým svitem.

John však na krásy rána neměl náladu. Měl zarudlé oči, přes noc nespal. Pod rouškou tmy objel osadu a přiblížil se k jejím budovám ze západu. Podařilo se mu ukrýt šedáka do jednoho opuštěného domu, aniž by ho někdo pozoroval.

Jim Davis zůstal před osadou. Jeho Lissy neudržela s šedákem krok. Domluvili se, že Davis tam přijede za úsvitu. Doufali, že se Kane prozradí. John ho pak chtěl zaskočit ze zálohy.

Do ticha se ozvalo řehtání koně.

John hned přišel k šedákovi, který stál za ním, a chytil ho za nozdry, ještě než mohl na řehtání odpovědět. John naslouchal, ale řehtání se neopakovalo. To znamenalo, že Kane je teď u koní a že je uklidnil.

John přemýšlel, odkud se to řehtání mohlo ozvat. Přivedl šedáka ke dveřím a opět vyhlédl ven. Jen náhodou se podíval směrem na východ a tu sebou trhl. Před sluneční koulí se něco pohybovalo. Rozrušeně pustil šedáka, který hned začal řehtat.

John zaklel. Hleděl proti slunci, ale jeho zář byla příliš jasná na to, aby mohl něco rozeznat. Vrátil se do místnosti, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a vzal i sharpsku. Byl odhodlán svůj původní plán, opevnit se ve zvonici, uskutečnit.

Opustil místnost dírou v zadní stěně. Neslyšně kráčel od domu k domu. Byl si jistý, že Kane je na druhé straně plazy, jinak by řehtání koně znělo hlasitěji.

Bez problémů dorazil ke kostelu. Přes zřícenou zeď vlezl dovnitř. Paprsky vytvářely na holých zdech červený vzorek. Narazil do kaménku, který se odvalil. Zarachotilo to.

Johnovi se zatajil dech. Sklonil sharpsku a vyrazil po polorozbořeném schodišti ke galerii. Tam byly dveře vedoucí do věže.

Zpod bot se mu kutálela suť, když kráčel po schodech. Náhle se ozvalo skřípění. Prudce se otočil a seběhl dolů do lodi.

Právě včas.

Kamenné schodiště se s ohlušujícím rachotem zhroutilo. Vyvalil se oblak prachu, který Johna zahalil. Rozkašlal se a zamířil k otvoru ve zdi. Musel zavřít oči, protože prach ho velmi pálil.

Vylezl ven. Z díry se valil prach, země se chvěla pod dalšími nárazy.

John se přitiskl ke stěně a promnul si oči. Zmocnil se ho strach, když nic neviděl. Věděl, že někde poblíž na něho čeká Kane. Krom toho do osady jel Davis.

Do očí mu vhrkly slzy, které odplavily prach. Otevřel je a uviděl nezřetelný stín, který se pohyboval před světlou zdí. Tu se zablesklo.

John se instinktivně vrhl k zemi. Těsně nad ním se do zdi zaryla kulka. Na hlavu mu spadl kus omítky.

Pak zvedl winchestrovku a vystřelil, aniž by něco viděl. Po první ráně se několikrát převalil a bokem narazil do jednoho kamene. Opět vypálil.

Náhle mohl znovu vidět. Spatřil Chada Kana, který vyběhl na plazu.

John se vzpamatoval. Bolel ho bok, ale toho si nevšímal. Rozběhl se za Kanem.

Náhle se osadou ozval klapot kopyt.

Davis!

John na něj téměř zapomněl. Přidal do kroku. Tu měl před sebou plazu. Davise ještě neviděl. Chad Kane seděl na koni a divokými výkřiky ho hnal k jedné uličce.

John zvedl winchestrovku.

Náhle se ozval výkřik.

John zmáčkl spoušť, ale ještě v tu chvíli věděl, že minul. Bandita zmizel v uličce.

Klapot kopyt se odrážel od stěn opuštěných domů.

John byl strnulý. Trvalo to několik vteřin, než se vzpamatoval z překvapení.

To tak křičela Lucie Harrisová!

Otočil se a rozběhl se směrem, odkud zazněl ten výkřik.

„Lucie!“ zvolal. „Kde jsi? Ozvi se, Lucie!“

„Johne! Prosím – Johne…“ Její hlas přešel v nářek.

John už nemyslel na Chada Kana, ani na Jima Davise. Rychle prohledával domy a neustále volal Luciino jméno.

Nalezl ji v nízkém domku, který dříve sloužil jako kurník. Seděla svázaná v rohu a ustavičně naříkala. Nepřestala, ani když ji rozvázal a vyvedl do ještě chladného rána.

Objal ji a přitiskl k sobě. Její vyhublé tělo se chvělo a on cítil, jak mu její slzy promáčejí košili.

„Jen klid, Lucie,“ opakoval stále dokola, „už je po všem. Chad Kane uprchl. Už ti nemůže nic udělat.“

John zvedl hlavu.

Městem zazněl klapot. Že by se Kane vracel?

John znovu pomyslel na Davise. Proč však jel tak zběsile? Domluvili se přece, že pojede do města pomalu, aby se zbytečně nevystavoval nebezpečí!

John vzal Lucii za ruku a vlekl ji za sebou okolo domu. Oddechl si, když poznal Davise. Kane zřejmě opravdu uprchl. To, zda ho kavaleristé chytí nebo ne, bylo Johnovi jedno. Lucie byla na svobodě. Všechno ostatní bylo druhořadé.

John viděl, že ho Davis spatřil, ale černoch přesto nezpomalil. Jenom odbočil k nim.

Levou rukou mával nad hlavou winchestrovkou.

Křičel.

John sevřel Lucii rameno tak, že tiše vykřikla. Zmocnila se ho temná předtucha a když porozuměl Davisovým výkřikům, věděl, že je pravdivá.

Apači!

Pronásledovali je Naiche a jeho banda!

+ + + + +

„Jsou jen míli za mnou,“ hlesl Davis. „Kde máš sharpsku?“

John dlouho nepřemýšlel.

„Dávej pozor na Lucii, Davisi,“ řekl, „a odveď ji ke katedrále.“ Rozběhl se. Sharpsku nalezl v prachu těsně před zdí. Chopil se jí a vydal se ke katedrále. V lodi se ještě pořád vznášel prach. Jeho částečky poletovaly v paprscích slunce.

John přivřel oči. Viděl, že galerie drží už jen na dvou křivých trámech. Těsně vedle zhroucených schodů spatřil úzké dveře. Tudy se muselo jít ke zvonici. John uvažoval, zda má smysl tam běžet. Pokud byly schody vedoucí na galerii chatrné, ve věži to jistě nebylo jiné.

Přesto se tam šel podívat. První schody vydržely. Zrychlil.

Schodiště bylo úzké a točité. John si oddechl, když dorazil k prvnímu oknu. Ještě nebyl ani v polovině zvonice, ale toto muselo stačit. Opřel se o yard silnou stěnu a vyhlédl přes rozlehlou plazu na východ.

Chiricahuové jeli v široké řadě k osadě. Už jim zbývalo jen pět set yardů. John bojovníky rychle spočítal. Bylo jich třináct.

Přesvědčil se, že sharpska je nabitá, z kapsy kalhot vytáhl několik nábojů, které vzal z Laredova zavazadla, a položil je vedle sebe na podlahu.

Klidně namířil na prvního jezdce. Nevěděl, zda to je Naiche, ale to v té chvíli bylo jedno. Chtěl jen vyřídit co nejvíce bojovníků, než přijedou do města.

Když zmáčkl spoušť, věděl, že trefil. Jezdec se skácel z koně. Klidnými pohyby nabil sharpsku, a než Chiricahuové zastavili své poníky a pochopili, co se vlastně děje, srazil ze sedla dalšího z nich.

Apači zmizeli v oblaku prachu. John je v něm nemohl vidět. Potom se první bojovníci vydali zpátky. Dva z nich vezli mrtvé.

John vystřelil ještě jednou. Trefil poníka, který se skácel k zemi. Jezdec byl katapultován ze sedla. Vrávoravě vstal a jeden z jeho druhů ho vzal k sobě na koně. Chiricahuové zběsile jeli pryč a zastavili teprve, když si mysleli, že jim střelec už nemůže být nebezpečný.

John se stáhl z okna věže a vzal náboje do sharpsky. Vydal se nahoru a přišel do velké místnosti na vrcholu věže se čtyřmi klenutými okny. V trámoví již nevisel zvon.

John pohlédl na jih. Viděl obláček prachu.

Kane!

Banditovi se tedy podařilo uprchnout. Ale proč jel na jih? Vzdal se snahy jet do Flagstaffu, když věděl, že je pronásledován?

John pod sebou uslyšel Davise. Vyklonil se přes zábradlí a pohlédl dolů..

„Přiveď koně, Davisi!“ zvolal. „Můj šedák stojí v tom nízkém domku naproti! Zeptej se Lucie, kde je její!“

Davis neodpověděl. John viděl, jak běží přes plazu a vyvádí z domu šedého hřebce.

John opět pohlédl na Chiricahuy. Vypadalo to, že se radí, zda se mají odvážit druhého útoku. John napočítal jedenáct koní a deset bojovníků.

Nalezl místo, kde trefil první Apače. Leželi tam dva koně. Jedno zvíře zastřelil. Že by si to druhé při pádu zlomilo vaz?

John odložil sharpsku a namířil na skupinu Ápačů. Při prvních výstřelech si všiml, že zbraň je dobře seřízená. Vlastně musela dostřelit až k těm bojovníkům. Kdyby někoho z nich trefil, nahnal by Naichemu hrůzu a náčelník by se neodvážil přiblížit se městu.

John věděl, že se tam nesmí déle zdržovat. Musel osadu opustit ještě v tuto hodinu. Nebyla tam voda a v noci by toho s sharpskou proti Chiricahuům moc nepořídil.

Mířil dlouho. Dobře věděl, že na tuto vzdálenost by nikdy nezasáhl, kdyby se Apači pohybovali. Bylo možné, že se brzy rozjedou a obklíčí město.

Zpětný ráz sharpsky byl tak silný, že Johna bolelo rameno. Hleděl na Chiricahuy a měl pocit, že minul, když tu se Apači rozprchli. Divoce mávali rukama a jen s obtížemi zvládali splašené koně.

Zahalil je prach a John neviděl, zda trefil bojovníka nebo koně. Každopádně kulka mezi Apači způsobila rozruch. Viděl, jak jedou ještě dál od města.

Vydal se dolů. Úzkými dveřmi vešel do lodi kostela. Prach se už usadil. John se již chtěl otočit, když tu spatřil Lucii Harrisovou. Stála nedaleko galerie a hleděla k velkému oknu, na jehož okrajích ještě byly zbytky barevných skel.

John pomalu kráčel k ní.

Nejprve bylo slyšet jen tiché skřípění, pak se ozval rachot.

John pustil sharpsku a rozběhl se k dívce.

„Lucie!“ zvolal.

I ona již slyšela ten rachot, ale ještě nevěděla, co to znamená. Ohlédla se, když uslyšela Johnův výkřik..

V jejích zelených očích byl ještě šok, který zažila v zajetí. Teprve v této chvíli si John uvědomil, jak hrozně ta dívka vypadá. Její šaty byly roztrhané ještě víc než v kotlině, když ji Kane chtěl vyměnit za peníze. Její jinak tak hebká pokožka byla vyschlá, spálená sluncem a popraskaná.

Rozšířily se jí oči. Nevěděla, proč k ní John běží a proč křičí.

Potom dorazil k ní, vrhl se na ni a strhl ji k zemi.

Rachot byl ohlušující. Vedle Johna spadl kus zdi a rozbil se na kusy.

Teprve nyní došlo Lucii Harrisové, co se děje.

Zařvala a chytila Johna kolem krku.

+ + + + +

John běžel k postranní bráně. Zahalil ho oblak prachu, nemohl dýchat. Skoro nic neviděl. Slyšel rachot a praskání. Klopýtal dál. Cosi tvrdého mu vrazilo do levého ramene. Viděl, jak Lucie náhle svěsila hlavu.

Chtěl křičet, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska. Přivřel oči, když před sebou uviděl přísvit. Z posledních sil se rozběhl k němu. Rozkašlal se a potom náhle ucítil čerstvý vzduch. Uběhl ještě několik kroků, načež klesl na zem.

Položil Lucii na zem. Zmocnil se ho takový pocit štěstí, jaké ještě nezažil, když viděl, že dýchá. Tiše sténala.

„Lucie,“ zašeptal. „Můj Bože, ty žiješ.“

Otevřela oči.

John cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy. Nevěděl, zda slyšela jeho slova. Pohybovala rty, ale nerozuměl tomu, co říkala. Potom jí znovu klesla hlava.

John ji opět vzal do náruče a vstal. Musel ji odnést dál od kostela. Hrozilo, že se zhroutí celá budova.

Přinesl Lucii na plazu a uložil ji do stínu jednoho domku z nepálených cihel.

Objevil se Jim Davis se dvěma koňmi – s Lissy a Johnovým hřebcem. Zvířata se neklidně pohybovala a hleděla ke kostelu. Rachot ještě neustal. Hroutily se zdi, ze všech otvorů katedrály se valil šedý prach.

John pohlédl na Davise.

„Kde je kůň slečny Harrisové?“ otázal se.

„Je mrtvý,“ odvětil černoch. „Našel jsem ho naproti v jednom domě. Měl opuchlé spěnky, byly tlusté jako sloní noha. Kane mu vpálil kulku do hlavy.“

John sevřel rty.

„Musíme odtud pryč,“ poznamenal. „Naiche má ještě respekt z naší sharpsky…“ Odmlčel se a pohlédl ke kostelu. Tiše zaklel.

„Co je?“ otázal se Davis.

„Sharpska,“ řekl John. „Leží v kostele. Nechal jsem ji tam, když jsem…“

„A kde je tvá winchestrovka?“ zeptal se Davis.

„Opřel jsem ji u portálu o zeď.“

„Probuď slečnu Harrisovou,“ chraplavě řekl Davis. „Jdu pro tvou winchestrovku. Musíme pryč. Jestli Naiche zjistí, že už nemáme sharpsku…“ Nedopověděl to, ale zbytek si John domyslel.

Odvázal ze sedla láhev s vodou a dal Lucii napít.

Začala se hýbat.

„Johne,“ zašeptala.

Vzal ji do náruče a odnesl ji ke koním. Cítil na líci její teplý dech. Náhle viděl svůj život jinak. Nyní věděl, že to přece jen byla Lucie Harrisová, kdo mu zabránil rozloučit se se starým životem. Ještě nikdy si tak neuvědomoval, že ji miluje, jako nyní. A byl odhodlán si ji udržet a nikdy ji nenechat odjet do San Francisca.

„Zvládneš jízdu na koni?“ chraplavě se zeptal, když ji vysadil do sedla šedáka.

Přikývla a on měl pocit, že v její ztrhané tváři vidí úsměv.

„My to dokážeme, Lucie,“ řekl. „Musíš vydržet ještě dva dny.“

Přikývla. John viděl, že mu něco chtěla říct, ale tu pohlédla za něj. Vytřeštila oči.

John se otočil.

Ten Apač seděl na svém poníkovi nehybně jako socha. Stál vedle jednoho podlouhlého domku.

Jak se tomu bojovníkovi podařilo tak rychle dorazit do osady? Náhle to John věděl. Pomyslel na to, že když Apači ujížděli, napočítal o jednoho bojovníka méně. Apač se zřejmě ukryl za svým poníkem, o němž si John myslel, že měl zlomený vaz.

John instinktivně sáhl k sedlovému pouzdru, avšak winchestrovka tam nebyla.

Apač ten pohyb viděl a vyložil si ho správně. S divokým výkřikem kopl poníka patami do slabin.

John uskočil od koní. Nechtěl ohrozit Lucii. Vyběhl na plazu a viděl, že Apač hned změnil směr. Řídil koně jen stehny. V pravé ruce měl winchestrovku, v levé tomahavk.

Uprostřed plazy se John zastavil. Přikrčil se a tasil kolt. Dvakrát vystřelil pod kopyta koně, když byl jen deset yardů od něj.

Zvíře pronikavě zařehtalo a vzepjalo se. Pestrá deka, kterou mělo uvázanou širokým opaskem na hřbetě, sjela a Apač se již na poníkovi nedokázal udržet.

John okamžitě střílel. Nešlo jen o to zabít Apače, musel chytit i poníka, protože s třemi koňmi byla jejich šance uniknout Naichemu mnohem vyšší.

Apač hrdelně vykřikl a winchestrovka mu vypadla z rukou. Z boku mu vytékala krev.

John si ho dál nevšímal. Přiskočil k poníkovi a chytil ho za uzdu. Zvíře poulilo oči a chňapalo po něm, ale John šikovně uhýbal. Pestrá pokrývka visela koni pod břichem a jen zvyšovala jeho paniku. John měl co dělat, aby zvířeti udržel hlavu dole a aby se vyhýbal kopytům.

Trhl sebou, když uslyšel Luciin výkřik. Hned věděl, co to znamená, ale nechtěl pouštět uzdu poníka. Ohlédl se. Koutkem oka spatřil stín, který se zdviženou rukou vrávoral směrem k němu.

John zvedl remington a vystřelil. Z hlavně vyšlehl na stín plamen, ale kulka minula.

John viděl, jak vzduchem letí tomahavk. Klekl si a pověsil se na poníkovu uzdu, chtěje uhnout tomahavku. Ještě v tu chvíli však věděl, že se mu to nepodaří.

Náhle třeskl výstřel.

Apač sebou trhl, jako by ho poník zasáhl kopytem. Tomahavk prosvištěl Johnovi kolem hlavy a narazil mu do ramene, už však neměl takovou sílu.

Když se John opět postavil, ležel Apač v písku.

John odvedl poníka od mrtvého. Přikrývka mu spadla na zadní nohy a kůň málem upadl. Potom však deka sklouzla na zem a kůň se rychle uklidnil.

Jim přišel k Apači a dloubl do něj hlavní winchestrovky. Chiricahua však byl mrtev.

Davis vzal bojovníkovu winchestrovku a přišel k Johnovi, který ještě pořád držel v ruce poníkovu uzdu.

„Měl bys slečnu Harrisovou vysadit na mou Lissy,“ řekl černoch. „Je k dámám velmi hodná. Já pojedu na poníkovi.“

John vděčně přikývl a vzal si od Davise svou winchestrovku.

„Sharpska je v pytli,“ řekl Davis. „Loď kostela je jedno velké zbořeniště.“

„Se třemi koňmi to zvládneme i bez ní,“ pohnutým hlasem řekl John. Chvíli mlčky hleděl na černocha. Potom řekl: „Díky, Davisi.“

Jim se začal usmívat. „Kdyby to slyšel poručík, smál by se, až by se za břicho popadal.“

„Ale jen mimo dosah mých pěstí,“ řekl John a rovněž se usmál.

Jim šel k místu, kde ležela pestrá deka. Zvedl ji a prohlédl široký kožený řemen, kterým byla přivázaná ke hřbetu poníka. Byl přetržený a nedal se již použít.

Davis ho strhl z deky a zahodil. Přikrývku smotal a přivázal za sedlo, do něhož mezitím John vysadil vyděšenou dívku.

„Kam teď chceš jet, Mitchelli?“ otázal se černoch.

John kývl na jih.

„Jiný směr pro nás neexistuje,“ poznamenal. „Jinak by tam Kane určitě nejel.“

Jim přikývl a vyšvihl se na poníkův neosedlaný hřbet. Počkal, až John vysedne na svého hřebce a vezme uzdu Lissy.

Vyjeli. Drželi se vedle sebe. Stopy Chada Kana ještě byly zřetelně vidět John však na banditu už nemyslel. Pro něj bylo důležité jen to, aby Lucii dostal z toho pekla.

Když osadu zanechali za sebou, uviděli daleko na východě tmavé body, které se pohybovaly v tetelícím se vzduchu.

Naiche je sledoval. Měl velký odstup. Nezapomněl na to, jaký dostřel má ta nebezpečná puška.

John nedopřával koním odpočinek. Věděl, že musejí urazit těch třicet mil do Globe ještě před setměním. Pouze tak dlouho mohl vydržet Naicheho respekt z sharpsky. Za tmy by Chiricahuové pobídli své poníky a pokusili by se své nenáviděné nepřátele konečně odpravit.

+ + + + +

Pozdě odpoledne věděli, že už nemají šanci. Lucie seděla v horkém písku, plakala a mnula si pravou ruku, kterou si odřela, když se její kůň zhroutil.

Davis si klekl vedle své Lissy a držel její hlavu v náruči. Neodvažoval se pohlédnout na zlomenou pravou přední nohu, kterou šlápla do díry.

John Mitchell stál vedle svého šedáka, nadával a hleděl za indiánským poníkem, který okamžitě utekl, když se Davis vrhl z jeho hřbetu.

Jeden kůň pro tři lidi…

Vlastně si mohli rovnou vpálit kulku do hlavy.

Davis zavřel oči, když přitiskl hlaveň koltu ke spánku Lissy a zmáčkl spoušť. Ještě několikrát škubla nohama a potom vydechla naposled.

Jim vstal. John viděl, že má v očích slzy. Jeho hlas zněl chraplavě.

„Na co ještě čekáš, Mitchelli? Vezmi slečnu Harrisovou na tvého koně a jeď dál. Já se pokusím zastavit Naicheho.“

John na něj pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Nenechám tě tu samotného, Davisi.“

„Nehraj si na hrdinu, sakra!“ zabručel černoch. „Musíš dostat slečnu Harrisovou do bezpečí. Proč bychom měli zhebnout všichni tři? Dva z nás to dokážou.“

John přikývl.

„No dobrá, Davisi,“ poznamenal. „Pak odvez Lucii do Globe ty.“

Jim mlčky hleděl na Johna a potom zavrtěl hlavou. Otočil se a šel k Lucii Harrisové, která se pomalu uklidnila a která naslouchala jejich rozhovoru.

„Řekněte mu, ať je rozumný, slečno Harrisová,“ zamumlal. „Je to má vina, že máme už jen jednoho koně, takže já zůstanu tady a zastavím Apače.“

Lucie se usmála na Johna, který hleděl na Jima.

„Chce se za každou cenu obětovat, že ano?“ tiše poznamenala.

John přikývl. Usmál se, když pochopil její slova.

„Chce, abychom celý život měli špatné svědomí,“ řekl.

Davis na ně hleděl. „Co nám pomůže, když zemřeme všichni tři?“

„Kdo říká, že zemřeme? Máme tři winchestrovky a dva kolty a dost munice na to, abychom poslali padesát Apačů do věčných lovišť. Naiche neuspěje.“

Davis pokrčil rameny. Vypadalo to, že nesdílí Johnův optimismus. Rozhlédl se a pak ukázal na jediné místo, které na té horké planině bylo něčím zvláštní. Na jeden nízký, uschlý strom.

„Myslíš, že se tam můžeme krýt?“ skepticky se otázal John.

„Možná tam kdysi byla tinaja,“ řekl Jim. „Potřebujeme dolinu, kde budeme moci chránit před kulkami aspoň hřebce.“

„O.K., jdeme tam,“ souhlasil John a pomohl Lucii vstát.

Davis měl pravdu. Dolina byla sice malá a mělká, ale šedák se v ní mohl skrýt, pokud si klekl. John a Davis kopali malé jámy, do kterých se mohli ukrýt. Lucie Johnovi řekla, aby jí dal třetí winchestrovku. Překvapeně na ni pohlédl.

„Umím s ní zacházet,“ řekla.

John viděl, že za poslední hodinu se Lucie změnila, a nemohl říct, že by se mu to nelíbilo. Již to nebyla ta bezmocná dívka, která letargicky pozorovala, co se okolo ní děje.

Při setmění dokončili obranné práce. Začalo čekání. Jim kouřil cigaretu. Obláčky kouře stoupaly k nebi. John na to nic nenamítal, bylo by iluzí, kdyby si myslel, že Naiche neví, kde jsou. V posledních hodinách sice Apače neviděli, ale to nemuselo nic znamenat.

„Jak se cítíš, Lucie?“ otázal se John.

Usmála se na něj. „Lépe než v posledních třech týdnech. Cítím se tak nějak svobodná. Vlastně už ani nevím, proč jsem chtěla do San Francisca, Johne.“

Chytil ji za ruku a pevně ji držel.

„Nemůžu ti toho v této chvíli slíbit mnoho, Lucie,“ řekl, „ale…“

Zavrtěla hlavou. „Nemusíš nic říkat, Johne. Vím teď, kam patřím, a kdybychom toto přežili, tak se budu zlobit jen sama na sebe, že jsem to nepoznala už dřív.“

Nějakou dobu tam jen mlčky seděli. John uvažoval o strázních, jimiž musela Lucie projít od přepadení treku.

„Kolik vojáků vlastně bylo zabito u karavany?“ tiše se otázal.

„Přesně to nevím,“ odvětila. „Jeden Apač mě strhl z kozlíku a odvlekl. Slyšela jsem jen, jak Kane řve, že Reed Morgan a Callaghan už u povozů nejsou. Pak Apači odjeli.“

„Kane tě zachránil před Apači?“ chraplavě se zeptal.

Přikývla.

„Ani nevím, proč,“ řekla. „Málem došlo k boji mezi ním a Naichem. Apač ustoupil až na poslední chvíli. Myslela jsem si, že Kane po mně něco bude chtít, ale ani jedinkrát se mě nedotkl.“

„Potřeboval tě, aby tě mohl vyměnit za peníze.“

Lucie zavrtěla hlavou.

„Jen tím to být nemůže,“ poznamenala. „Nevěděl přece, že zastřelil Reeda Morgana. Kromě toho by mě pak pustil, když měl peníze.“

„Že by tě chtěl použít jako rukojmí, když jsme ho pronásledovali?“ otázal se John.

„Počítal s tím, že vás Naiche v kotlině postřílí,“ řekla. „Při útěku jsem mu jen překážela. Nejprve se o mě pořád pokoušely mdloby. Potom, když Laredo odjel pryč, začal můj kůň kulhat.“

„Proč jel Kane ještě jednou k Pinal Tanks?“ zeptal se John.

Lucie na něj pohlédla a zavrtěla hlavou. „To nevím. Svázal mě a nechal v jedné jeskyni. Teprve po několika hodinách pro mě přišel a jel dál.“

„To Kane po celou dobu vůbec nic neřekl?“

„Ne,“ odpověděla Lucie. „Ani jednou se mnou nepromluvil. Ani jsem neměla pocit, že by mě chtěl zabít – kromě toho, když mě chtěl shodit ze skály do kotliny, když jste mu nevydali peníze.“

John zavrtěl hlavou. Nerozuměl tomu. Proč se Kane vláčel s tou dívkou pouští, když ji pak v rozhodujícím okamžiku nepoužil jako rukojmí? Měl s ní v úmyslu něco jiného? Ale co?

Nemělo smysl o tom dál uvažovat. John objal Lucii okolo ramen a přitáhl ji k sobě. Noci v poušti byly chladné. Chtěl jí říct, že je připraven ji bránit do posledního dechu.

+ + + + +

Byli vzhůru a přesto spatřili Apače, teprve když už bylo téměř pozdě. Davis trefil prvního bojovníka do hlavy, načež vystřílel zásobník winchestrovky.

John střílel jen tehdy, když viděl terč. Zasáhl nejméně tři bojovníky, ale nezabil je. Zmizeli v temnotě. Lucie nevypálila ani jedinkrát, patrně přecenila svou odvahu.

Davis jí vzal winchestrovku a podal jí svou vystřílenou pušku a váček s náboji.

„Víc nám pomůže, když nám budete nabíjet zbraně,“ řekl.

Lucie se na něho vděčně usmála. Pravděpodobně počítala s výčitkami.

Druhý útok byl ještě zuřivější, přestože Naiche již ztratil několik bojovníků. Dvěma Apačům se povedlo proniknout do doliny, v níž ležel Johnův hřebec. Jeden z nich zběsile pálil na koně, kterému John svázal kopyta, aby nemohl utéct.

John vyskočil z jámy a rozběhl se k dolině. Tu se před ním objevil stín. Cítil, jak mu něco proletělo kolem tváře, načež se rozmáchl pažbou winchestrovky a švihl jí. Do něčeho narazil. Bojovník se vedle něj svalil do písku.

Tu se objevil další stín. Johnovi už se nepodařilo zvednout winchestrovku. Vrhl se k zemi a ještě v pádu vytáhl z pouzdra remington a vypálil od boku. V záblesku spatřil bílými pruhy pomalovaný obličej. Pak se ozval ječivý výkřik.

Rudoch zmizel. John viděl, jak se skácel k zemi. Přišel k němu, přitiskl mu hlaveň remingtonu k hlavě a ještě jednou vypálil.

Nic jiného mu nezbývalo. Musel si být jist tím, že Apači jsou mrtví. Pouze mrtví jim nemohli být nebezpeční.

Rozběhl se k druhému indiánovi, který ležel v dolině. V okamžiku, kdy John zvedl remington, se bojovník převalil a trhl rukou.

John v ní spatřil nůž a praštil do něj pažbou winchestrovky. Pak vystřelil z remingtonu. Kulka trefila Apače do čela a odhodila ho.

Rozhostilo se ticho. Ani Jim nestřílel.

John si oddechl, když uslyšel Luciinu tichou otázku. Přikrčen se rozběhl k dolině. Chtěl prohlédnout hřebce. Sevřel rty, když uviděl jeho zakrvácenou hlavu ležící v písku.

Běžel zpátky.

„Všechno je v pořádku,“ tiše řekl. Nechtěl Davise a Lucii zdeptat.

Jim spokojeně zabručel a John věděl, že se šklebí.

„Sejmul jsem tři z nich,“ poznamenal. „Se zraněnými z prvního útoku Naiche ztratil více než polovinu svých bojovníků. Nevěřím, že se ještě odváží na nás zaútočit, pokud nedostane posily.“

„Uvidíme,“ řekl John.

+ + + + +

Tentokrát se Jim mýlil.

Apači přijeli za svítání. John přivřel oči. Viděl, že visí na bocích svých koní, aby byli co nejmenším terčem. Někteří z nich se narovnali, když se přiblížili k jamám. Očividně byli udiveni tím, že běloši nestříleli.

Bojovníci ječeli.

„Teď, Davisi,“ řekl John.

Přední jezdce zastavila salva. Poníci se řítili k zemi a pohřbívali bojovníky pod sebou. Další indiáni již nedokázali svá zvířata včas zastavit. Vjeli mezi ležící druhy a též se skáceli k zemi. Vše zahalil oblak prachu, z kterého se vynořovaly postavy.

John automaticky střílel. Bylo to, jako by v něm vyhasly všechny pocity. Necítil strach, ani nenávist, ani naději. Střílel, protože mu něco říkalo, že musí střílet.

Apači, kteří běželi k jamám, byli zkoseni olovem z winchestrovek. Jejich jekot měl náhle jiný tón. John již neviděl žádné postavy. Vše zahalil prach.

Tu ucítil ruku na rameni. Jim se na něj usmíval.

„Prchají, Mitchelli,“ zašeptal černoch.

John tomu nevěřil. Slyšel dusot kopyt, který byl stále hlasitější, a přesto se Apači vzdalovali. Nevěděl, čemu má věřit víc, zda svým uším nebo očím.

Náhle ho probral Luciin hlas. Otočil se a opět zvedl hlaveň winchestrovky.

Přijížděli tam jezdci. Třeskly první výstřely. John přiložil svou winchestovku k rameni, ale Lucie mu ji sklonila.

„To jsou běloši, Johne!“ zvolala. „Jsme zachráněni!“

Vrhla se mu do náruče. V očích měla slzy. Líbala ho.

John pustil winchestrovku a objal její vyhublé tělo. Přes její světlé vlasy hleděl na jezdce, jejichž tváře byly zality paprsky vycházejícího slunce. Spatřil modrou uniformu prvního z nich, jeho široký nos a tlusté rty.

„Callaghane,“ zamumlal. „Už bylo načase, ty starý bastarde.“

+ + + + +

Callaghan se potutelně usmíval. Ukázal na muže vedle sebe.

„Toto jsou počestní občané z Globe,“ řekl, „kteří si nenechali rozmluvit to, že vás musí vysvobodit.“

Muži jásali, jako by vybojovali nějaké přesvědčivé vítězství. Jeden z nich seskočil z koně a podal Lucii Harrisové deku, aby se jí mohla přikrýt.

Callaghan přikázal dvěma mužům, aby zachráněným dali k dispozici své koně. Sami nasedli k ostatním.

John si vzal Lucii na sedlo před sebe a Jim se vyšvihl na hřbet herky, do které by nikdy neřekl, že je schopná tam přijet z Globe.

Callaghan přijel k Johnovi, když se vydali na zpáteční cestu.

„Ty jsi sejmul Kana?“ zeptal se.

John zavrtěl hlavou.

„Utekl ze San Martin de Cibola těsně předtím, než zaútočili Apači,“ řekl. „Držel jsem si Naicheho sharpskou od těla, ale pak jsem tu flintu ztratil, když se zřítila galerie kostela.“

„Sakra,“ zamumlal Callaghan, „teď už Kana nechytneme. Než přijedu do Flagstaffu, bude už dávno v trapu.“

„Kane nejel na sever,“ řekl John.

Callaghan překvapeně vzhlédl. „Ty myslíš, že jel přes hory?“

John zavrtěl hlavou. „Jel na jih. Vlastně jste museli přejet jeho stopy.“

Callaghan uvažoval. „Co ten chlápek dělá na jihu? Musí přece vědět, že ho tam bude honit kavalerie.“

„To nevím,“ poznamenal John, „ale přísahám, že to zjistím.“

Callaghan se náhle usmál a pohlédl na Lucii Harrisovou.

„Takže do San Francisca nepojedete, slečno Harrisová,“ řekl.

John už chtěl něco zabručet, ale Lucie mu položila ruku na prsty.

„Já už do San Francisca nechci, poručíku,“ řekla s úsměvem.

Callaghan potřásl hlavou. „Měla byste si to dobře rozmyslet, madam,“ řekl. Potom odjel pryč, když John pomalu odsunul Luciinu ruku.

Do Globe přijeli za tři hodiny. Městečko bylo spalováno sluncem. Nikde nikdo. Vypadalo to, jako by se všichni jeho obyvatelé přidali ke Callaghanovi. Poručík Johnovi mezitím řekl, že každému muži z města musí zaplatit sto dolarů. Jinak by s ním nikdo nejel.

V Globe se dozvěděli, že Kane krátce po svítání přijel do města. Zásobil se potravinami, koupil druhého koně a jel dál. V obchodě vyprávěl jeho majitelce, že je na cestě do Lordsburgu.

Zůstali jeden den ve městě a vyspali se. Callaghan navrhl, aby jeli do Phoenixu. Pokud by se vydali tam, mohli by si být jisti, že je už Naiche nepřepadne.

Ale John chtěl co nejrychleji do Tucsonu. Nemohl se zbavit pocitu, že tam se vše rozhodne.

+ + + + +

Těsně před Tucsonem se rozdělili. Callaghan a Davis jeli dál k pevnosti. McIntire ještě pořád ležel v Globe. Nadával, že ho tam nechali, ale doktor byl přesvědčen, že by převoz byl příliš nebezpečný. Callaghan musel seržantovi slíbit, že mu co nejrychleji pošle povoz.

John jel po cestě do Tucsonu vedle Lucie Harrisové. Ještě bylo časně ráno. Několik mil od Fort Lowellu přespali v Cortaro Junction.

Lucie již měla nové šaty a i jinak vypadala upraveně. Umyla si vlasy, které se jí znovu leskly tak jako dřív. Pouze její spálená kůže a kruhy pod očima svědčily o útrapách, které měla za sebou.

Na Main Street bylo rušno. Do Tucsonu přijela karavana a osadníci v obchodech kupovali potraviny.

John se vydal k Farrellovu saloonu.

Když vyšli na chodník před saloonem, rozběhla se k nim nějaká žena a padla Lucii kolem krku.

John se usmál a vešel do saloonu.

Tou dobou ještě Farrell neměl otevřeno. Židle stály na stolech, jeden černoch zametal.

Paul Farrell stál s barmanem u pultu. Měli před sebou jeden seznam a tiše spolu hovořili.

John za dveřmi zůstal stát.

„Dobrý den, Farrelle,“ řekl.

Paul Farrell strnul, jako by ho někdo dloubl hlavní koltu do zad. Potom se otočil. Měl vytřeštěné oči a červené skvrny na lících.

„Vy žijete?“ zašeptal.

John se rozesmál.

„Hej, Farrelle,“ prohodil. „Nejsem přece duch. „A proč bych, ksakru, neměl žít?“

Paul Farrell k němu váhavě kráčel. Poněkud koktal, když odpověděl: „No, když v těchto dobách někdo vyjede do Apacherie, není jisté, že se vrátí živý.“

„Jak víte, že jsem byl v Apacherii?“ zeptal se John. Náhle se ho začala zmocňovat nedůvěra. Nedokázal říct, čím to bylo, ale cítil, že Farrell věděl víc, než co řekl.

Farrell se rozesmál.

„Vždyť jsme slyšeli o přepadení karavany,“ poznamenal. Náhle zvážněl. „Víte, co je s Lucií? Apači ji…“

John zavrtěl hlavou. Než mohl odpovědět, rozletěly se za ním dveře. Dovnitř vtrhla Lucie a rozběhla se ke svému strýci.

John s úžasem pozoroval Farrellovu tvář. Majitel saloonu zbledl a natáhl obě ruce, jako by chtěl Lucii odstrčit. I když ho Lucie objímala, stál tam strnule.

John měl pocit, že to bylo překvapením nad tím, že vidí svou neteř živou, když přece musel počítat s tím, že ji zabili Apači.

John se obrátil a šel ke dveřím. Než vyšel ven, otočil se a ještě jednou řekl: „Jdu se postarat o koně. Pak si s vámi promluvím, Farrelle.“

Majitel saloonu zbledl ještě víc. Lucie se usmála na Johna a přikývla.

„Oba si s tebou promluvíme, strýčku Paule,“ dodala.

Úsměv na Farrellově tváři vypadal ztrhaně. Není divu, pomyslel si John. Toho rána toho bylo na chudáka Farrella příliš.

Odvázal uzdy obou koní a přivedl je na dvůr saloonu. Starý Hancock vyšel z budovy stáje, která byla přistavena k saloonu. Usmíval se a fajfka vyrobená z kukuřičného stvolu se mu komíhala v koutku úst, když začal mluvit.

„Ahoj, Mitchelli. Tak jsi zase utekl hrobníkovi z lopaty?“

John se na něho usmál.

„Nelíbím se mu,“ řekl. „Vyhnal mě.“

„Ksakru,“ prohodil Hancock. „Mě by do Apacherie nedostali ani párem koní, teď, když se tam potuluje Naiche.“

„Ani já bych dobrovolně na sever nejel,“ zamumlal John.

Hancock mu vzal uzdu koně a odvedl ho do stáje. John šel za ním. V prostředním boxu na pravé straně stál Farrellův palomino. John už chtěl projít okolo něj, když tu spatřil postroj visící na sloupku.

Zastavil se. Náhle měl pocit, jako by na něj někdo vylil vědro studené vody. Sáhl si do kapsy kalhot a vytáhl concho, které nalezl v jeskyni v kotlině, ve které Naicheho Apači pobili dvaadvacet vojáků.

Hancock udiveně pohlédl na Johna a potom k němu přistoupil. Překvapeně hleděl na concho v Johnově pravé ruce.

„Hej, to je přece to concho!“ řekl stájník. „Pan Farrell a já jsme ho hledali už týdny. Kde jsi ho našel, Mitchelli?“

John se probral ze svých myšlenek.

„Na ulici,“ zamumlal. „V písku byl vidět jen kus řemínku.“

Hancock mu vzal concho z ruky a připevnil ho k postroji palomina. Teď na něm visela dvě concha, která měla stejný ornament.

John se mlčky postaral o svého koně. Hlavou se mu honily myšlenky. Farrellův palomino musel být během masakru nebo po něm v kotlině a se vší pravděpodobností v jeho sedle seděl Paul Farrell.

Ten že by stál za tím děsivým masakrem? Kvůli sto tisícům – ne, padesáti tisícům dolarů?

John zavrtěl hlavou. Farrellův saloon a jeho další podniky v Tucsonu měli trojnásobnou hodnotu. Někdo takový nemusel kvůli padesáti tisícům dolarů riskovat svou existenci.

John se jen pomalu uklidnil.

Pokoušel se utřídit své myšlenky. Přišel k Hancockovi a řekl: „Mimochodem jsem přivedl Lucii v pořádku zpátky. Teď už do San Francisca nepojede. Vezmeme se a odstěhujeme se na sever.“

Hancock se usmál a natáhl ruku, aby Johnovi poblahopřál.

„To jsi jí naplácal na zadek?“

John neodpověděl. Byl pořád vážný.

„Teď už víme, kdo je zodpovědný za přepadení eskorty ze Santa Fé,“ dodal.

„Mluvil konečně Reed Morgan?“ zvědavě se otázal Hancock.

„Už k tomu neměl příležitost. Chad Kaneho odpravil, ještě než to mohl říct.“

„Chad Kane? Tak to byl ten pobuda? S Laredem, že? Ti dva byli vždycky spolu.“

„Kane, Laredo a Morgan,“ řekl John. „Morgana odpravil Kane a Laredo zahynul mou kulkou, když chtěl zastavit mě a Luka Callaghana v průsmyku Pinal.“

„No teda,“ řekl Hancock. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že Kane je tak prohnaný. Utekl i s penězi?“

John přikývl. „Využil své šance, když na nás zaútočil Naiche.“ John ten příběh zjednodušil. Vyprávěl to všechno jen proto, že chtěl od Hancocka něco vědět. A chtěl, aby mu stájník důvěřoval.

„Musel to tenkrát být velký rozruch,“ dodal. „Co říkal Farrell, když se rozneslo, že Naiche přepadl karavanu a unesl jeho neteř?“

Hancock vydechl obláček kouře a pokrčil rameny.

„Zbledl a šel do své kanceláře,“ odvětil. „Celý den s ním nebyla řeč. Vzalo ho to tak, že si nedal rozmluvit ten šílený nápad jet dva dny po přepadení na vlastní pěst do Apacherie, kde chtěl hledat stopy.“

„Úplně sám?“ otázal se John. „To nikoho nevzal s sebou? Nebo s ním nikdo nechtěl jet?“

„Jasně,“ řekl Hancock. „Jelo by s ním i sto mužů, ale nechtěl nikoho vystavovat nebezpečí. Ještě večer toho dne se vrátil. Potkal Apače a unikl jim jen o vlas. Jeho palomino potřeboval dva dny na to, aby se z té jízdy vzpamatoval.“

„Farrell má odvahu,“ řekl John a Hancock souhlasně přikývl. „Nejel sám pryč i tenkrát, když Naiche přepadl eskortu?“

„Tehdy byl dokonce v Santa Fé a hovořil na Hershaw Station s poručíkem Bakerem,“ řekl Hancock.

John udiveně pozvedl obočí. „O tom ale nikdy nemluvil. Možná by to mohlo být důležité pro vyšetřování.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Hancock. „Jel přece sám s prvním pátracím oddílem a přivedl ho k Pinal Tanks. Ale tam ztratili stopu.“

John toho již věděl dost. Kývl na Hancocka a opustil stáj. Venku svítilo ostré slunce.

Paul Farrell stál v pozadí těch zločinů, o tom nebylo pochyb. Ale co ho k tomu vedlo?

John to nevěděl. Pomyslel na Lucii Harrisovou, která měla svého strýce ráda, a udělalo se mu špatně. Proč ne někdo jiný, ptal se. Proč zrovna Paul Farrell?

Kráčel k hotelu Cattlemen’s House, kde měl pokoj. Neviděl, jak ho lidé zdraví. Nechal si od muže v recepci dát klíče a šel nahoru po schodech. V zaprášených šatech si lehl na postel a pak dlouho hleděl do stropu.

+ + + + +

John to odsunoval, jak to jen šlo. Během dne vyřídil své osobní věci, šel do banky a v nájemní stáji prodal oba koně, které v Globe koupil sobě a Lucii.

Celé hodiny uvažoval nad tón, zda by prostě a jednoduše neměl s Lucií odjet, aniž by něco proti Farrellovi podnikl.

Nemohl. Věděl, že by ho to trápilo po zbytek života. Chtěl však Tucson opustit okamžitě, jakmile by usvědčil Farrella. Doufal, že Lucie bude jeho jednání rozumět. Bylo možné, že mu vyčte, že to neponechá na Luku Callaghanovi, ale právě to nechtěl.

Už se stmívalo, když se procházel po chodníku. Ve Farrellově saloonu se svítilo. U zábradlí se tísnili koně, všichni se tam nevešli. Vevnitř hrála hudba, John slyšel smích opilých mužů.

Chvíli váhal, než přišel k létacím dveřím. Ještě se mohl obrátit. Zavrtěl hlavou. Věděl, že to musí udělat.

Vešel do saloonu. U stolů bylo plno. V zadní části sálu, kde stály tři karetní stoly se zelenými ubrusy, viděl Paula Farrella. Stál vedle Amose Cartera, starosty Tucsonu, a nepřirozeně nahlas se smál.

John šel k pultu. Tři barmani obsluhovali kovboje a obyvatele města.

John se obrátil k Jackovi.

„Musím mluvit s tvým bossem,“ tiše řekl. „Můžeš mu o mně říct?“

Jack na něj udiveně pohlédl. „Proč se ho nezeptáš sám, Mitchelli?“ Na jeho tváři se objevil úsměv. „Co vím od Lucie, tak brzy budeš patřit do rodiny.“

„Jdu do jeho kanceláře,“ poznamenal John.

Jack pokrčil rameny a vyšel zpoza barového pultu, zatímco John se vydal ke dveřím v zadní části sálu.

V kanceláři byla tma. John škrtl sirkou o patu a zapálil knot kerosinové lampy, která stála na psacím stole.

Posadil se na židli před psací stůl. Instinktivně sáhl po remingtonu a povytáhl ho z pouzdra. Nevěřil, že Farrell na něj namíří zbraň. K tomu neměl odvahu. Chtěl však být připraven na všechno.

U psacího stolu stála cestovní taška z tmavého brokátu.

Že by chtěl Farrell odjet?

John zavrtěl hlavou. Pak by Farrell jednal dřív.

Dveře kanceláře se prudce otevřely.

John se otočil. Dovnitř vešel Farrell a zavřel za sebou. Byl celý červený. Pohlédl na Johna a rychle šel k psacímu stolu. Johnovi neušlo, jak se nenápadně pokusil posunout nohou tašku za psací stůl.

„O čem se mnou chcete mluvit, Mitchelli?“ chraplavě se zeptal Farrell.

„Posaďte se, Farrelle,“ řekl John. „Víte, proč jsem tady. Nebo to možná aspoň tušíte. Našel jsem concho z postroje vašeho palomina –v jeskyni, ve které leželi postřílení kavaleristé.“

Paul Farrell se doslova zhroutil do křesla. Byl bledý jako stěna a náhle vypadal o několik let starší.

„To – to je nehorázné obvinění,“ zašeptal.

„Ještě jsem vás z ničeho neobvinil, Farrelle,“ řekl John, „ale když si to přejete, tak to udělám: jste strůjcem masakru eskorty ze Santa Fé! Vy, Kane, Laredo a Morgan jste se spojili s Naichem, abyste zkasírovali těch sto tisíc dolarů.“

Paul Farrell se rozesmál.

„Nemám zapotřebí tak riskovat kvůli penězům,“ poznamenal.

John se předklonil. Ruku měl na pažbě remingtonu, ale to Farrell neviděl.

„Dnes odpoledne jsem mluvil se Stevensonem z First National Bank, Farrelle,“ řekl. „Jste na mizině. Investoval jste všechny vaše peníze do jednoho stříbrného dolu v Silver City, který se ukázal být nevýnosný.“

Farrell si olízl rty. Pohledem těkal po místnosti. Zmocnil se ho strach.

„Mitchelli! Nemohl jsem jednat jinak!“ zašeptal. „Nemůžete mě přece prozradit! Vždyť si chcete vzít Lucii…“

„Lucii z toho vynechte, Farrelle!“ ostře prohodil John. „Dávám vám jedinou šanci. Vezmete ty peníze, na kterých je krev dvaadvaceti jezdců, a doprovodíte mě k marshalovi.“

„Ne!“ zašeptal Farrell. „Tak jako tak jsem ty peníze nechtěl. Chtěl jsem se jich zbavit, aby Lucie…“

John ho dál neposlouchal. Viděl, jak se pohnula klika druhých dveří. V první chvíli si myslel, že se objeví Lucie, ale když se dveře prudce otevřely a narazily do stěny, jednal. Tasil kolt a vypálil, ještě než mohl hromotluk u dveří zmáčknout spoušť.

Chad Kane zasténal, zavrávoral a u psacího stolu se svalil na podlahu.

John k němu vyrazil, chtěl mu vytrhnout kolt z ruky. Viděl, jak Kane mačká spoušť. Vrhl se k němu, ale už v letu věděl, že to nestihne.

Chad Kane vystřelil. Plamen vyšlehl na Paula Farrella, který s vytřeštěnýma očima seděl v křesle. Kulka ho ze vzdálenosti dvou yardů zasáhla do hrudi.

John narazil do Kana a otočil ho. Obrova hruď byla zbrocena krví. John ho hlavní remingtonu praštil do zápěstí a Kanovi vypadl kolt na podlahu. John vyskočil a odkopl ho pryč.

Chad Kane se převalil. Uviděl cestovní tašku, sáhl po ní a přitiskl ji k sobě. Hleděl na Johna. Pak jeho pohled zeskelnatěl a pistolník se ochable svalil na bok.

John měl ještě v ruce svůj remington, když se otevřely dveře saloonu. Objevil se v nich Jack. Držel v rukou parkerovku s uřezanými hlavněmi. Za ním se do kanceláře prodralo několik mužů.

„Pošli je pryč, Jacku,“ řekl John. Rozkašlal se, protože ho kouř dráždil v krku. „Někdo by měl přivést marshala.“

Jack zavolal na ostatní, že mají být rozumní. Každý se dozví, co se tam stalo.

John se obrátil, když uslyšel Luciiny kroky. Vykřikla, když spatřila strýce, který bezvládně visel v křesle. Přiběhla k němu a klekla si vedle něj. V očích měla slzy, když pohlédla na Johna. „Proč?“ vzlykajíc se zeptala. „Proč?“

„Chtěl jsem s ním mluvit kvůli tobě,“ pohnutým hlasem řekl John. „Náhle sem vtrhl Kane. Musel vidět, že chci mluvit s tvým strýcem. Možná chtěl pomstít Lareda…“

Viděl, že mu Lucie nevěří. Pohlédla na cestovní tašku, kterou Chad Kane držel, i když už byl mrtvý.

Vytřeštila oči.

„Co v ní je?“ tiše se zeptala. „Ty peníze? Ve strýcově tašce…“

John jí neodpověděl. Přistoupil k mrtvému Kanovi a vzal mu tašku. Rozepnul ji a vysypal její obsah na podlahu vedle mrtvého. Pak hodil tašku do rohu.

Mlčky přišel k zadním dveřím, odkud prošel chodbou do dvora. Stál tam Kanův kůň. John vzal sedlové brašny a nahlédl do nich. Nemýlil se. Bylo v nich chybějících pětadvacet tisíc dolarů. Vrátil se do kanceláře. Tam vysypal sedlové brašny vedle peněz z tašky.

Přistoupil k Lucii a položil jí ruku na rameno.

„Nemusíš nikomu nic říkat,“ zamumlal. „Farrell se chtěl peněz zbavit

– asi je chtěl dát Kanovi, který ho nějak vydíral. Zřejmě mu pověděl, že tě přece jen má ve své moci a že tě zabije, pokud mu Farrell nedá ty peníze.“

„Proto byl strýc Paul tak překvapený, když mě viděl,“ zašeptala Lucie. Po tvářích jí tekly slzy. Opřela se hlavou o Johnovu hruď.

„Vyjedeme zítra ráno,“ řekl John. „Na všechno zapomeneme, Lucie…“

Marshal si vyslechl Johnovu zprávu. Stále hleděl na peníze, které ležely vedle mrtvého Chada Kana. Vypadal tak, že Mitchellovu vyprávění nevěří, ale to bylo Johnovi jedno.

Bylo jasné, že se i Luke Callaghan dozví, co se doopravdy stalo, jenže John poručíka znal. Věděl, že bude mlčet, protože by to nikomu nepomohlo – ani mrtvým kavaleristům – kdyby pochyboval o Johnových slovech…