John Kirby

Colorado western 170. Muž z ocele

Jmenoval se Clive Banner. Kdysi nosil modrou uniformu americké kavalerie. Ještě stále byl v hloubi duše voják a důstojník, jenže se dopustil prohřešku proti pravidlům důstojnické kasty: Oženil se s ženou, o které se tvrdilo, že je původem Apačka. Clive Banner se svou ženou Apacherii neopustil. Vybudoval obchod ve Fort Thomas a jezdil jako civilní zvěd pro kavalerii. Patřil k několika málo bělochům, kteří chtěli dát Apačům šanci žít s bílými v míru. Okolo sebe však viděl jen nenávist. Nenávist, která směřovala ke krveprolití…

Kaprál Matthews sevřel oběma rukama pažbu springfieldky a pohlédl do neproniknutelné temnoty. Vytí kojotů mu šlo na nervy. Nebyl si jistý, jestli to vůbec jsou kojoti, kdo se plížil okolo malé pevnůstky, kterou měl udržet se čtyřmi vojáky.

Matthews tiše zaklel. Vůbec nevěděl, co si kapitán DeWitt ve Fort Thomas myslel, když nechal tuto pevnůstku obsadit. Každému přece bylo jasné, že je jen otázkou času, než potulné bandy Mescalerů a Chiricahů využijí příležitosti a modrokabátníky zmasakrují.

Kaprál Matthews sebou trhl. Měl pocit, že u Bonita Creeku viděl pohyb. Pokoušel se něco uvidět v té tmě, ale nic nerozeznal. Ozvalo se tiché začvachtání, načež se znovu rozhostilo ticho.

Matthews zavrtěl hlavou. Už vidím duchy, řekl si. Otočil se a pomalu šel k nízké budově z nepálených cihel, v níž spali čtyři muži. Vedle ní bylo podzemní skladiště se střechou zarostlou trávou vysokou asi tři stopy.

Kaprál obcházel budovy. U malé ohrady se zastavil a pohladil po nozdrách hnědáka, který k němu natáhl hlavu. Ne, pomyslel si, žádní Apači poblíž nejsou, jinak by koně byli neklidní.

Vytáhl kapesní hodinky, škrtl sirkou o trám ohrady a uviděl, že má ještě půl hodiny, než bude moci probudit vojína Prittla, který po něm měl převzít hlídku.

Opět uslyšel začvachtání.

Po zádech mu přeběhl mráz. Sledoval svého hnědáka, ale ten nevykazoval sebemenší známky neklidu.

Kaprál váhal. Má probudit chlapy? Pokud tam byli Apači, bylo životně důležité, aby měli v rukou střelné zbraně, jinak by přišli o skalpy, ani by nemrkli.

Matthews obešel ohradu. Rozhodl se, že půjde k Bonita Creeku. Pokud by spatřil něco podezřelého, mohl přece varovat ostatní výstřelem.

Urazil přibližně padesát yardů od budov, když tu náhle spatřil stíny pohybující se u potoka. Okamžitě se přikrčil a zatajil dech. Na chvíli přestal cítit bušení srdce, pak bylo o to divočejší.

Šlo o více než dvacet jezdců.

Kaprál měl prst na spoušti springfieldky, ale ještě váhal. Začal se plazit po kolenou k malému arroyu, jež bylo zarostlé ocotilly a v meandrech vedlo k Bonita Creeku.

Neslyšně sešel do arroya, položil hlaveň karabiny na břeh a pohlédl na jezdce.

Pokoušel se uklidnit dech, ale nešlo to. Jestliže si před několika minutami myslel, že ti jezdci, kteří nepochybně byli Apači, tudy jedou náhodou, tak v této chvíli bylo jisté, že jedou k pevnůstce.

Dvacet bojovníků!

Matthews věděl, že se svými čtyřmi muži nemá sebemenší šanci, pokud by Apači zaútočili. Pomalu stáhl prst ze spouště springfieldky.

Kaprál Matthews náhle cítil nutkání ke zvracení. Ty zbabělče, říkal si. Proč nestřílíš, proč nevaruješ Prittla a ostatní? Do očí mu vhrkly slzy, ale zmáčknout spoušť nedokázal. Pomalu pustil pušku do písku a přikrčil se, aby ho indiáni nemohli vidět.

Nevšiml si, že na východě začíná svítat.

Tichý dusot neokovaných kopyt se mísil s bušením jeho srdce. Slyšel šeptavé hlasy a pak se ozvalo zaskřípění, které v tom tichu bylo zřetelně slyšet.

Matthews hned věděl, že jeden z jeho kamarádů otevřel dveře domku. Chtěl vykřiknout, ale z hrdla se mu nevydral jediný tón. Náhle se rozechvěl, ale pulz se mu kupodivu uklidnil. Cítil, jak strach, který ho dosud svíral, ustoupil. Cítil se jako pozorovatel, který nemá nic společného s těmi lidmi. Ležel v arroyu a nebyl schopen své ohrožené druhy varovat výstřelem.

Pomyslel na to, jak jimi pohrdal, když tváří v tvář nebezpečí selhali. Teď byl stejní jako oni.

Sevřel rty. Připadalo mu, že je znovu sám sebou. Pravou rukou sevřel pažbu springfieldky a přitáhl ji k sobě. Přiložil ukazováček ke spoušti.

Náhle se ozval výkřik.

„Apači! Kde, ksakru…“

Téměř současně třeskly dva výstřely a kaprál vyběhl po břehu nahoru. V ranním šeru viděl, jak se Apači rozjeli ód sebe. Několik se jich vrhlo z poníků na zem a přikrčeni běželi k nízkému6 domku.

Jezdec Prittle, který zvolal varovný výkřik a vystřelil, se u dveří opíral o zeď a držel se za levou ruku.

Náhle se v temnotě zablesklo, jeden z jezdců zařval, rozhodil rukama a skácel se ze svého poníka.

Vedle Prittla se objevil voják. Měl červené spodní prádlo, v pravé ruce držel kolt a střílel na útočící Apače. Levou rukou se pokoušel odtáhnout Prittla dovnitř.

Náhle se mu do hrudi zabodl šíp. Matthews viděl, jak otevřel ústa a chtěl vykřiknout. Potom se pomalu zhroutil. Levou rukou se držel Prittlova kabátu, takže strhl Prittla s sebou.

Potom Prittla jen těsně minul oštěp. Zarazil se do stěny vedle jeho hlavy. Prittle stáhl ruku mrtvého druha ze svého rukávu a chytil se oštěpu, který trčel ze zdi. Po něm se vytáhl nahoru.

„Kde je kaprál?“ vykřikl kdosi v domku.

„Zmasakrovali ho, ani si toho nevšiml,“ odpověděl kdosi.

Matthews se zachmuřil. Jeho myšlenky byly přervány salvou výstřelů útočících Apačů. Viděl, že kulky již nezpůsobily žádné škody. Apači byli na odpor připravení.

V šeru byly jejich míhající se postavy vidět pouze jako stíny.

Výkřik v domku Matthewsovi napověděl, že to koupil další z jeho druhů. Potom se náhle někohkrát po sobě zablesklo ve dveřích, načež se objevil stín muže. Bez váhání se přikrčen rozběhl ke skladišti potravin, před nímž se vrhl na zem.

V běhu střílel a jeho kulky trefily Apače, který ho chtěl zastavit. Bojovník se skácel na zem a pak se odplazil pryč.

Ostatní Apači byli chvíli vyděšení a ke dveřím skladiště, které již onen odvážný voják otevřel, dorazil další modrokabátník.

Byl to Prittle. Matthews ho poznal i v tom šeru. Uvažoval, zda by měl něco udělat, ale hned věděl, že by to nemělo smysl. Jedině že by chtěl spáchat sebevraždu.

Co viděl, tak byli střelbou vojáků zasaženi pouze dva Apači. Ani ten první, který spadl z koně, již neležel na prostranství před domkem. Buďto byl jen zraněný a odplazil se sám do bezpečí, nebo byl mrtvý a odnesli ho ostatní.

U rohu domku se zablesklo. Matthews viděl, jak dva bojovníci odvlékají od dveří mrtvého vojáka, další vběhli dovnitř. Kdosi začal řvát.

Matthewsovi naskočila husí kůže. Poznal hlas Johnnieho Parkse. Tomu mladíkovi bylo před dvěma týdny dvacet a předsevzal si, že se jednoho dne stane generálem.

Vyvlekli ho ven. V šeru Matthews viděl, že je zraněný na levém boku. Jeho spodní prádlo bylo nasáklé krví. Jeden z Apačů ho chytil jednou rukou za vlasy, druhou pod krkem a tak ho strkal před sebou ke skladišti.

Parks křičel a pokoušel se kopat levou nohou za sebe. Pravou nemohl pohybovat, bezvládně mu visela.

Třeskl výstřel. Apač pustil Parkse, jako by se popálil. Když se otočil a vyrazil pryč, uviděl Matthews krvavý šrám na jeho spánku. To musel střílet Prittle. Byl to nejlepší střelec v setnině.

Celou levou stěnu domku zachvátily plameny. Bylo jen otázkou času, než shoří.

Dva bojovníci se ke skladišti připlížili zezadu. Matthews věděl, co mají v úmyslu. Mohl je zastřelit dvěma výstřely ze své springfieldky, ale pak by byl sám ztracen, aniž by tím Prittlovi a Helmerovi mohl zachránit život. Začali šťourat do trávou zarostlé střechy.

Jeden z bojovníků prohodil dovnitř děrou zapálenou pochodeň a okamžitě uskočil. Třeskly výstřely, které však indiány nezasáhly.

Matthews slyšel rachot ze skladiště, vzápětí se otevřely dveře a pochodeň vyletěla ven. Další však byla vhozena děrou ve střeše dovnitř, zatímco jiný bojovník se z boku plížil k otevřeným dveřím.

prittlee a Helmer byli v pasti, ze které nebylo úniku. Matthews na okamžik zavřel oči. Třeskly ještě dva výstřely a pak se rozhostilo ticho. Ale jen na několik vteřin.

Řev mladého Parkse pronikal Matthewsovi až do morku kostí. Otevřel oči a uviděl, jak ho Apači vlečou ke skladišti. Potom už Parks nekřičel. Do podzemního skladiště vtrhlo více než tucet bojovníků.

Matthews si uměl představit, co Apači prováděli s jeho druhy, a měl pocit, že každou chvíli zešílí. Pohlédl doleva. V záři plamenů viděl jednoho bojovníka nad mrtvým Sullym. V jeho ruce se leskl široký nůž. O několik vteřin později držel rudoch v ruce zakrvácený skalp, který triumfálně zvedl do výše.

Kaprál Matthews byl rozlícen. Pohled na ten skalp a jekot jeho tří mučených druhů v něm uhasil myšlení.

Musím je zabít, křičel jeho vnitřní hlas. Všechny je postřílím, bastardy!

Vyskočil ze svého úkrytu a vyrazil z keřů k Apači, který skalpoval mrtvého Sullyho. Nekřičel. Byl tichý jako stín, a než si Apač všiml nečekaného nového protivníka, zasáhla ho pažba springfieldky do hlavy a srazila ho k zemi.

Tu se ozval hrdelní, varovný výkřik. Matthews se otočil. Bleskově popadl karabinu, namířil a vystřelil. Kulka zasáhla do ramene jednoho z Apačů, kteří se vedle domku pokoušeli uklidnit koně. Bojovník se svalil na zem.

Jeho druhové se vrhli stranou. Poníci s řehtáním vyrazili a běželi pryč.

Jeden šíp Matthewse těsně minul. Koutkem oka viděl, jak ze dveří skladiště vybíhají bojovníci, ale nemohl se o ně starat, protože ho napadli dva Apači u domku.

Matthews pustil springfieldku na zem a vytáhl z pouzdra armádní kolt. Ještě ho ani nezvedl, když se proti němu rybičkou vrhl jeden z bojovníků. Matthews se pokusil uhnout, klopýtl a skácel se i s Apačem k zemi.

Křečovitě svíral kolt a mířil na hlavu toho indiána, který spadl vedle něj.

Přiběhl tam druhý Apač a vykopl Matthewsovi revolver z ruky. Potom se narovnal. V pravé ruce držel oštěp. Matthews otevřel ústa k výkřiku, ale než se mu vydral z hrdla, ucítil prudkou bolest v hrudi…

+ + + + +

Křik mučených ustal. Modrokabátníci byli mrtví. Bojovníci ošetřovali své raněné, mrtvý byl naložen na hřbet jednoho poníka. Dým se rozplynul. Po požáru zbyly jen ohořelé trámy.

Jeden z bojovníků tam přivlekl mrtvého kojota a hodil ho studny, aby otrávil vodu. Ze skladiště přišel zhruba šestnáctiletý Apač, v jehož tmavých očích se zračil triumf z vítězství. Příliš často modrokabátníci ponižovali jeho bratry. Nedávali jim v rezervaci příslušné dávky jídla. Brali jim zbraně a požadovali od nich, aby se v rezervaci mačkali jako zvířata.

Teď bylo po všem. Chtěli odtáhnout na sever a připojit se k houfům náčelníka Natcheze, který volal k boji proti proradným bělochům, kteří nechtěli nic jiného než vyhubení Mescalerů a Chiricahů.

Vůdce hordy pobízel ostatní ke spěchu. Modravé hřebeny Turkey

Mountains byly zality ranním sluncem, když Apači vyjeli.

Vedli své koně k Bonita Creeku a pak vjeli do jeho žlutých, líně plynoucích vod.

Za sebou jeli korytem, aby po sobě nezanechali stopy. Modrokabátníci nemuseli vědět, kudy jeli. Některým to však bylo jedno. Cítili se po takovém vítězství jako neporazitelní…

+ + + + +

Bannerovy kroky zněly v prachu tlumeně. Jeho stín padl na muže, který ležel na zádech v písku. Péra na oštěpu, který svíral rukama, se lehce třepotala v poledním větru.

Clive Banner se na okamžik zastavil a pohlédl na toho muže. Sevřel pažbu krátkohlavňové pušky a překročil ho. Pak se vydal k ohořelým trámům pevnůstky na druhé straně prostranství. Ve vzduchu byla cítit spálenina.

Tu se ozval nějaký zvuk. Ze skladiště vyšel přikrčený muž ve vlněné košili, kožené vestě, modrých kavaleristických kalhotách a zástěře. Jeho vysoké mokasíny skřípaly v písku, když kráčel k Bannerovi. Vítr povíval jeho černými vlasy. Měl tmavý, plochý obličej s indiánskými rysy.

Clive Banner chvíli hleděl na zvěda přes ohořelé trámy. Pak se vydal k němu.

Zvěd tam nehybně stál, s sharpskou v rukou, a díval se na něj.

Clive Banner odtáhl kohoutek své winchestrovky a položil si ji na rameno.

„Našel jsem jednoho, Pedro,“ řekl, když zastavil před ním. „Ale pevnost byla obsazena pěti lidmi – kaprálem a čtyřmi muži.“

Zvědovy zarudlé oči si prohlížely Bannerův obličej, načež se obrátil a kývl na dveře skladiště.

„Jsou dole?“ otázal se Clive Banner.

Zvěd přikývl. „Enju. Jsou tam čtyři muži. Spočetl jsem je.“

„Co se stalo, Pedro? Kdy přepadli pevnůstku?“

„Před několika hodinami,“ odpověděl zvěd hrdelním hlasem, „za svítání. Pach kouře je ještě čerstvý.“

Clive Banner se rozhlédl kolem sebe. Nedaleko pevnůstky byla řeka. Na její žluté hladině se zrcadlilo slunce.

Rovina za řekou byla pustá.

„Myslíš, že to byli Chiricahuové?“ zeptal se Clive Banner. Současně udělal krok stranou, aby mohl sejít do skladiště. Zvěd rychle natáhl ruku a chytil ho za rameno.

„Nechoď tam, Nan-tan,“ zamumlal. Slovo Nan-tan v apačském jazyce znamenalo vysokého důstojníka.

„Co s nimi udělali, Pedro?“

„Ty víš, co s nimi udělali. Není to hezké.“

Clive Banner se vrátil ke koním. Jeho jezdecký kůň, vysoký ryzák plemene kentucky s úzkou hlavou, stál na slunci. Jeho srst byla zpocená a zaprášená.

Clive Banner strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a ohlédl se na zvěda, který se sklonil nad studnu, než se vydal k němu.

„Hodili do studny mrtvého kojota. Voda je otrávená. Nikdo z ní nesmí pít. Mnoho nocí bušily bubny v horách.“

„Slyšel jsem je,“ zamumlal Clive Banner. „Myslíš, že ta horda je ještě poblíž?“

„Kdo ví, Nan-tan? Možná někde ve výběžcích hor.“

Ukázal na modravé hřebeny Turkey Mountains, které v tetelícím se vzduchu vypadaly jako hradba mračen.

„Kolik jezdců to bylo?“

„Možná dvacet, možná pětadvacet.“

„Přebrodili řeku?“

„Enju. Jeli řekou, aby smazali stopy.“

Clive Banner položil jednu ruku na hrušku sedla a pohlédl přes vyhlazenou kůži sedla k horám. Náhle ucítil zvědovu ruku na rameni a otočil se. Apač hleděl přivřenýma očima přes brod Bonita Creeku. Clive Banner se ohlédl a spatřil malý bod v dáli na rovině, bíle se lesknoucí tečku, která se pohybovala.

„To jsou Chiricahuové, Pedro?“ chraplavě se otázal a olízl si rty.

„Ne, Nan-tan. To je vůz. Příliš mnoho prachu na malou hordu. Jsou to jeden nebo dva povozy.“

„Zásobovací konvoj z Morenci, Pedro. Který vůl je sem poslal?“

„Enju – to není dobré. Prach je vidět na míle daleko.“

+ + + + +

Dva armádní povozy s rachotem a vrzáním vjely do vody. Voda stříkala zpod kol a kopyt tažných koní. V řece jí nebylo víc než na dvě stopy a koně vozy lehce utáhli.

Když povozy vyjely na břeh a vydaly se k malé armádní stanici, odstoupil Clive Banner od svého hnědáka a šel jim naproti. Jeli k němu čtyři jezdci. Seržant se třemi muži. Seržant smekl čepici a rukávem oranžové spodní košile si utřel zpocenou tvář.

„Jsem seržant Jake McConnors z 23. pluku kavalerie. A kdo jste vy?“

„Clive Banner, civilní zvěd armády, z Fort Thomas. Zřejmě jedete z Morenci, seržante, že?“

„Ano. Proč?“

Clive ukázal palcem přes rameno: „Podívejte se na to.“

„Už jsem si toho všiml. To patrně byla nějaká mescalerská horda?“

„Můj apačský zvěd se domnívá, že to byli Chiricahuové. Jedna skupina z Natchezova kmene utekla z rezervace San Carlos. Sledovali jsme její stopu už několik dnů.“

Seržant se ztěžka opřel o hrušku svého armádního sedla a odplivl si do písku. „Kromě zásob ještě máme v prvním voze pět přibližně tisíc nábojů…“

Clive Banner pohlédl na oba povozy s nápisem „US Army“ na světlých plachtách.

„Který idiot vyslal dva povozy se čtyřmi muži do Fort Thomas, seržante?“

„Kapitán Jennings, Bannere.“

„Už několik dnů je v okolí rezervace horko. To jste v Morenci nevěděli?“

„Řekli nám, že Chiricahuové pod Natchezem a Geronimem jsou na severu a že Mescalerové pod Antoniem jsou na mexické hranici.“

„Apači jsou všude. Jestli se dozvědí, že vezete střelivo, pokusí se ho zmocnit. Kdy jste vyrazili z Morenci?“

„Za svítání. Máme u sebe dvě osoby, které chtějí do Fort Thomas a do San Carlosu. Jsou to civilisté.“

„Kdo to je?“

„Jeden reverend, který chce do San Carlosu, a žena, která musí do Fort Thomas.“

„Kde jsou?“

„V prvním voze, Bannere. Máme jet dál, nebo se máme otočit?“

„Cesta do Morenci je stejně nebezpečná jako trasa do Fort Thomas.“

Clive Banner obešel první povoz a odhrnul plachtu. V šeru pod plachtou se objevil ženský obličej pod jemným závojem. Clive zase plachtu pustil a zavrtěl hlavou.

„Pedro Peta a já vás doprovodíme do Fort Thomas, seržante. Ale nejdřív pohřběme mrtvé. Tam vepředu leží jeden, ve skladišti jsou ostatní.“

Seržant přikývl a zvolal: „Zůstaňte ve voze, slečno La Rue! Reverende, sakra, nedovolte jí vystoupit!“

Clive Banner se otočil a spatřil muže v tmavém obleku, který stál vedle povozu. Žena, kterou předtím viděl, s jeho pomocí slezla dolů. Měla na sobě lesknoucí se hedvábné šaty s přiléhajícím horním dílem a širokou sukní. Na černých vlasech měla malý klobouk.

Banner plácl seržantova koně po zadku a přistoupil k povozu.

„Bude lepší, když si zase nastoupíte, madam,“ poznamenal. „Toto byste neměla vidět.“

„Mohu nějak pomoci?“ otázala se.

Všiml si jejího cizího přízvuku. „Pomoci? Komu? V této pevnůstce už nikdo není naživu.“

„Kdo jste?“ otázal se mužský hlas za ním. Obrátil se a spatřil před sebou muže v tmavém obleku, mohlo mu být tak pětatřicet, měl hubenou, bledou tvář a zapadlé oči. Tmavé vlasy měl pečlivě učesané.

„Jsem civilní zvěd u armády. Jmenuji se Banner, Clive Banner. A vy, pane…“

„To je reverend Aaron McGregor,“ odpověděl jeden z vozků, který po loukotích kola slezl z kozlíku. „Je ve studni voda, Bannere?“

„Je otrávená. Poslouchejte, slečno, běžte zpátky do vozu. Toto není nic pro vás.“

„Pod plachtou je příliš horko. Zůstanu tady. Ale jestli vás to uklidní, můžu jít za povoz.“

Vykasala si sukni a opatrně obešla vůz.

„Proč vezete ženu na apačské území?“ zeptal se Clive vozky.

Ten pokrčil rameny. „Dostali jsme rozkaz přivézt ji do Fort Thomas. Pokud vím, tak jí patří saloon v pevnosti.“

„Je to hráčka,“ poznamenal McGregor. „Viděl jsem ji v Morenci sedět u karetního stolu.“

Vozka se usmál. „To je fakt. Vyhrála na jednom mém příteli padesát dolarů. Pracovala v saloonu Billa Clementa v Morenci, aby si zkrátila čas do našeho odjezdu. Proslýchá se, že umí hrát lépe než kterýkoli muž.“

Clive se usmál a pokrčil ramen, načež šel zpět k ohořelým troskám pevnůstky, kde mezitím již Pedro Peta nasedl. Chladně sledoval, jak vojáci z eskorty vynášeli ze skladiště ostatky mužů z posádky. Nehnul ani brvou, když reverend McGregor šel se svým breviářem k mrtvým a klekl si k nim do písku.

Seržant se vrátil po tom, co byly vykopány hroby, do kterých byli uloženi mrtví.

„Zatracená apačská sebranka!“ chraplavě řekl. „Něco takového jsem ještě neviděl, Bannere. Byl jste i dole ve skladišti? Ne? Ještě že tak! Pobili je jako dobytek! Neměl byste pro mě doušek kořalky?“

Clive odepnul jednu sedlovou brašnu a vytáhl z ní láhev. Seržant ji vzal, otevřel ji a přiložil si ji ke rtům. Pořádně se napil. Když ji podal Clivovi zpátky, usmál se.

„Je silná, ale ne dost,“ vyhrkl. „V tom by měli utopit všechny Apače. I u vás jeden je. Důvěřujete mu?“

„Je to armádní zvěd.“

„Chiricahua?“

„Ano.“

„To je vaše věc. Myslím, že bude lepší, když pojedeme dál. Nerad bych se někde potkal s nějakou apačskou bandou.“

„Nevěřím, že budeme mít těžkosti. Horda, která vypálila stanici, odjela směrem proti proudu řeky. Asi jsou teď za Turkey Mountains a táhnou na sever, aby se připojili k Natchezovi nebo Geronimovi. Řekněte, co je to za ženu, která s vámi jede do Fort Thomas?“

Seržant se zašklebil. „Jmenuje se Jeanette La Rue. Myslím, že to je Francouzka. V Morenci pracovala jako bankéřka u karetního stolu. Prý přijela z Mississippi teprve před několika měsíci. Tvrdí se, že hrála karty na jednom luxusním parníku. Měl byste ji někdy vidět bez závoje, Bannere. Ale muži jako my nemáme šanci. Takové ženy nepijí čtrnáct dnů starou whisky, ty mají rády francouzské šampaňské.“

Musí mít nějaký dobrý důvod pro to, že jede právě sem, pomyslel si Clive. Nehodí se sem.

„To je žena, o které každý sní, Bannere,“ zamumlal seržant. „Ale to je všechno. Takové ženy nevědí, jak drsné jsou deky na armádní pryčně. Když jsem jí v Morenci pomáhal z kočáru a na vteřinu ji držel za ruku… Ksakru, kdy už tu konečně zavládne mír? Kdy už tu konečně budou ženy?“

„Myslíte, že je ten pravý okamžik pro to, abychom teď o tom mluvili, seržante?“

Neslyšně k nim přišel Aaron McGregor. Na čele měl pot. Ve tváři byl bledý.

„Ještě tu nejste dlouho,’ reverende,“ poznamenal McConnors. „Ale na to si zvyknete. Neřekli vám, jak to vypadá v rezervacích?“

„Nechci to slyšet.“

„Tak si zacpěte uši, reverende. Pochopíte mnohé, až tu budete žít. Dávky jídla, které dostávají Apači v rezervacích, nestačí ani na to, aby z toho vyžila krysa. Squaw udělají za porci jídla nebo hrst cigaret všechno.“

„Ale ti muži – ti vojáci?“

„Co myslíte, co dělá prostý voják, který musí každý den počítat s tím, že ho trefí apačská kulka a který už měsíce neviděl ženu, kromě apačských squaw?“

McGregor pohlédl na Bannera, který se pomalu vyšvihl do rozpáleného sedla a uvolnil uzdu z hrušky. S trpkým úsměvem přišel seržant ke svému koni a rovněž nasedl. Jeho muži se vrátili a strčili lopatky do bedny na nářadí v povozu. McConnors přijel ke Clivu Bannerovi, zastavil svého koně vedle něj a otázal se: „Kdy budeme ve Fort Thomas?“

„Po setmění. Jde o to, jak rychle poběží vaši koně.“

„Opravdu si myslíte, že mezi pevnůstkou a Fort Thomas nejsou Apači?“

„Nevím,“ odpověděl Clive a zašel k povozům.

Jeanette La Rue se snažila vylézt na jeden z nich. Clive se vyklonil ze sedla, chytil ji kolem pasu a zvedl ji nahoru. Na několik vteřin byly jejich obličeje těsně vedle sebe. Měla vytažený závoj a Clive nyní viděl její úzký, světlý obličej, její rty, její tmavé oči. Pomohl jí na vůz.

„Díky,“ řekla. Na okamžik na sebe hleděli. Byly to zkoumavé pohledy, potom plachta spadla a Clive už ji neviděl. Pobídl svého kentuckyho tichým mlasknutím, objel vůz a uviděl, jak McGregor vylezl na kozlík.

McConnors se postavil ve třmenech a zvedl ruku.

„Vpřed!“

Clive jel vedle Pedra v čele kolony. „Myslíš, že nás pustí přes ty vrchy?“ otázal se.

„Možná tam ani nejsou.“

„Ty to musíš vědět.“

„Enju.“

Clive pokrčil rameny a jel k prvnímu povozu. Jeanette La Rue se posadila na kozlík k vozkovi a opět si stáhla závoj. Tmavě zelené hedvábí jejích šatů se lesklo v březnovém slunci.

„Chcete se napít, madam?“ otázal se Clive a položil ruku na láhev s vodou.

Zavrtěla hlavou. „Ne. – Tu pevnůstku vypálili indiáni, že?“

„Ano. Chiricahuové z rezervace San Carlos. Věděla jste, kam jedete, když jste se rozhodla cestovat do Fort Thomas?“

„Je Fort Thomas v rezervaci?“ zeptala se.

„Na kraji rezervace San Carlos. Indiánská agentura sídlí v San Carlos. Budete muset chvíli počkat, než bude cesta bezpečná. Musíte do Morenci.“

„Já tam nechci,“ odvětila.

„Mohl bych se napít?“ otázal se McGregor.

„Láhve jsou vzadu ve voze,“ zamumlal vozka a ukázal palcem přes rameno. Když McGregor vylezl na korbu, otočil se k Bannerovi: „Proč jsou v teritoriu dva a půl tisíce mužů, když se nedokážou vypořádat s rudochy? Jednou jsem viděl trosky jednoho povozu, který přepadli Mescalerové. Přivázali muže ke kolům a pod nimi rozdělali…“

Náhle se ozval tlumený dusot kopyt. Clive vzhlédl. Pedro se na svém cayuseovi vracel zpět. Jeho černé vlasy vlály. U Bannera zastavil svého strakatého cayuse a ukázal ke kopcům na sever, k výběžkům Turkey Mountains.

Clive se bezděky postavil ve třmenech a pohlédl přes kozlík na modravé vrchy. Blýskalo se tam.

McConnors přijel od druhého povozu ke Clivovi a Pedrovi. Vyklonil se ze sedla, aby lépe viděl to rytmické blýskání.

„Vypadá to, jako by se tam na slunci leskla slída.“

Clive cítil, jak mu vyschlo v ústech. Olízl si rty a letmo pohlédl na Pedra. Apač takřka neznatelně přikývl. Nenápadně položil ruku na pažbu sharpsky.

Pak to blýskání ustalo. Před modrými kopci se tetelil vzduch.

„To nebyl odraz slunce od skály,“ tiše řekl Clive. „To byl apačský signál – a týkal se nás. Dávají si taková znamení vyleštěnými závěry winchestrovek. Myslím, že to je signál pro hordu před námi.“

McConnors přejel dlaní po hrušce sedla. „Zaútočí?“

„Ano. Viděli povozy a tuší, co je pod plachtou. Z rezervace vědí, co se převáží v těch povozech. Věci, které nemají, ale které potřebují. A budou se je za každou cenu snažit získat. Náboje do pušek, seržante.“

+ + + + +

Clive Banner pozoroval hřebeny táhnoucí se po obou stranách cesty.

„Jestli je to ta banda, co vypálila pevnůstku u řeky,“ zamumlal, aniž by pohlédl na McConnorse, „tak máme co do činění s více než dvaceti Chiricahuy.“

Seržant otevřel zapnuté pouzdro a dal ruku na pažbu revolveru.

„To je možné,“ poznamenal. „Terén je pro přepadení vhodný. Mám nechat zastavit povozy?“

„Ne, jestli teď zastavíme, už se z těch kopců nedostaneme. Musíme projet a…“

„Nan-tan!“ tiše poznamenal Pedro. Lehce se mu chvěl hlas. „Tam nahoře na kopci…“

Clive Banner se otočil v sedle.

Byli tam!

Neměl čas je spočítat. Mohli jich být více než dvacet. Stáli na dlouhém, úzkém hřebeni v jedné řadě a hleděli do údolí. Na slunci se blyštěly pažby jejich pušek.

„Chiricahuové,“ poznamenal. „To je ta horda, která odjela z rezervace San Carlos.“

McConnnors hleděl k Apačům. „Mají spoustu zbraní, Bannere.“

„Ano. Zmocnili se jich, když vypálili pevnůstku.“

Přijel k povozu a sklonil se k Jeanette La Rue.

„Vlezte dozadu, madam, a pevně se držte, až koně začnou cválat. Jestli vypadnete z vozu, nikdo vám nepomůže.“

„Ale…“

„Dělejte, co vám říkám!“ vyhrkl.

Vypadalo to, že má nějakou otázku na jazyku, ale spolkla ji a uchýlila se dozadu pod plachtu.

Clive Banner pohlédl na Chiricahuy. Byli dobře vidět na pozadí světlé oblohy. Osm nebo deset z nich bylo vyzbrojeno puškami.

„Na co čekají?“ otázal se McConnors. „Pokusí se nám odříznout cestu?“

„To není jejich styl. Pokusí se nás pronásledovat a pak bojovat. Oni…“

Náhle třeskl výstřel. Bezděky otočil hlavu. Jeden z Apačů měl pušku zvednutou nad hlavou. Údolím se ozval jeho jekot.

„Ejááá!“

„Vpřed!“ zvolal Clive Banner. „Vpřed!“

Viděl, jak Apači pádí po svazích kopců. Jejich malí, šlachovití koně v písku uklouzávali a zviřovali prach.

Clive si strhl z hlavy klobouk a bouchl jím hnědáka do zadku. Cítil, jak kůň přidal. Kaprál se zapřel nohama o podlážku kozlíku a švihl bičem po hřbetech koní. Skřípění kol přehlušilo všechny ostatní zvuky – všechny, až na práskání pušek. Do plachet vozů se opíral vítr.

Clive Banner zvolnil a nechal druhý povoz projet okolo. Viděl nyní Pedra a eskortu, kteří se vynořili ze zvířeného prachu, vytáhl kolt, pohodl hnědáka a vyrazil za zvědem. V plném cvalu se otočil, zvedl krátkohlavňovou sharpsku a vystřelil na Chiricahuy, kteří je pomalu doháněli. Vedl koně stehny. Vytáhl z opasku další náboj, strčil ho do komory, zaklapl ji a otočil se. Namířil a znovu vystřelil. Vítr mu vehnal vlasy do tváře.

Clive věděl, že Pedro Peta bude bojovat do posledního dechu. Pro povstalecké Chiricahuy to byl odpadlík, zrádce, který bojoval pro armádu. Kdyby jim padl do rukou, zemřel by tisícem smrtí.

Dusot kopyt byl stále prudší. Clive se otočil v sedle, zvedl pravou ruku a vypálil na prvního jezdce, který se vynořil z oblaku prachu. Viděl, jak se koni podlomily přední nohy. Převalil se a odhodil svého jezdce.

V následujícím okamžiku všechno zmizelo v oblaku prachu. Povozy s rachotem přijížděly blíž.

Clive pobodl hnědáka ostruhami a vydal se k prvnímu vozu. Slyšel výkřiky vozky a práskání biče. Vozka pobízel koně výkřiky. Zvířata ze sebe vydala vše. Od čumáků jim visely sliny, jejich srst se leskla potem. Jejich kopyta duněla, vozy se nakláněly.

Clive ukázal rukou dopředu. Vozka přikývl a dál bičoval koně.

Clive se otočil v sedle. Pedro je již téměř dohnal. Jel s uzdou v zubech. Jeho snědá tvář byla zpocená.

Náhle se kůň kavaleristy, který jel vedle něj, zhroutil na zem a převalil se. Clive viděl, jak mu kavalerista přeletěl přes hlavu. Dopadl do písku.

Otočil svého hnědáka, aby jel zpátky a pomohl tomu muži do sedla, ale pak viděl, že přiběhl ke zhroucenému koni a lehl si za něj. Z oblaku prachu se vynořily postavy.

Voják zvedl kolt a vystřelil přes mršinu koně. Jeden z Apačů rozhodil rukama a spadl z koně. Voják vystřelil ještě čtyřikrát, pak mu došly náboje. V následujícím okamžiku dorazili k němu a jeden z nich ho odpravil péry zdobeným oštěpem.

Clive uslyšel krátký, ječivý výkřik, načež uviděl Chiricahuy, kteří se hnali k němu, a otočil svého kentuckyho. Daleko před ním byly oba povozy. Vyrazil za nimi.

Za jeho zády se střílelo. Konečně přijel k vozům. Uviděl McConnorse, který jel s revolverem v ruce vedle prvního povozu.

Když Clive projel okolo něj, seržant vykřikl: „To nedokážeme, Bannere!“

Hlavní revolveru ukázal na kopce, ke kterým mířili.

McConnors přikývl a něco zvolal na vozku.

Clive se jako první vydal do svahu. Těžké povozy ho následovaly. Kola zapadala do hlubokého písku. Clive seskočil z koně a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Kousek od něj sklouzl ze sedla Pedro a vrhl se za kolo vozu.

„Schovejte se, za vozy!“ zvolal McConnors. „Zatím nestřílejte! Cekejte na můj povel! Za vozy, rychle!“

Chiricahuové se vynořili z oblaků prachu a vyrazili ke svahu. Clive se vrhl k zemi a přiložil pažbu pušky k líci.

Přes tmavou, prachem pokrytou pažbu winchestrovky, která se na slunci blyštěla, hleděl na jezdce. Kdosi vedle něj přidušeně vykřikl. Ozvalo se žuchnuti, jak ten muž spadl do písku.

Clive Banner namířil na snědou tvář prvního jezdce a zmáčkl spoušť. Apač byl sražen do prachu.

Oba další jezdci cválali k povozům, přičemž za jízdy stříleli. Clive stáhl pákové nabíjení. Okolo tváře mu proletěla prázdná nábojnice.

Tu vedle něj kdosi zasténal. Voják, který ležel v písku na zádech, se oběma rukama držel ratiště šípu, který mu trčel z hrudi. Otočil hlavu a pohlédl na Cliva. Jeho tvář byla poseta malými krůpějemi potu, jeho oči byly nepřirozeně rozšířené a strnulé. Z úst mu vytékala krev. Ještě několikrát škubl nohou, pak zůstal ležet. Tu na něj padl stín.

Clive se převalil na záda. Tiše zaklel, když nad sebou uviděl Jeanette La Rue. Otočil se a chytil ji za kotník. Vrhl se k ní a strhl ji do písku.

Její tvář byla těsně pod jeho. Vypálil na stín, který se mihl v prachu, nabil a vystřelil ještě jednou. Jeanette La Rue měla zavřené oči. Její rty se mlčky a pomalu chvěly. Na okamžik jí pohlédl do tváře.

Po jeho pravé ruce jeden voják vyskočil a rozběhl se k povozům. Tři yardy před prvním vozem byl zasažen. Trhl hlavou, vrávoravě udělal ještě několik kroků a pak se skácel proti povozu. Rukama sevřel loukotě kola a pomalu klesl a zůstal ležet v písku.

Z oblaku prachu se vynořil další stín.

Clive střílel tak rychle, jak jen mohl. Vystřelil ještě čtyři kulky, odhodil pušku, převalil se na levou stranu a vytáhl z pouzdra kolt.

Cítil, jak se žena pod ním pokouší osvobodit, a celou vahou ji přitiskl do písku. Zatnula zuby a chtěla ho odtlačit. Vytřeštěnýma očima hleděla na něj. Zarputile bojovala.

„Zůstaňte ležet!“ zvolal.

Na několik okamžiků strnula, načež opět začala bojovat.

Od povozů se ozývala střelba z pušek. Clive viděl, jak se jeden strakatý poník skácel na zem. Jezdec se v písku převalil a vyskočil jako kočka. Clive zřetelně viděl, jak k němu běží Apači, viděl špinavou košili, vlající bederní roušku, nahá stehna a snědou tvář rozdělenou pruhem na dvě poloviny. Jeho oči žhnuly nenávistí. Na slunci se blyštěla čepel nože.

Jeanette vytřeštěnýma očima pohlédla na Apače a zaječela. Banner vypálil. Apač se pootočil. Clive levou malíkovou hranou natahoval kohoutek svého revolveru.

Bojovník se neslyšně zhroutil a zůstal ležet dva yardy od nich.

A pak se náhle ozval jiný zvuk, zvuk, který se každému kavaleristovi po nějaké době ve službě vryl do paměti: signál k útoku.

Někde tam troubil trubač kavalerie. Byl to táhlý signál k útoku. Apači náhle zmizeli.

Clive tam zadýchán zůstal ležet. Trvalo několik vteřin, než se Jeanette La Rue převalila zpod něj a zvedla se na kolena. Z oblaku prachu se vynořili jezdci.

Clive Banner viděl modré kavaleristické uniformy, nad kterými vlála tmavá vlajka se zkříženými šavlemi a zlatou devatenáctkou. Poručík seskočil ze sedla a přiběhl k McConnorsovi, který se opíral o jeden z vozů. Seržant, jehož levý rukáv byl zakrvácený, zvedl pravou ruku k pozdravu.

„Seržant Jake McConnors, 23. pluk kavalerie, pane. Eskortuji se třemi muži transport do Fort Thomas.“

Clive si dal revolver do pouzdra a vstal. Podal ženě ruku a pomohl jí vstát. Měla bledou tvář a v očích slzy, rty se jí chvěly.

„Tak dobrá,“ utěšoval ji Clive. „Teď je po všem, madam. Pojďte.“

Poručík se otočil, když k němu přišli. V jeho mladé tváři se objevilo překvapení.

„Jak jste se sem dostal, Bannere?“

„Poručík Kane,“ chraplavě poznamenal Clive. „Pedro Peta a já jsme doprovázeli povozy od stanice Jennison. Ta však byla vypálena, pravděpodobně stejnou bandou, která napadla nás. Jak jste nás našli?“

„Kapitán DeWitt vyjel se setninou G z pevnosti, aby zahnal tu bandu Chiricahuů zpátky do pevnosti. Dostali jsme spolehlivou zprávu, že jsou v horách.“

Upřeně hleděl na Jeanette La Rue, když hovořil. Potom se lehce uklonil.

„To je slečna La Rue,“ unaveným tónem řekl Clive Banner. „Chce do Fort Thomas.“

Poručík Kane se uklonil ještě jednou. „Madam!“

Jako by skrze mlhu viděl, jak z vozu slézá reverend.

„To je pan McGregor, reverend, pane,“ řekl McConnors. „Jede do San Carlos.“

Kane na reverenda krátce kývl, načež se opět otočil k Jeanette La Rue.

„Madam, několik mil odtud táboří kapitán DeWítt. Doprovodíme vás tam a zítra dorazíte se setninou G k Fort Thomas. Smím vás dovést k povozu?“

Shrábla si vlasy z čela a chopila se jeho ruky. McConnors hleděl za nimi. V obličeji měl hořký úsměv.

„Ti frajeři z West Pointu. Ztratil jsem tři své muže a ten se tváří, jako by byl na plese. Mohl byste mi ovázat rameno, Bannere?“

McGregor si kapesníkem otřel čelo. „Pán porazí mé nepřátele svým jménem,“ řekl. „Byl to zázrak…“

McConnors zatnul zuby, když mu Clive roztrhl rukáv košile. Na čele měl studený pot, když odpověděl: „Jestli to byl zázrak, reverende, pak to byl zázrak New Haven Arms Company, ráže 40-44. Zatraceně, Bannere, neutahujte ten šátek tak pevně, nebo mě trefí.“

Clive ho ovázal, McConnors se posadil do písku a zády se opřel o kolo povozu. Zavřel oči. Rty měl rozkousané do krve.

Ozvaly se kroky a na seržanta padl stín. Když Clive vzhlédl, spatřil Kana.

„Skutečně si myslíte, že se DeWitt stáhne do Fort Thomas?“ zeptal se Banner.

Kane krátce pohlédl na McConnorse. „Ano, naším úkolem je zahnat vzpurné Chiricahuy do rezervace. Máme příkaz nezaplést se do bojů s Geronimovými či Antoniovými hordami. Může za to indiánský agent v San Carlosu. Antonio a jeho horda Mescalerů jsou někde v horách, ale my na ně nesmíme zaútočit.

„Nan-tan!“ zvolal Pedro Peta. Seděl vedle Apače, kterého zastřelil Clive.

Banner a Kane se k němu vydali. Armádní zvěd mu stáhl nábojový opasek a vytáhl ho zpod jeho těla.

„Mescalero,“ řekl. „To není Chiricahua ze San Carlosu.“

„Asi chtěl tu bandu přivést k Antoniovi,“ zamumlal Kane a pohlédl na mrtvého. „Víme, že do rezervací neustále pronikají povstalci a přesvědčují tam mladé bojovníky.“

Patrola pomalu vyjela. Vedli s sebou pět zajatých Apačů. Clive se s Pedrem vydal k nim. Dva Apači byli zranění. Otupěle a shrbeně seděli na svých ponících. Svázali jim nohy pod břichy koní. O něco dál byly v prachu tmavé skvrny, Chiricahuové, kteří v boji přišli o život. Clive nechal kolonu projet kolem. Dva z Apačů osobně znal.

„Je načase, abychom jeli dál,“ poznamenal, když kolem protáhl poslední jezdec.

Pedro špičkou boty kopl do písku. „Nenávist Chiricahuů bude planout jako oheň, jestli ty muže v pevnosti pověsí, Nan-tan.“

+ + + + +

„Schyluje se ke guerillové válce,“ řekl kapitán a chopil se příboru.

Byla tma. Seděli v DeWittově stanu, který stál uprostřed tábora. Svítila tam kerosinová lampa. Kapitán seděl naproti Jeanette La Rue, u čela stolu. Po stranách seděli Kane a McGregor, na druhé straně Banner a poručík Deneen, zrzavý Ir.

„Vypadá to, že mezi povstalci a indiány v rezervaci existuje spojení. Nedivil bych se, kdyby většina potravin, které jsou vydávány v rezervacích San Carlos a Fort Apache, byla posílána povstalcům.“

Clive pomalu položil příbor na stůl. „Kdosi v mé přítomnosti před nedávnem tvrdil, že potraviny, které v rezervacích dáváme Apačům, nestačí na to, aby se z nich uživila krysa. Už se začalo s deportacemi Apačů do Oklahomy. Jestli z rezervací utíká stále více mladých mužů, kteří se skrývají v horách, nebo se přidávají ke Geronimovi nebo Antoniovi, tak je to zásluha armády a civilní správy.“

„Je mi známo, že jste se nikdy netajil svými city vůči Apačům, Bannere. Ale vy byste měl vědět nejlépe, s jakou krutostí bojují.“

„Tak jako vy, kapitáne DeWitte. Jestli chcete Chiricahuy udržet v rezervacích, tak jim nemůžete upírat potraviny. To, co Apači dostávají v rezervacích, je příliš mnoho na smrt a příliš málo na život. Vím, že na Východě jsou v armádě lidé, kteří chtějí s indiány v rezervacích obchodovat, rozhodně velmi výnosně.“

DeWitt na něj pohlédl přivřenýma očima. „Indiánské agentury nepodléhají velení armády, nýbrž senátu ve Washingtonu, pane Bannere.“

Clive si ho prohlížel. Věděl, na co DeWitt myslí, byl v armádě dost dlouho na to, aby věděl, o co jde.

Bylo mu též známo, že pokud znovu vypukne válka s Apači – a vše svědčilo o tom, že se jí nedá zabránit – pak tím budou vinni zkorumpovaní senátoři.

„Jenže armáda proti tomu může něco podniknout, kapitáne. Co alkohol, který se pašuje do rezervací?“ otázal se kapitána Clive.

„Od toho jsou indiánská policie a civilní zvědové, pane Bannere.“

„Zvědové, kteří se mají držet v určitých hranicích.“

„A to je dobře. Apače nelze přesvědčit po dobrém, že je špatné zabíjet indiánské policisty, krást armádní koně a armádní pušky, utíkat z rezervací a přepadat osady, pevnosti a malá města. Cesta od mexické hranice na sever je lemována vypálenými dostavníkovými stanicemi a ženami a muži umučenými na smrt. Naší největší chybou bylo dát těm rudým vrahům do rukou pušky.“ Otočil se k Jeanette La Rue. „Za prezidenta Granta se indiánům dodávaly pušky, některé s větším dostřelem, než mají armádní karabiny.“

„O několik let později jim je zase vzali,“ namítl Clive. „Namísto toho, že jim vzali pušky, jim měli dát najíst. Kdyby jejich ženy a děti neměly hlad a kdyby neumírali na neštovice, pak by neutíkali z rezervací.“

„Vy chcete za situaci v rezervacích činit odpovědnou armádu?“

„Armáda dodnes pro Apače nepodnikla nic,“ tlumeně poznamenal Clive. „Je to její vina. Stala se nástrojem jistých kruhů ve Washingtonu, které na Apačích chtějí vydělávat. Indiáni jsou zásobováni levným alkoholem. Co kdyby jim namísto toho dali najíst, kapitáne? S těmi obchodníky se zbraněmi a s whisky, kteří dělají své špinavé čachry přímo před očima indiánských agentů, by se mělo zatočit.“

„Pane Bannere, pokud je váš názor na armádu takový, tak proč pro ni ještě pracujete?“

„Já nepracuji pro armádu, kapitáne. Jsem civilní zvěd a nepodléhám armádě. Jsem tu proto, že se chci zasadit o ukončení tohoto masakru.“

V DeWittově světlé tváři s ostrými rysy, která jako by se nikdy neopálila, se náhle objevil cynický výraz.

„Chápu pohnutky vašeho přátelství s indiány, pane Bannere. Život s apačskou squaw s sebou nese jisté závazky, že?“

Clive cítil, jak se v něm vše napjalo. Pohlédl DeWittovi do očí a měl pocit, že hledí do očí hada.

+ + + + +

Náhle se ve stanu rozhostilo ticho. Bylo slyšet frkání koní v lasové ohradě, která byla zřízena nedaleko tábora.

Clive cítil, jak jsou na něj upřeny pohledy všech přítomných.

Jeanette La Rue byla bledá jako stěna. Hleděla na něj jako na zjevení a byla neschopná něco říct. Křečovitě svírala příbor.

McGregor se díval jinam, byl rudý. Bylo mu nepříjemné, že se o těchto věcech hovořilo v jeho přítomnosti.

Clive pohlédl DeWittovi do očí a spatřil v nich triumf. S požitkem mi zasadil ránu, pomyslel si.

Jako první promluvil poručík Kane: „Ještě kávu, slečno La Rue?“

Jeanette rozrušeně přikývla.

McGregor odstrčil skládací židli a vstal.

„Myslím, že je načase, abych si šel lehnout,“ poznamenal.

Nikdo mu neodpověděl.

„Děkuji vám, kapitáne.“

DeWitt náhle vzhlédl.

„Poručík Kane vás doprovodí, reverende,“ řekl. „Poručíku, vezměte si lucernu. Dobrou noc, reverende.“

McGregor vyšel ven, následován Kanem. Když se vchodová chlopeň stanu svěsila, opět se rozhostilo ticho.

Po chvíli promluvila Jeanette: „Co se stane s indiány, kteří byli zajati při přepadení, kapitáne DeWitte?“

„Budou pověšeni, madam,“ bez hnutí brvou řekl DeWitt a odsunul svůj talíř. „Tím byste se neměla vzrušovat. Je to jediný způsob, jak Apače přimět k míru. Víte, co by ta horda udělala s vámi, kdybyste jí padla do rukou? Víte, co Apači dělají s bílými ženami, které zajmou? Ty Apače pověsí před pevností, aby to ostatní mohli vidět, aby je to varovalo.“ Zatímco hovořil, pozvedl hlavu a zarudlýma očima hleděl na Cliva. „Pan Banner by ty zabijáky zřejmě nechal běžet, že ano?“

Clive cítil, že kapitán ho chce provokovat. Pomalu se zvedl a řekl: „Zkontroluji hlídky. Omluvíte mě, madam?“

Venku foukal vlahý noční vítr, který s sebou přinášel vůni šalvěje a dalších pouštních rostlin. Mezi stany hořely ohně, plachty byly ozářeny plameny.

Clive si pomalu upravil revolverový opasek a vydal se mezi stany.

U jednoho ohně se shromáždili armádní zvědové. Drželi se stranou obyčejných vojáků.

Šlo bez výjimky o Chiricahuy a Mescalery. Měli na sobě indiánský oděv a na něm kabát kavalerie. Za nimi byli přivázáni jejich poníci. Občas se v záři ohně zaleskl postroj nebo koňské oko.

Zvědové seděli na zemi. Jejich tváře, z nichž se nikdy nedalo nic vyčíst, byly ve svitu plamenů rudé. Téměř nevzhlédli, když Clive procházel okolo.

Přišel až ke konci stanů, kde drželi zajaté Chiricahuy. Mlčky seděli u ohně a hlídali je čtyři kavaleristé.

Clive bezděky zůstal stát vedle jednoho z nich. Byl to mladý voják, který se jmenoval Martin.

Otočil se a zvedl pušku.

„To jsem já,“ řekl Clive a sklonil mu pušku. „Všechno v pořádku?“

„Ano, pane. Jenom ti zatracení kojoti pořád vyjí. Mrchy!“

„Mějte oči otevřené, Martine,“ zašeptal Banner. „Bude lepší, když budeme obezřetní.“

„Ano, pane.“

„Máte zprávy z domova?“

„Ano, pane. Všechno je v pořádku. Až odejdu z kavalerie, vrátím se do Colorada. Čekají tam na mě.“

„To je dobře,“ zamumlal Clive a položil mu ruku na rameno. „Ne každý má tolik štěstí.“

„Ano, pane. Vím to. Nejradši jsem v té zatracené armádě byl pod vámi.“

Náhle se od ohně ozval zpěv. Clive se obrátil a uviděl, že jeden ze zajatých Apačů vstal.

Clive kývl na Martina a zapálil si cigaretu. Plamének mu osvítil tvář. Zašlápl sirku do písku a šel dál.

Náhle si všiml štíhlé, tmavé postavy, která jako by něco hledala.

Když si ho všimla, rychle se vydala k němu.

Zamířil k ní.

„Co tu děláte?“ otázal se. Znělo to ostřeji, než chtěl.

„Hledala jsem vás, abych se vám omluvila, pane Bannere,“ řekla Jeanette, jako by měla strach, že ji pošle pryč, ještě než s ním promluví.

„Omluvit – za co?“

„Je mi líto, že se to stalo.“

„Není důvod. Vyprovokoval jsem ho a on mi to vrátil.“

„Nevěděla jsem, že…“

„…že co?“

„Že vaše žena není běloška. Bylo to od DeWitta podlé, že to takto řekl. Nebyl to žádný argument, bylo to nefér.“

„Tak už to holt v armádě chodí, slečno La Rue. Zaútočil jsem na armádu. DeWitt má proč Apače nenávidět.“

„Vyvraždili jeho rodinu, že?“

„Jak to víte?“

„Mluvila jsem s poručíkem Kanem, pane Bannere,“ rychle odpověděla. „Vrátil se, když reverend…“

„Kane?“ Clive se trpce usmál. „Ano, je to pravda. DeWittova rodina byla v Novém Mexiku vyvražděna při přepadení. To z něj udělalo dobrého vojáka.“

„Měla jsem pocit, že DeWitt má strach…“

„Vy se v lidech vyznáte, že?“

Tiše se zasmála. „To mimochodem patří k mému povolání. Hm, poručík Kane mi vyprávěl, že jste z armády vystoupil kvůli vaší ženě.“

„Slyšíte ten zpěv? To zpívají zajatí Apači.“

„To je zvláštní. Proč jste odešel z armády? Smím se vás na to zeptat?“

„Jistě. Důstojník, který si vezme indiánku, musí svléct uniformu. Armáda má předpisy pro všechno – i pro toto.“

„Vím, že není snadné dělat něco jiného než všichni ostatní,“ tiše řekla. „Důstojník, který kvůli ženě svleče uniformu, a žena, která v saloonu sedí u karetního stolu – vypadá to, že máme něco společného.“

„Budete uvažovat jinak, až ve Fort Thomas strávíte několik týdnů, slečno La Rue. Jste běloška a dokud se k vám nějaký indián nepřiblíží na méně než deset kroků, budou s vámi vždy jednat jako s běloškou.“

„A proč jste armádu neopustil úplně?“

„Musím ještě něco vyřídit, než z této země odjedu.“

„Co?“

„Tomu byste nerozuměla, madam. Jsou věci, které člověk musí udělat. Měla byste se vrátit do vašeho stanu. Je tma a kojoti dnes vyjí víc než jindy.“

„Já se kojotů nebojím. Nikdy v životě jsem neměla strach před věcmi, které mě ohrožovaly.“

„A čeho se bojíte?“

„Věcí, které ohrožují lidi, kteří jsou mi blízcí. Rozumíte tomu?“

Neodpověděl. Chvíli tam mlčky stáli. Jako by mezi nimi vznikla zvláštní důvěra.

„Odvedu vás k vašemu stanu, madam,“ řekl. „Je pozdě. Než vyjde slunce, odjede setnina do Fort Thomas.“

„Smím, pane Bannere?“

Zavěsila se do něho a nechala se jím vést mezi stany. Při každém kroku jí šustěly šaty a Clive cítil vůni jejích vlasů.

„Rozumím tomu dobře, že neschvalujete to, že ti Apači, kteří nás přepadli, mají být pověšeni?“ otázala se po chvíli mlčení.

„Ne,“ odpověděl. „Bude to jen signál pro stále větší hordy, které opustily rezervace a přidaly se k Antoniovi a ke Geronimovi. Za každého Apače, kterého zabijeme, padne deset bělochů. Už roky – od té doby, co skončila občanská válka – se armáda pokouší velké hordy zničit. Ale až do dneška se jí to nepodařilo. Jenže to vás dozajista nezajímá, madam. Vyprávějte mi, jak to vypadá na Východě.“

Cítil, jak se jí chvějí ramena. „Východ je bohatší a klidnější. To je všechno, co se o tom dá říct, pane Bannere. Lidé jsou všude stejní.“

„Jsme u vašeho stanu. Bude lepší, když v něm do svítání zůstanete.“

„To skoro zní, jako byste o mě měl strach.“

„Nesmysl!“

Zvedl vchodovou chlopeň. Vevnitř svítila lampa stojící na malém stolku. Vedle ní stála skládací židle.

„Máte zbraň?“ otázal se, a když přikývla, řekl: „Tak tedy dobrou noc, madam.“

Svěsil chlopeň, když se otočila, a odstoupil.

Její stín byl vidět na plachtě. Viděl, jak si rozhrnula vlasy, které jí nyní splývaly po ramenech.

„Slečno La Rue!“ prohodil. „Váš stín je vidět na plachtě. Stáhněte knot, když se budete svlékat.“

Ještě tam chvíli nehybně stála, načež světlo zhaslo. Usmál se a otočil se. Vydal se mezi stany. Slyšel zpěv zajatých Apačů, který byl nyní hlasitější. V noci byl slyšet daleko.

Clive pozoroval zpívající Apače v mihotavém světle plamenů. Cítil, jak mu začíná tepat ve spáncích. Předzpěvák zvedl svázané ruce nad hlavu.

Clive se mimo dosah plamenů vydal ke kavaleristovi, který se opíral o strom a hleděl na Apače. Jeho oči se ve svitu ohně leskly.

Položil mu ruku na rameno a Martin se náhle skácel na zem. Clive spatřil opeřený šíp, který mu trčel ze zad.

Chvíli, která mu připadala jako celá věčnost, tam Clive strnule stál, pak se otočil a zařval: „Poplááách!“

Z temnoty se vynořily stíny, bojovníci na pomalovaných ponících. Jeden z mužů na hlídce zvedl pušku. Jeden z Apačů ho srazil k zemi a vypálil na něj z pušky, když ho jeho poník přeskočil.

Clive tasil kolt a skryl se za strom. Jeden jezdec procválal okolo něj. Byl tak blízko, že plamen, který vyšlehl z Bannerovy hlavně, mu málem ožehl tvář. Kulka se zaryla do suchého stromu. Clive vypálil, ale poník se pohyboval rychle, takže jezdce minul.

Clive pozoroval, jak několik jezdců vytáhlo za sebe na koně zajaté Apače. Ozvalo se troubení trubky.

Clive namířil na posledního Apače a zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel, jezdec rozhodil rukama a skácel se z koně. Převalil se a zůstal ležet u ohně.

Ostatní zmizeli v noci. Na druhé straně tábora třeskly pušky. Ještě ne zcela oblečení vojáci pobíhali mezi stany. Střelba byla stále prudší, pak však pomalu ustala. Byl slyšet dusot kopyt.

Clive viděl, jak koně setniny běží pryč. Kavaleristé se je snažili zastavit s rozpřáhnutýma rukama. Apači je vyhnali z lasové ohrady a nahnali na tábor. Koně naráželi do stanů a strhávali je. Někteří se zamotali do celt a svalili se, ostatní běželi pryč.

Vedle Cliva se náhle objevil Pedro. Zvěd byl prostovlasý, jeho vlasy byly rozcuchané. V ruce držel sharpsku.

„Kde jsou zajatci, Nan-tan?“

„Zmizeli s ostatními. Dva muži byli zastřeleni. Co na druhé straně tábora?“

„Nan-tan,“ odvětil zvěd, „hlídky u ohrady byly pobity. Pět mužů.“

„Sakra!“ zabručel Clive. „Dokážeš odhadnout, kolik jich bylo?“

„Dvacet, třicet jezdců, Nan-tan. Mescalerové z Antoniova kmene.“

Clive kráčel k Apači, kterého srazil kulkou z koně. Ležel těsně u doutnajícího ohně. Na špinavé košili, mezi lopatkami, měl červenou skvrnu.

U Apače ležela puška. Okolo boků, nad bederní rouškou, měl široký nábojový pás. Když ho Clive otočil, zacinkal stříbrný šperk na Apačově krku.

„Mescalero!“ hrdelním hlasem řekl Pedro.

Clive hleděl do pomalované tváře, pak se sklonil a zvedl pušku. Byla to nová winchestrovka, model 73, ráže 40-44.

„Podívej na to!“ zamumlal. „Ta puška ještě nemá ani šest měsíců. Rád bych věděl, který hajzl Apačům ty pušky prodal.“

Pohlédl přes zvědovo rameno k táboru, kde vojáci chytali koně, načež se prudce otočil a vydal se mezi stany.

Jeanette La Rue stála před svým stanem. Vyděšeně na něho hleděla, ale on se o ni nestaral. Šel k DeWittovu stanu – ten však byl prázdný.

Kapitána, Kana a Deneena našel ve stanu, který sloužil jako ošetřovna. Lékař právě vytáhl nějakému muži, který ležel na stole, kulku z ramene. Poručík Kane seděl se strhanou tváří na zemi. Měl nataženou levou nohu. Jednu nohavici měl zakrvácenou. Kane sténal a oběma rukama se držel za stehno. Deneen mu přiložil k ústům láhev whisky. Kane se napil. Whisky mu tekla z úst. Pak trhl hlavou a odfrkl. Oči měl zavřené.

Deneen pohlédl na Bannera. „Kulka mu udělala v noze velkou díru. Koupil to, když vyběhl ze stanu.“

DeWitt se otočil, když Bannera uslyšel přijít. Měl rozepnutý kabát.

Několik vteřin na sebe mlčky hleděli, načež Clive řekl: „Zajatci uprchli, kapitáne. Útok na stádo kom byl jen úhybný manévr.“

„Cože? Ten úhybný manévr nás stal pět životů! Ti zatracení Chiricahuové!“

„Byli to Mescalerové, kapitáne, Antoniovi bojovníci.“

„Co na tom? Apači jsou Apači a…“

Muž s poraněným ramenem zařval. Lékař ho přitiskl ke stolu.

„Tady vidíte, jací ničemové jsou ti vaši apačští přítelíčkové,“ vyhrkl DeWitt. „Měli by být vyhubeni, ti krvaví zabijáci!“

Banner mu hodil pušku. DeWitt ji chytil.

„Co to je?“

„Nová winchestrovka. Jeden Mescalero ji měl u sebe.“

DeWitt si ji se zájmem prohlížel.

„Apačům se neměly dávat zbraně.“

„Ta puška není ani půl roku stará. Nepatří ke zbraním, které byly Apačům vydány za Granta. Někdo jim ilegálně prodává pušky a střelivo. Proč dosud nebylo zahájeno vyšetřování? S těmi puškami z rezervací uprchnou tucty Chiricahů, Mescalerů a Apačů z kmene White Mountains. Proč armáda ten obchod nezastaví?“

„Já za to nejsem zodpovědný,“ odsekl DeWitt. „Jenom plním rozkazy a ty zní…“

„Je mi jedno, jak zní vaše rozkazy a…“

„Ty rozkazy zní, pane Bannere, zahnat povstalce zpět do rezervací.“

„Kašlu na rozkazy. Nepatřím k armádě. Ale dokud se Apačům budou prodávat pušky, střelivo, alkohol a další věci, budou třeba další a další muži ke zničujícím bojům s Apači. Je mi líto lidí, kteří při tom padnou za oběť kulkám, které na ně Apači vystřelí z těchto ilegálně prodávaných pušek.“

DeWitt potěžkal winchestrovku v ruce. „Ještě něco nevíte, pane Bannere: Vrchní velitel teritoria Arizona, generál Crook, vydal nový rozkaz: Každý Apač mimo rezervace bude považován za nepřátelského indiána. Je vám jasné, co to znamená?“

„Bude považován za nepřátelského indiána?“

„Ano. Rozkaz dorazil několik hodin po vašem zmizení z pevnosti.“

„Ten rozkaz je šílenství!“

„Je mi jasné, co si o tom myslíte, Bannere. Ale rozkaz je podepsán Crookem a vychází z nařízení prezidenta Hayese.“

„A vy si myslíte, že si to Apači nechají líbit?“ vyhrkl rozčilený Clive.

Ještě než mu kapitán mohl odpovědět, otočil se k němu Clive zády a odešel ven. U vchodu potkal Pedra, který na něj čekal.

„Slyšels to?“ zeptal se.

Ve zvědově tváři se nic nepohnulo, když Pedro přikývl.

„Co myslíš, že se stane?“

„Až se to dostane do rezervací, odejde ke Geronimovi a Antoniovi mnoho mladých mužů. Za každého Apače, který bude zastřelen, zemře deset bělochů, Nan-tan. Každou noc budou z pevnosti vidět hořící domy. Obloha bude v noci rudá jako země přes den. Mysli na má slova, Nantan!“

+ + + + +

V šeru se objevily obrysy Fort Thomas, když se setnina večer přiblížila k pevnosti.

V malém městě, jež vzniklo vedle pevnosti, se svítilo. Kousek od něj, u řeky, byl tábor spřátelených Apačů a armádních zvědů. Hořely tam velké ohně.

Clive slyšel bubnování. Společně s Pedrem Petou stál u brány a hleděl na setninu, která jela kolem nich.

Jeanette La Rue seděla na kozlíku prvního povozu a hleděla na něj. Několik Apačů z rezervace sedělo na hubených, chundelatých ponících, ve špinavých košilích, někteří s armádními klobouky na hlavách. Tváře všech byly chladné a nehybné.

Když poslední jezdci zmizeli v bráně, otočil Clive svého koně a spolu s Pedrem se vydal k apačskému táboru. Koně nechal v ohradě za malým obchodem, odsedlal ho a se sedlem přes rameno se vydal k obchodu, nad jehož vchodem visel štít s nápisem: Trade Store C. Banner.

Otevřel dveře a vešel dovnitř. Dlouhá, úzká místnost se zbožím v regálech za pultem a petrolejkou, která tam visela ze stropu, byla prázdná. Hodil sedlo a pušku na pult a šel k úzkým dveřím, které vedly do zadní části domu.

V té chvíli se otevřely dveře na druhé straně.

Pohlédli na sebe. „Marie!“ tiše řekl Clive.

V její snědé tváři s jemnými rysy byl šťastný úsměv.

„Clive!“

Rozpřáhl ruce a v následujícím okamžiku se objali.

„Clive!“ hlesla. „Clive, tak dlouho jsem na tebe čekala. Měla jsem o tebe takový strach. Och, Clive!“

„Jsem už zase doma,“ tiše řekl. „Všechno je v pořádku.“

„Ano, jsi tady a to je dobře.“ Pohybovala mu rty po krku, když hovořila. Cítil vůni jejích vlasů, která připomínala vůni šalvěje. Odsunul ji, ale oběma rukama ji pevně držel, jako by si ji chtěl ještě jednou prohlédnout.

„Stýskalo se mi po tobě, Marie. V každém okamžiku, co jsem byl pryč.“

„I mně,“ hlesla. Pak jí úsměv náhle zmizel z tváře. „Ale mám o tebe strach. Něco se stalo, když jsi odjel.“

„Co?“

„V táboře se mluví o tom, že každý Apač bude bez varování zastřelen, pokud překročí hranice našeho území. I když jen vyjede na lov nebo za obchodem. Je to pravda?“

„Od koho to víš?“ přidušeně se zeptal.

„Manuelito to vyprávěl. Jestli je to pravda, tak mnoho mladých mužů odejde ke Geronimovi a Antoniovi, i těch, kteří dosud proti vojákům nebojovali.“

„Já vím, Marie,“ poznamenal. „Musím hned mluvit s Manuelitem.“

„Nechceš se předtím najíst?“

„To má čas. Bylo v San Carlosu mnoho Mescalerů z Antoniova kmene, Marie?“

„Ano.“

„Promluvím si s Manuelitem.“

„Bude lepší, když teď nebudeš chodit ven, Clive. Mnozí z těch, kteří tančí u ohňů, jsou opilí. Uvařili si tiswin a tak jsou nevypočitatelní. Ani zvědové se neodváží do jejich blízkosti.“

„Neměj strach, mně se nic nestane,“ řekl. „Zamkni, až budu venku, a nikoho sem nepouštěj, dokud se nevrátím. Slyšíš?“

Manuelitova chata byla poněkud stranou. Clive rychle a nenápadně kráčel mezi chatami. Apači tančili stále divočeji. Nebylo nic nebezpečnějšího než opilí Apači.

Clive bez potíží dorazil k Manuelitově chatě. Když se sklonil, aby vešel dovnitř, položil ruku na pažbu koltu.

Když Clive vešel do chaty, stín u ohýnku sebou trhl. Uviděl blyštící se láhev. Opatrně se narovnal a sundal ruku z koltu, když se přesvědčil, že kromě starého Chiricahuy tam nikdo není.

„Ahalani, šichaj,“ zamumlal starý. „E-yé, tak jsi zpátky, Nan-tan!“

„Ano, Manuelito. Mladí muži tančí. Co to znamená?“

„To nevím, Nan-tan.“

„Chtějí opustit rezervaci?“

„Možná, Nan-tan. Znáš nový zákon: Žádný Apač nesmí překročit hranice své rezervace, jinak bude zastřelen.“

„To je k tomu přimělo? Mají mladí muži zbraně proto, aby mohli žít mimo rezervace?“

„To nevím. Už je to dlouho, co se mě ptali. Mladí bojovníci chtějí bojovat. Slyšels, co vyprávějí bubny? Antonio svolává mladé muže, chce, aby opustili rezervaci a bojovali, než budou Apači příliš slabí na to, aby udrželi v ruce pušku. Moji mladí muži budou bojovat.“

„Neřekls jim, že nemají šanci?“

„Enju. Ale raději chtějí bojovat, než tady v rezervaci pomalu hynout hlady, Nan-tan. Jsme tu zavření jako divá zvěř a dávají nám stále méně potravin, aby nás oslabili.“

„Jak velké dávky dostáváte, Manuelito?“

„Malé, Nan-tan. Naše ženy a malé děti musejí hladovět. Naši staří muži se opíjejí mescalem a tiswinem, aby neviděli, že žijí jako psi.“

Clive Banner bleskově vytáhl zpod rudé přikrývky, na které Apač seděl, láhev whisky. Ještě byla z poloviny plná. Podal ji Manuelitovi.

„To není tiswin, Manuelito, to je whisky. Odkud ji máš?“

„Není to jedno, Nan-tan? Mnozí z nás pijí. Zapomeneme při tom na hlad, na hanbu a na všechno ostatní.“

„Manuelito!“

„Co uděláš, Nan-tan? Půjdeš za bílými vojáky a ukážeš jim tu láhev?“

„Mnohým z vás by to zachránilo život.“

„Ale muži, kteří nám to prodávají, dávají Apačům i pušky a střelivo. Apači jimi zabíjejí bělochy a nutí armádu zasáhnout.“

Starý muž si odhrnul z čela šedé vlasy a pohlédl do ohně.

„Dejte nám najíst, Nan-tan! Dejte nám oblečení a léky! Naučte nás, jak máme žít, pak muži, které vysílá Antonio do San Carlosu, nebudou mít úspěch. Říkáte, že máme žít jinak, ale neříkáte nám, jak. Zavíráte nás a štvete jako divou zvěř, když překročíme hranici jen o krok.“

„Manuelito, hodně toho víš. Pověz mi, kdo Apačům prodává zbraně a střelivo?“

„Ne, Nan-tan.“

„Mluvils někdy s agentem?“

„Enju, ale ten neslyší, jeho uši jsou hluché. Nenávidí Apače, Nan-tan, nenávidí nás.“

„Pokus se udržet své lidi na uzdě, Manuelito!“

„Nedají na mě. Vědí, že piju toto.“

Ukázal na láhev whisky. Clive mu ji podal přes oheň.

„Proč piješ?“

„Proč? Mám se dívat, jak moji bratři pomalu hynou? Zestárl jsem, k ničemu se už nehodím. Ale kdybych měl ještě sílu na to, abych mohl udržet pušku v rukou, pak bych bojoval. Smrti se bojím méně než hladu.“

Nahrbil se a zahleděl se do ohně. Clive pochopil, že je zbytečné na něj naléhat.

Chvíli hleděl na skloněnou hlavu starého Apače, pak vstal a vyšel ven.

Pomalu kráčel mezi polozemnicovými chatami, které se podobaly krtincům. Ženy a děti, které seděly před chatami, na něho hleděly matnýma, otupělýma očima, když procházel kolem nich.

Náhle instinktivně vycítil nebezpečí. Zrychlil, aby byl co nejdříve pryč. V té chvíli ustalo bubnování a v táboře se rozhostilo pochmurné ticho.

Mezi chatami se objevily nezřetelné postavy, které mu zastoupily cestu. Clive na okamžik zaváhal, ale pak šel dál.

Vytvořil se okolo něj kruh. V mihotavém svitu pochodní nebyly postavy moc vidět. Leskly se tam stříbrné šperky.

Pomalu vytáhl revolver z pouzdra, když kráčel k nim, a natáhl kohoutek. Nikdo nic neřekl. Věděl však, že Apači jsou opilí a že jsou schopní všeho.

Náhle k němu jeden z nich zamířil, tiše a bleskurychle. Clive viděl blýskající se čepel nože. Otočil se. Kdyby byť jen jedenkrát vystřelil, vrhla by se celá horda na něj.

Zvedl ruku a pažbou revolveru bojovníka udeřil do hlavy. Muž zařval, ale tu se tam náhle objevil jeho druh.

Útočili jako dravé šelmy, tiše a rychle. Praštil jednoho z nich pěstí do obličeje a ustoupil k nejbližší chatě, aby měl krytá záda.

Viděl, že ho chtějí odpravit. Mohlo jich být tak dvacet nebo i víc. Bylo mu jasné, že nemá šanci mezi nimi prorazit.

Jejich tváře byly osvětlené loučemi. V jejich rukou se blyštěly nože.

Náhle kdosi zvolal několik slov. Clive se otočil a spatřil mezi chatami zvědy. Ve svitu pochodní se leskly hlavně pušek.

Tu se vedle něj objevil Pedro s puškou v rukou, zatímco zvědové stáli opodál a jistili je. Opilí Apači pomalu ustupovali.

Clive cítil, jak ho jeden zvěd chytil za ruku a odváděl ho pryč. Kdosi ječivě zařval několik slov, načež se z hrdel Apačů ozvalo bručivé: „Hun – hun – he!“ Otočil se a viděl, že se vracejí. Zvědové na ně namířili a opilí muži se zastavili.

„Rychle, Nan-tan, pryč odtud!“ chraplavě řekl Pedro. Vedl Cliva mezi chatami pryč. Ostatní šli za nimi. Společně se vydali k obchodu. Nikdo je nepronásledoval. Před obchodem se zastavili.

„Vaši bratři jsou opilí, Pedro,“ řekl Clive a pomalu si strčil revolver do pouzdra.

„Ano, Nan-tan, proto jsme šli za tebou. Je nebezpečné teď chodit do tábora. Musíš zůstat u své squaw.“

„Co se v San Carlosu děje, Pedro? To mladí muži znovu odcházejí ke Geronimovi a Antoniovi?“

„Enju. Viděli jsme jich hodně, Nan-tan. Mají zbraně, nové pušky, dobré pušky. Tvrdí, že nechtějí hladovět.“

„Odkud ty pušky mají? A čím za ně platí, Pedro?“

„Stříbrem, zlatem z White Mountains nebo tyrkysy ze svých náramků. Za ně dostávají pušky, střelivo a whisky. Whisky je špatná, ale pušky střílejí dobře. Dostávají jich stále víc. Platí za to svými šperky a pak odjedou z rezervace, k Antoniovi. Dnes jich odjede hodně – ze San Carlosu a Fort Apache.“

„A když je zastavíme?“

„Nemůžeš zastavit vítr, Nan-tan, nebo vodu, která ti protéká mezi prsty. Dnes odjede padesát Chiricahů, zítra možná sto a pak stále víc.

A potom vzplanou všechny bělošské domy mezi kaňonem Skeleton a Mule Mountains. Apače nemůžeš zastavit, Nan-tan. Je jako vítr chubasco, co vane z jihu.“

„Takže není šance je zastavit,“ poznamenal Clive. „To znamená novou válku, Pedro. V mnoha apačských chatách budou muset ženy zpívat žalozpěvy. Mnoho Chiricahů zemře, když vypukne válka.“

„Enju, Nan-tan. Ale když chycený vlk ucítí, že ho chtějí umučit hladem, pokusí se z klece uprchnout. Říká se, že Apač kulku necítí. Ale předtím ještě zabije deset bělochů.“

+ + + + +

Byla tma, spát však nemohl. Věděl, že ani Maria nespí, přestože klidně ležela vedle něj.

Po chvíli ucítil, jak ho chytila za ruku.

„Slyšíš mě?“otázala se.

„Ano, miláčku.“

„Myslíš, že tu musíme zůstat kvůli mně? Myslíš, že tu musím žít, protože tu žije můj lid?“

„Uvažuju o něčem jiném – Marie, jsem velmi šťastný. Ty taky?“

„Ano. A neděláš si starosti?“

„Snažím se na ně zapomenout.“

„Ano, zapomeň na ně! Nesnesla bych to, kdyby se postavili mezi mě a tebe. Něco takového nesmíme připustit.“

Postrčil stranou kolt, který měl pod polštářem, aby se ho nemohla dotknout.

Venku bušily bubny, které náhle změnily rytmus. Znělo to výhružně. Clive tušil, že se v apačském táboře něco stalo. Bubny nikdy neměnily rytmus bezdůvodně.

Cítil, jak ho objala okolo krku, jak mu přitáhla hlavu k sobě.

Venku se ozval mnohohlasý výkřik: „Á-áá-jááá!“

Ten výkřik na něj měl účinek šlehnutí bičem. Náhle se vymanil z jejího objetí, vyskočil a vytáhl revolver zpod polštáře.

Bubnování znělo pochmurně. Mezi chatami se vynořili jezdci, kteří se s jekotem rozjeli k obchodu. I v tom šeru Clive viděl, že všichni mají pušky, že jsou ozbrojeni. Šlo o více než dvacet jezdců, v jejichž čele jel Chiricahua s červenou dekou nad hlavou. Před obchodem se rozdělili a objeli ho z obou stran.

„Co je? Clive, co je?“ vyděšeně zvolala. Postel zavrzala, když se posadila.

„K zemi!“ vyhrkl. „Lehni si na zem, rychle.“

Zvedl kolt a přitiskl se vedle okna ke stěně.

Venku třeskl první výstřel.

Kulka narazila do protější zdi a zůstala po ní díra velká jako pěst. Pak se ozval další výstřel. Nyní kulka zasáhla parapet. Clive slyšel, jak s hvízdnutím odletěla, a přitiskl se ke zdi.

Jekot Apačů byl stále silnější. V následujícím okamžiku uslyšel, jak venku kdosi vrazil do dveří. Obchod měl kromě dveří, jež se používaly přes den, i masivní dubové dveře, které byly zajištěné závorou.

Otevřel je. V obchodě byla šero. Dovnitř pronikalo světlo jen z vysoko položeného okénka. Clive tak viděl, že dveře se chvějí pod mocnými údery. Váhal jen několik vteřin, pak zvedl revolver a vystřelil. Bleskově levou malíkovou hranou natáhl kohoutek a vypálil znovu a ještě jednou. Těžké kulky ráže 44

prostřelily i dubové dveře. Rány ustaly.

Tu uslyšel vzdálené troubení trubky. Pak se ozval dusot kopyt a salva. Kulky se venku zaryly do zdí.

Dusot pomalu utichal a stejně tak i výkřiky Chiricahuů. Náhle se rozhostilo ticho. Po chvíli se zvenčí ozvaly kroky. Opět kdosi zabušil na dveře. Tentokrát pěstí.

Natáhl kohoutek svého jednočinného armádního koltu a namířil na dveře, než se zachmuřen zeptal: „Kdo je tam?“

„Bannere?“ otázal se kdosi. „Bannere, jste tam? Tady je poručík Sheers ze setniny A. Mám s sebou několik mužů. Otevřete!“

Clive rozsvítil petrolejku a otevřel dveře. V nažloutlém svitu uviděl obličej Alwyna C. Sheerse. Poručík držel v ruce služební revolver. Za ním se objevily modré uniformy. V šeru se leskly hlavně pušek.

„Slyšeli jsme výstřely. Co se stalo?“

Clive postavil lampu na parapet. Měl na sobě pouze kalhoty.

„Uteklo několik našich Chiricahuů. Asi chtěli na rozloučenou vyloupit a vypálit obchod. Byli opilí.“

„Uprchli, když jsme přijeli k táboru. Slyšeli jsme jen jejich dusot.“

Clive hleděl na Sheersovu tvář se zrzavým knírem.

Když nic neřekl, dodal Sheers: „Bude lepší, když vy a vaše…,“ váhal, „…žena dnes v noci zůstanete v pevnosti.“

„To nebude nutné, poručíku. Apači se už nevrátí.“

„Taky si myslím. Ale mohlo by se tu ještě potulovat několik opilých Chiricahů.“

„Kde je plukovník O’Meara?“

„V pevnosti.“

„Musím s ním mluvit.“

„Doprovodím vás.“

„Dobrá. Můžete tu nechat čtyři muže, než se vrátím?“

„Jistě, Bannere. Oblečte se, doprovodím vás k plukovníkovi.“

Clive přikývl a šel do ložnice.

Maria stála u dveří.

„Bylo to několik ožralých Apačů z tábora,“ poznamenal a sáhl po košili.

„A já?“

„Nemusíš se bát, Marie. Zůstanou tu čtyři vojáci, než se vrátím.“

„Kdy – kdy to bude?“ ustaraně se zeptala.

„Brzy. Lehni si a spi, guapa.“

„Myslíš, že teď můžu spát? Po tom, co se stalo, Clive?“

Přistoupila k němu, objala ho a přitiskla tvář k jeho rameni.

„Nemusíš mít strach, Marie.“

Jemně ji od sebe odstrčil, zapnul si košili, obul se a vzal si koženou vestu ze židle.

„Pospíším si.“ Políbil ji na čelo a šel ven.

+ + + + +

Plukovník James O’Meara nebyl ve svém bytě sám. Byli tam kapitán DeWitt, kapitán Delano a kapitán Quincy stejně tak jako poručici Deneen, Halloway, Buschman a Corbett.

Jeanette La Rue stála spolu s O’Mearou u krbu z velkých kamenů. Měla na sobě prosté tmavé, rafinovaně střižené šaty. Její vlasy měly zrzavý lesk. Když Clive vešel dovnitř, začervenala se.

Vedle ní stál muž v elegantním, tmavě zeleném kabátě, který krátce vzhlédl, když Clive vešel dovnitř. Byl to Graham Wade, indiánský agent ze San Carlosu, muž s úzkou tváří. Měl chladné oči.

Clive si koutkem oka všiml i reverenda McGregora, který stál mezi Buschmanem a McGregorem. Jako vždy působil rozpačitě, jako by ztraceně. Toporně kývl na Cliva, ale ten ho neviděl, protože stál před O’Mearou.

Podsaditý důstojník s římským profilem a šedými vlasy řekl: „Slečno La Rue, to je velitel našich apačských zvědů, pan Banner, někdejší důstojník kavalerie. Ale vy už se znáte?“

„Plukovníku O’Mearo,“ poznamenal Sheers. „Ty výstřely, které předtím padly…“

„Zeptám se vás, pokud to budu považovat za nutné, poručíku. Myslím, že dnes v noci jste přidělen ke službě.“

„Pane!“ Sheers zasalutoval a šel ven.

„To se střílelo na vás?“ zeptal se O’Meara.

„Ano.“

„Opilci, předpokládám.“

„Ano.“

„Znamená to něco, pane Bannere?“

„2e byli opilí? Ne. Ale dnes v noci opustí rezervaci San Carlos padesát Chiricahů a Mescalerů. Varovali mě, že zítra jich může být sto.“

O’Meara postavil sklenici s vínem na římsu krbu. „Víte stejně tak dobře jako já, pane Bannere, že nemohu s jezdci z Fort Thomas, pročesat hory a step…“

„Ještě něco, pane. Apači mají pušky.“

„Apači toho mají hodně, o čem nevíme,“ prohodil indiánský agent.

„Není vaším úkolem to zjistit, pane Wade?“

„Opravdu? Ne tak zhurta, Bannere! Chcete mi skutečně říct, že mám zastavit uprchlé Apače?“

„Proč ne?“

„Můžete mi prozradit, jak? Byl jste přece při tom, když se plukovník Thursday s 27. plukem snažil zahnat Cochiseho do rezervace; a jistě si vzpomínáte na to, že z 27. pluku zbyla jen transportní setnina pod velením kapitána Yorka. Jak může indiánská agentura dosáhnout něčeho, čeho není schopna ani armáda?“

„Mohli byste to například zkusit s většími dávkami potravin a lepší stravou.“

„Já nerozhoduji o tom, co dostávají Apači. Jsem tu jen od toho, abych rozděloval to, co nám pošlou z Washingtonu.“

Clive na jeho ironické tváři viděl cynický úsměv. Otočil se k O’Mearovi: „Pane, musíme se pokusit zastavit čachry se zbraněmi a alkoholem.“

„Co vlastně chcete?“ ozval se Wade. „Vaší squaw a vám se přece nic nestalo.“

Clive cítil, jak se mu do hlavy nahnula krev.

„Pane Wade!“ řekl O’Meara. „Osobní záležitosti vynechejme!“

Wade šel ke stolu, na němž svítily svíce na stříbrných svícnech. Sáhl po láhvi vína, nalil si a zvedl sklenici. Víno rudě jiskřilo.

„Francouzské víno,“ poznamenal. „ChateauMargaux, 1872. Napijete se?“

Cynismus v jeho hlasu se nedal přeslechnout. Clive opět zrudl.

„Zatímco vy pijete francouzské víno, Wade, hoří v kraji farmy.“

„Pokud vím, tak už nepodléháte armádě, pane Bannere. Měl byste se od Apačů držet dál. Jinak by se mohlo stát, že se i z vás stane rudoch. Nebylo by to trapné, pane Bannere?“

„Pořád lepší, než se dívat, jak stále více Apačů opouští rezervace. Cesta těchto hord na jih a na sever je lemovaná vypálenými farmami a skalpovanými bělochy. Vypadá to, že se vás to příliš nedotýká.“

„Dělám, co mohu, abych Apače udržel v San Carlosu. Ale nezapomínám na to, že jsem se narodil v Tennessee a že má kůže je bílá, pane Bannere. Přestože musím přiznat, že apačské squaw mají něco do sebe. Je to tak?“

Clive k němu pomalu přistoupil. Cchvilku hleděl do jeho ledových očí, pak mu vyrazil sklenici z pravé ruky.

Víno se rozstříklo, sklenice se rozbila na podlaze. Chvíli si Banner myslel, že ho Wade udeří. Chvěla se mu brada, jeho oči měly zvláštní lesk. Potom mu však klesla ramena.

„To od vás nebylo příliš rozumné, pane Bannere,“ přidušeně řekl.

„Někdo kšeftuje s Apači, protože mu za pušky, střelivo a whisky platí stříbrnými šperky a zlatem z White Mountains, pane Wade. Pokud proti tomu nic nepodniknete, udělám to já.“

Graham Wade vytáhl z rukávu svého saka hedvábný kapesník a utřel si víno z obličeje.

„Myslím, že to by stačilo, pane Bannere,“ řekl O’Meara. „Pan Wade je můj host.“

„Děkuji, plukovníku,“ řekl Wade. „Ale nemyslím, že vás musím prosit o pomoc.“

„Kapitán Delano se zítra ujme pronásledování Apačů,“ dodal O’Meara. „Kapitáne, vezměte si svou setninu a dvacet apačských zvědů a vydejte se po stopách Chiricahů. Pokuste je zahnat zpátky do San Carlosu.“

„Ano, pane!“

Clive se prudce otočil a opustil důstojnický byt.

Venku se ochladilo.

Vytáhl z kapsy vesty cigaretu a sáhl po sirce. Škrtl jí o podrážku a když se k ní sklonil, uslyšel za sebou na cvičišti kroky. Graham Wade ho uviděl a zastavil se. Strčil ruku pod klopu kabátu, pod níž měl pravděpodobně malý Smith & Wesson.

Clive si potáhl z cigarety, zašlápl sirku a vzhlédl.

„Už jste se rozloučil, pane Wade?“

Byli pět yardů od sebe. Nehýbali se.

„Mícháte se do věcí, do kterých vám nic není, Bannere. To může být nebezpečné.“

„Skutečně? Často jsem se ptal, jak je možné, že žádného obchodníka se zbraněmi nikdy nechytí.“

„Co tím chcete říct?“

„Co myslíte, Wade, co by se stalo, kdyby se opilým Apačům povedlo proniknout do mého obchodu?“

„Asi by ho podpálili a odpravili by vás – a vaši ženu.“

„To je pravda. Ale žádný Apač v rezervaci by se toho neodvážil, kdyby neměl pušku, náboje a whisky.“

„To je fakt, pane Bannere.“

„Ti, kdo Apačům prodávají whisky a zbraně mají na svých rukou krev lidí, které zabili opilí indiáni.“

„Víte stejně tak dobře jako já, že indiáni ty pušky a náboje ukradli při přepadeních.“

„Ne ty pušky, které mám na mysli, nové winchestrovky. Armáda používá springfieldky a sharpsky. Apači ty pušky mají, už když odjíždějí ze San Carlos. Teprve to, že mají zbraně, jim dává možnost utéct z rezervace.“

„Pak hledejte, Bannere! Možná budete mít víc štěstí než indiánská agentura.“

„Takže vy mi nepomůžete? Budu tedy muset jednat sám. A najdu, co hledám, to vám přísahám, pane Wade.“

Clive se otočil a nechal tam Wada stát. Opět se ozvaly apačské bubny. Dunění se odráželo od rozeklaných hor, na kterých planuly válečné ohně.

Životní podmínky v rezervacích byly stále horší. Stále více Apačů prchalo z rezervací a přidávalo se ke Geronimovi. Nikdo s bílou kůži si mimo pevnosti nemohl být jist životem. Všude číhala smrt, všude číhaly nenávistí naplněné černé oči.

Clive věděl, že válka se již nedá zastavit. Apači byli připraveni. Objevovali se nenadále, ničili, vraždili, loupili.

+ + + + +

Ti dva jezdci, kteří přijeli na zaprášených koní do San Carlos, nevypadali lépe než jejich zvířata. Světlý prach se jim usadil v šatech, na zpocených obličejích a ve vlasech.

Slunce nemilosrdně pálilo.

Z bílého kostela zněl zvon, když jezdci zastavili své koně před indiánskou agenturou.

Clive si upravil revolverový opasek, z hlavy sundal armádní klobouk a utřel si rukávem obličej. V očích ho pálil pot.

Ve stínu agentury sedělo několik apačských squaw s dětmi, které otupěle pozorovaly, jak se vydává látka. Dva běloši měřili pestrý kartoun, který indiáni dostávali zdarma.

Pod korunou mohutného topolu se několik indiánských policistů opíralo o své poníky a kouřilo cigarety z kukuřičných listů.

Clive seskočil ze sedla, hodil uzdu Pedrovi, vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a šel k budově agentury, nízké stavbě z nepálených cihel, jejíž střechu nesly trámy, které trčely zpod ní.

Vevnitř panoval chlad. Místnost byla dřevěnou přepážkou rozdělena na dvě poloviny. Na jedné straně seděli Apači se svými ženami a dětmi, na druhé straně stál u pultu malý, hubený muž.

Vzhlédl, když dovnitř přišel Clive Banner. Ten viděl štíhlý, bledý obličej s nedůvěřivýma očima za kulatými brýlemi. Muž měl špinavé šaty. Na pultu stála z poloviny plná láhev s whisky, vedle ní ležel Navy kolt a hrnek s ulomeným uchem.

Clive kopl do dvířek v přepážce. Cítil, jak ho ten muž pozoruje, když kráčel k oknu, ale nic neřekl.

„Podívejte se ven, pane Leatherhame,“ zamumlal, aniž by se ohlédl. „Znáte přece předpisy indiánské agentury. Každý Apač má dostat deset stop toho špinavého kartounu. Proč jim dáváte jen pět stop? Už deset stop je málo.“

„Vydáváme deset stop každému dospělému Apači. Co tu chcete? A kdo jste?“

„Banner, civilní zvěd z Fort Thomas.“

Clive slyšel kroky, když muž přišel k oknu. Pak ho uviděl, jak si sundal brýle a přivřenýma očima hleděl z okna.

„Odkud znáte mé jméno?“

„Vypráví se o vás všude.“

„O mně? A co?“

„Že nedáváte dost pozor na věci, které jsou určené pro Apače. Mnoho z nich, hlavně deky a látky, ale i jateční dobytek, se podloudně prodává osadníkům a zlatokopům.“

„To je zatracená lež.“

Clivovi ztvrdly rysy ve tváři. „Opravdu? A co se děje s tou látkou, kterou nevydáte?“

Malý muž otevřel okno a zvolal: „Simone, proč nevydáváš celých deset stop, jak to stojí ve smlouvě? Sakra, jak často vám mám říkat, že nemáte vydávat méně, než co je ve smlouvě!“

Zavřel okno a opět šel k pultu. Clive se pomalu vydal za ním. Nyní stáli u pultu, naproti sebe.

„Leatherhame, jste idiot. Sedíte tu na soudku s prachem. Až vás Apači jednoho dne budou mít plné zuby, oddělají vás. Pak vám nic nepomůže.“

Kývl na těžký Navy kolt, který ležel vedle láhve whisky. „Ech!“ Leatherham mávl rukou.

„Chci vidět váhy, kterými se váží maso.“

„Do toho vám nic není. Indiánská agentura nepodléhá armádě. Jestli se pokusíte se těch vah jen dotknout, zavolám své lidi. Nemáte tu co dělat. Táhněte k čertu!“

Clive věděl, že to je nesmyslné. Neměl právo kontrolovat agenturu a než by se vrátil s oddílem kavalerie, Leatherham by vše zakamufloval.

Otočil se k němu zády a šel ven.

Venku strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a pohlédl na Pedra, který přikrčen seděl v sedle.

„Šidí tvé bratry, kde jen mohou,“ řekl a vzal hnědáka za uzdu. Pomalu kráčel po ulici, která vedla mezi nuznými chatami.

Zvěd jel vedle něj.

„Jednoho dne za všechno zaplatí,“ trpce poznamenal. „Je to jen otázkou času.“

„Promluvím s reverendem McGregorem, Pedro. Porozhlédni se po San Carlosu. Možná něco objevíš.“

„Enju, Nan-tan. Až se vrátím, budu na tebe čekat u studny.“

Clive přivázal svého hnědáka před nízký domek u kostela, který vypadal jako apačská chata, načež vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a hodil si sedlové brašny přes ramena.

Když vešel do dveří domku, spatřil jednoho Apače. Nehybně tam stál – jako temná silueta před oknem. Byl to statný, zavalitý Mescalero v pestré košili. Okolo boků měl bederní roušku a opasek zdobený stříbrem. McGregor stál v rohu a myl si ruce v plechové míse.

Viděl Cliva v zrcadle, které viselo na stěně. Otočil se.

„To jste vy? Jsem rád, že vás zase vidím. Co vás přivádí do San Carlosu?“

„Kdo to je?“ otázal se Clive a kývl hlavní pušky na Apače.

„To je Delgadito, Apač z kmene Warm Springs, jeden z mála přátel, které mám, Bannere.“

Clive se neubránil temnému pocitu, když pohlédl do těch černých očí.

„Delgadito?“ prohodil. „Slyšel jsem o něm. Jste si jistý, že to je váš přítel?“

Apač se otočil k McGregorovi a zašeptal na něj několik apačských slov. Prošel okolo Cliva a krátce na něj pohlédl. Pak odešel.

„Vypadá to, že vás nemá zrovna v lásce,“ rozpačitě zamumlal McGregor. „Vaše oči se mu nelíbí.“

„To je možné. Tam, odkud přijíždím, jsem viděl něco, co se zase nelíbí mně.“

„Posaďte se přece. Odkud přijíždíte?“

„Ze západu, z planiny.“

„Hledal jste uprchlé Apače? Zase nějací odjeli z rezervace?“

„Odcházejí po tuctech. A nehledáme my je, ale oni nás. Na západ od Salt River jsme narazili na zbytky jedné osadnické karavany. Muselo se to stát před pěti nebo šesti dny. Nemohli jsme je pohřbít. Nedostali jsme se blíž než na sto yardů. Jenom se to tam hemžilo supy.“

McGegor pohlédl na své ještě mokré ruce.

„Slyšel jsem, co se stalo,“ řekl tiše a rozrušeně. „Tady je takový klid…“

„To nezůstane dlouho. Indiánská agentura Apače každý den šidí. Musíte bezpodmínečně zařídit, aby agentura indiány nepodváděla.“

„Pokoušel jsem se o to, ale neuspěl jsem.“

„Slyšel jsem, že jste byl s těmi, kdo ošetřovali Apače, kteří před týdnem onemocněli neštovicemi.“

McGregor přikývl. „Byl jsem v horách. Trvalo to dlouho, než jsme nemoc dostali pod kontrolu, ale povedlo se nám to. Říká se, že…“

…..že co?“

„Že ta nemoc…“ McGregor se zakoktal.

„Se rozšířila s dekami, které vydávala indiánská agentura. Chtěl jste říct toto?“

„Ano,“ tiše odvětil McGregor. „Ale já tomu nevěřím.“

„Já ano. Byly to staré deky, které nakoupili kdovíkde. Deky, které byly určeny pro Apače, byly prodány někomu jinému.“

„Jak mohou být lidé schopní něčeho takového…“

„Graham Wade o tom musí vědět, i když pro to nemám důkazy.“

McGregor se opřel o zeď. „Někdy jsem unavený, velmi unavený, pane Bannere. Jak můžeme něco udělat, když ostatní všechno ničí?“

„Myslíte, že Apači vaši práci uznají, reverende?“

McGregor se usmál. „Delgadito má syna, kterého mu porodila před několika dny jeho squaw. Jmenuje se Aaron.“

„To je vaše křestní jméno, ne?“

„Ano.“ McGregor s rozpaky vyhlédl otevřenými dveřmi ven.

„Co, kdybyste další dny strávil v pevnosti?“ otázal se Clive po chvíli.

„Proč?“ McGregor vzhlédl. „Proč?“

„Je možné, že se brzy něco stane. Bude to nebezpečné a…“

Zvenčí se ozval dusot kopyt, který utichl přede dveřmi. O několik vteřin později se objevila ve dveřích snědá postava.

„Co je?“ otázal se Clive.

Pedro přišel k němu a něco mu ukázal.

Clive spatřil kousek mosazi.

„Odkud to máš?“ otázal se a vzal si to.

McGregor k nim přistoupil. „Co to je?“

„Náboj do winchestrovky.“ Clive mu ji ukázal. „Jeden z nových mosazných nábojů, ráže 40-44. Používá se u nového modelu winchestrovky 73. Kulka potažená mědí s měkkým olověným jádrem. Kde jsi to našel, Pedro?“

„Před obchodem,“ zamumlal Apač. „Ležela v písku vedle jednoho povozu, když jsem jel okolo, Nantan.“

„To musí být Benson & Riddle,“ tiše řekl McGregor. „Ale to je nemožné. Benson & Riddle nepřivážejí zbraně a střelivo. Kvůli Apačům…“

„Přiveď mě tam, Pedro,“ prohodil Clive. „Na to se podíváme.“

„Enju.“

„Jdu s vámi,“ poznamenal McGregor.

„Ne! Zůstaňte tady! Pojď, Pedro!“

Venku Apač vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku, pak se vydal po Clivově boku po ulici.

Železářství Benson & Riddle stálo poblíž kostela. Byla to stabilní dřevěná stavba s verandou. Před ní stál malý, plachtou krytý povoz. Dva unavení koně měli svěšené hlavy.

Když byli ještě padesát yardů daleko, dal Clive Apači znamení, aby šel na druhou stranu ulice, kde stály staré, špinavé stavby z nepálených cihel.

Pedro mlčky přikývl a neslyšně se vydal přes ulici. Zmizel ve stínu domů, s krátkohlavňovou sharpskou v rukou.

Clive nebyl ani dvacet yardů od železářství, když uviděl, jak se ve stínu verandy otevřely dveře a ven vyšel nějaký muž.

Clive ho neznal. Byl vysoký a svalnatý a měl na sobě tmavou, vlněnou košili. Šedé manšestrové kalhoty měl strčené ve vysokých, zaprášených jezdeckých botách. Měl dva kolty, které nosil kansaským způsobem, vysoko, s pažbami otočenými dopředu. Clive ho považoval za jednoho z mála pistolníků, kteří používali křížné tasení.

Aniž by se zastavil, palcem odepnul bezpečnostní řemínek z kohoutku svého koltu.

Nyní viděl, jak ten muž leze na povoz. Na slunci byla jeho tvář jasně vidět. Byla neholená, zarostlá strništěm. Muž měl úzké rty a zapadlé oči, které měl blízko sebe.

Když se sklonil, aby přitáhl plachtu, vypadalo to, že si náhle všiml Bannera, protože se zarazil a pohlédl stranou. Na okamžik stál v tomto postoji, načež se pomalu narovnal a pohlédl na Bannera, který stál zhruba pět yardů před povozem.

„Chcete něco?“ zabručel.

„Co máte v tom voze?“

„Nářadí. Proč?“

„Chci se na to podívat.“

„Kdo jste?“

„Jmenuji se Banner, jsem civilní zvěd ve Fort Thomas. A říkám vám, že chci vidět, co to máte pod tou plachtou.“

„Nářadí.“

„Stáhnete plachtu dolů sám, nebo to mám udělat já?“ otázal se Clive nebezpečně tichým hlasem.

„Jak chcete,“ lhostejně řekl ten muž. „Je to vaše přání.“

„Pak stáhněte tu plachtu.“

Muž přikývl a pomalu se sklonil.

Natáhl levou ruku a pomalu stáhl plachtu tak, že byla mezi ním a Bannerem. Potom se narovnal.

V tom okamžiku si Clive všiml nepatrného pohybu. Neviděl z toho muže nic víc než hlavu a ramena, všechno ostatní bylo skryto za plachtou.

Ten letmý pohyb bylo vše, co ho varovalo. Pak tasil. Jako by mu jeho kolt sám vyskočil do dlaně. Zaleskla se hlaveň, načež do ticha San Carlosu třeskl výstřel.

Muž na voze to koupil. V plachtě byla vidět malá dírka. Padl další výstřel a pod první dírkou se v plachtě objevila další. Bannerovi před nohama vytryskl gejzír prachu. Bezděky uskočil a zvedl kolt k dalšímu výstřelu. To už však nebylo nutné.

Muž na povozu pustil plachtu. Clive viděl kolt v jeho pravé ruce a zároveň si všiml, jak se ten chlápek bezmocně pokoušel podruhé natáhnout kohoutek. Už se mu to nepovedlo.

Náhle se otevřely dveře obchodu. Ven vyběhl muž v tmavě zelené zástěře, který zůstal stát jak opařený, když uviděl mrtvého. Držel v ruce dvouhlavňovou brokovnici.

„Odhoďte tu flintu!“ vyzval ho Clive, který se přinutil zůstat klidný. „Bude to?“

Několik vteřin to trvalo, pak muž pochopil. Pomalu pustil pušku, která dopadla na podlahu verandy.

Clive slyšel rychlé kroky a ohlédl se přes rameno. Viděl, že tam běží McGregor. Celý zarudlý se zastavil vedle něj. Rychle oddechoval. Hleděl na zastřeleného, načež vzhlédl na Cliva.

„Vy jste ho zastřelil?“ rozrušeně se otázal.

„Ano,“ řekl Clive. „Já jsem ho zastřelil.“ Otočil se k Pedrovi, který přešel ulici. „Dávej na něho pozor,“ zamumlal a kývl na muže v zelené zástěře.

Apač přikývl a namířil pušku na toho muže, zatímco Clive se rychlými kroky vydal k povozu a strhl z něj plachtu. Na korbě stály dvě podlouhlé bedny ze světlých prken. Clive přečetl nápisy, které na nich stály.

The Remington-Arms-Corp.

IlionForge, N.Y.

Colt-Patentfirearms-Corp.

Hartford, Conn.

Clive posunul jednu z beden k okraji korby a pak ji shodil dolů. Spadla na ulici a rozbila se. Clive se sklonil a vytáhl dlouhý předmět zabalený v naolejovaném papíře. Roztrhl papír a vytáhl zbrusu novou remingtonku. Zamyšleně si ji prohlédl, než ji podal McGregorovi.

Ten si ji nevzal. Byl bledý jako stěna. Náhle se otočil, vyšel na verandu, klekl si vedle zastřeleného muže a začal se modlit.

Banner se bezděky sarkasticky usmál. Otočil se, zvedl pušku a rozbil ji o kolo povozu. Pažba se roztříštila, hlaveň letěla pryč. Odhodil pušku a sklonil se k další.

Když vzhlédl, stál před železářstvím dav Apačů. Mlčky na něj hleděli svýma černýma, nenávistnýma očima, ale Clive nebyl schopen se soustředit na toto nebezpečí. Rozbíjel jednu pušku za druhou. Bylo jich dvacet – deset v každé bedně.

Náhle to mezi Apači zašumělo a pak se začaly ozývat nenávistné, divoké výkřiky. Pomalu se dali do pohybu. Teprve nyní se Clive probral z opojení. Rozhlédl se kolem sebe.

Apači už stáli těsně před ním. Vytáhl revolver, namířil na ně a vyskočil na verandu.

„Zeptej se jich, co chtějí!“ chraplavě poznamenal k Pedrovi. Hned si byl vědom nebezpečí. Chiricahuové již patrně pod dekami, které měli na sobě, měli ruce na rukojetích nožů.

Pedro se jich otázal apačským jazykem.

Několik bojovníků vylezlo na verandu.

„Pověz jim, že jestli přijdou blíž, tak začnu střílet,“ zašeptal Clive.

Pedro se otočil. Náhle jeden z Apačů přiskočil k němu a srazil mu pažbu karabiny stranou. Třeskl výstřel. Pedro otočil pušku a praštil Apače pažbou do ramene. Ostatní však proběhli kolem nich. Clive vypálil. Věděl, že nesmí nikoho zranit. Jediná kapka krve by znamenala masakr.

Pedro vedle něj nabil pušku.

V té chvíli Clivovi někdo položil ruku na rameno. Ohlédl se a spatřil McGregora. Reverend kývl na podlahu verandy a teprve nyní Clive spatřil muže v zelené zástěře.

Seděl u stěny obchodu. Měl svěšené ruce, oči široce otevřené a skelné. Brýle mu sklouzly z nosu, visely mu na levém uchu.

McGregor se sklonil a chytil ho za rameno. Muž se svalil na podlahu verandy a zůstal ležet. Ze zad mu trčela rukojeť nože. Neměl ani čas vykřiknout.

„Umlčeli ho, než mohl promluvit,“ řekl Clive. Bylo jasné, koho tím myslel.

Chiricahuové se stáhli z verandy. Clive hleděl za nimi.

„Kdo byl ten muž?“ otázal se.

„Sam Benson. Majitel obchodu. Co bude teď, pane Bannere?“

„Nic, reverende. Každopádně ne kvůli té vraždě. Jako obchodníka se zbraněmi by ho beztak pověsili, až by ho chytili.“

McGregor na něho pohlédl. V jeho očích se objevil podivný lesk, mlčenlivá otázka.

„Vraťte se do Fort Thomas,“ dodal Clive. „Nic na světě vás nezachrání, jestli Apači uprchnou ze San Carlosu.“

„Já nemám strach, pane Bannere. Delgadito je můj přítel.“

„Nikdy nevěřte Apači, když je opilý, nebo když ucítí krev.“

„Já Apačům věřím.“

„To věřil i Benson. A ten znamenal pro Apače víc než vy, protože jim prodával zbraně.“

„Já s nimi jím a spím v jejich chatách. Mám mezi nimi přátele.“

„Jste hlupák,“ řekl Clive. „Přesto vás mám rád, McGregore. Vraťte se s námi do pevnosti.“

„Ne.“ Znělo to rozhodně.

„Proč ne?“

„Jak vám to mám vysvětlit, pane Bannere? Tomu byste nerozuměl.“

„Možná ano.“ Clive pokrčil rameny. „Ale riskujete život, reverende. Pedro, prohledáme obchod.“

Prudce se otočil a prošel létacími dveřmi do obchodu.

Prohledali dům od půdy po sklep, ale žádné další pušky již neobjevili. Clive se domníval, že tam toho je víc než dvě bedny. Zbylé pušky již museli být prodány. Kolik jich mohlo být?

Když opustili obchod, byli již Benson a muž, kterého Clive zastřelil, odneseni. Reverend McGregor stál ve stínu střechy verandy a hleděl přes střechy domů. Clive zůstal stát vedle něj a chvíli si ho mlčky prohlížel, než mu položil ruku na rameno.

„Odjeďte do Fort Thomas,“ řekl. „Rezervace je jako soudek střelného prachu. Někdo do něj hodí zapálenou sirku a pak vypukne povstání. Nikdo nemůže říct, co se pak stane. Nebuďte pošetilý, McGregore. Jeďte s námi! Nikomu tím nepomůžete, když se necháte odpravit nějakým opilým Apačem!“

McGregor jeho pohled mlčky opětoval. Clive četl v jeho očích odmítavou odpověď. Doprovázen Pedrem kráčel ke koním. Odvázali jejich uzdy a vyšvihli se do sedel.

Clive Banner otočil hnědáka a vyjel. Pedro zůstal po jeho boku.

+ + + + +

Oba muži, kteří stáli před indiánskou agenturou, hleděli na jezdce déle než McGregor. Jeden z nich byl Leatherham. V očích se mu zračila nenávist.

„Musíme ho odstranit,“ zamumlal.

„Nebude lehké ho vyřídit,“ zabručel muž po jeho boku. Zadumaně se kousal do spodního rtu. „Zná Apače lépe než kdokoli jiný. Proto ho ještě nevyřídili. Znám jenom jednoho muže, který na něho má.“

„Koho?“

„Simpsona.“

„Shada Simpsona, toho lovce skalpů a vraha Apačů?“

„Přesně toho, Leatherhame. Jestli někdo může poslat Bannera pod drn, tak je to on. Střílí ze zálohy a naučil se skalpovat. Když mu za to nabídneme dost peněz, nebude se ptát, jestli vlasy, které ukořistí, budou hnědé nebo černé.“

+ + + + +

Za soumraku přijeli Clive a Pedro k pevnosti. Slyšeli troubení trubky, když zastavili před Bannerovým obchodem.

Clive zabušil na dveře. Po chvíli spatřil pod dveřmi přísvit. Někdo odstrčil závoru, načež se dveře otevřely. Maria tam stála s petrolejovou lampou.

„Marie!“ Objal ji a políbil ji, jako by se neviděli roky, pak ji lehce odsunul a prohlédl si její tvář. „Jsem zase tady,“ prohodil. „Za hodinu se vrátím z pevnosti. Musel jsem tě předtím vidět. Mám u tebe nechat Pedra?“

„Celou dobu jsem na sebe dávala pozor a nikdo tu nebyl,“ odpověděla. „Umím na sebe dát pozor. Ale pospěš si a rychle přijď zpátky, ano?“

Clive ji letmo políbil, načež šel ke svému koni, vyšvihl se do sedla, otočil koně a cvalem vyjel – následován Pedrem – k pevnosti.

Několik Apačů tančilo u malého ohýnku. Vypadalo to, že všichni jsou namol.

Brána se otevřela, oba jezdci na dvoře sesedli a zamířili k bytu plukovníka O’Meary. Ten právě večeřel, když Clive vešel dovnitř.

„Mohl jste zaklepat, Bannere,“ zabručel O’Meara. „Nečekal jsem, že přijedete tak brzy. Ale když už jste tady, tak se posaďte a napijte se se mnou vína. Nebo upřednostňujete whisky?“

„Díky, pane. Jedu ze San Carlos. Zastřelil jsem jednoho muže.“

„Co?“ O’Meara přivřel oči. „Vy jste zastřelil jednoho muže?“

„Ano.“

„Koho?“

„Neznám jeho jméno. Ani nikdo jiný ho neznal. Měl na voze dvě bedny plné winchestrovek. Byla to sebeobrana.“

„Zbláznil jste se?“

„Vsadím se, že ty pušky byly určeny pro Apače, pane.“

„A co vás přivádí k tomuto úsudku? Bylo by pro vás dobré, kdybyste mi mohl uvést nějaký důvod, Bannere.“

„O několik minut později byl majitel obchodu, ze kterého pocházely ty pušky, zavražděn Apači. Chtěli ho umlčet.“

„Posaďte se,“ řekl klidným hlasem O’Meara. „Vezměte si sklenici a napijte se něčeho.“

Clive si sundal klobouk a posadil se naproti O’Meary. Ten mu nalil sklenici francouzského červeného.

„Co se stalo s těmi puškami?“ otázal se, zatímco zacpával skleněnou karafu.

„Rozbil jsem je.“

„Kolik jich bylo?“

„Dvacet, všechny nové. Čísla na nich byla zpilována.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Že ty pušky již byly koupeny s úmyslem prodat je Apačům. Nikdo je neměl poznat podle sériového čísla.“

„Všichni víme, že kolem rezervace se pohybuje mnoho malých pašeráků zbraní. Geronimo, Diablito a Antonio platí za pušky a střelivo dobře.“

„Vždycky jsem si myslel, že obchod se zbraněmi, střelivem a alkoholem je dílem jednoho člověka,“ odvětil Clive a sáhl po své sklenici. „Dosud se nám nepovedlo přistihnout žádného obchodníka se zbraněmi. Ten, kterého jsem zastřelil v San Carlosu, byl první – a zatím jediný. Kdyby to byli jednotliví obchodníci bez dalších vazeb, museli bychom čas od času na některého narazit. Ale to se nestalo. Jako by vždycky věděli, kde jsou naše patroly, naše indiánská policie a zvědové. A to nemůže vědět příliš mnoho osob.“

„Byl bych raději, Bannere, kdybyste teď neuvedl žádné jméno. Rozumíte, jak to myslím? Znám vaše mínění o obchodu se zbraněmi a alkoholem, ale – armáda tu není od toho, aby špehovala. Naším úkolem je zahnat povstalce zpátky do rezervace a držet je tam – jedno jakými prostředky.“

„Pokud mám být zcela upřímný, plukovníku: Armádě se nemůže podařit Apače uklidnit. To nemá být výčitka. Ale udělalo se příliš mnoho chyb. A každá chyba armády stojí stovky bílých osadníků a přistěhovalců život. Ale nemluvme tu o armádě. Existuje jen jedna možnost, jak jednou provždy ukončit apačské války: Musíme zastavit dodávky zbraní, musíme najít člověka, který za nimi stojí. Pokud hadovi rozšlápneme hlavu, zneškodníme ho. Proč armáda nesestaví oddíl pod velením zkušeného důstojníka, který by kontroloval všechny obchodníky s indiány? Musíme dostat do rukou živého svědka. Jinak v Arizoně nebude mír. Musíme Apačům vzít možnost dál bojovat. A to můžeme jen tehdy, když se postaráme o to, aby už nedostávali zbraně, střelivo a hlavně alkohol.“

„Jak to venku vypadá? Odhalil jste stopy válečných hord, Bannere?“

„Víc než dost. Předpokládám, že Geronimo má teď více než dvě sta bojovníků.“

„A Antonio a Diablito?“

„Antonio se přes White Mountains stáhl do Mexika a Diablito prý s třemi stovkami bojovníků loupí a vraždí v Mexiku. Bude řádit tak dlouho, než z jihu přitáhne generál Azavedo se svou armádou, pak se vrátí do Arizony, aby unikl Mexičanům. A pak ho budeme mít tady. Pokud se Geronimo a Diablito spojí, nenechají v Arizoně kámen na kameni. Nikdo je pak nezastaví.“

„Existuje nějaká možnost, jak tomu zabránit?“

„Ne, neexistuje. Ale můžeme zabránit tomu, aby stále více mladých Apačů dostávalo zbraně a prchalo z rezervací. Musíme najít našeho muže.“

„Nemám proti němu žádné důkazy.“

„Napište do Washingtonu! Obraťte se osobně na prezidenta Hayese!“

„Hayes nenávidí indiány. Nejraději by je všechny vyhubil.“

„Chcete přihlížet, jak tu každou noc přijdou o život tucty lidí, plukovníku?“

„Co mám, ksakru, dělat?“ otázal se O’Meara. Postavil sklenici na stůl a dodal: „Mám svázané ruce. Jsem důstojník a nemám čas…“

„Tak to nechte udělat mě!“ skočil mu Clive do řeči. „Znám Apače.“

„Vy jste nikdy úplně uniformu nesvlékl, Bannere, že ano?“ poznamenal O’Meara. „Vždycky jste zůstal vojákem. Nemohu vám nic nařizovat. Myslete na svou ženu. Až vaši nepřátelé poznají, co se děje, pokusí se vás oddělat. Pak by vám nikdo nepomohl. Je to politováníhodné, ale nemůžeme nic dělat.“

„Přesto mi to dovolte, plukovníku! Mám mezi Apači přátele.“

O’Meara vstal a obešel stůl. Vedle Bannera zůstal stát a přátelsky mu položil ruku na ramena.

„Bannere, lhali jsme si někdy?“

„Ne, plukovníku.“

„Dobrá, pak jsou alespoň dva lidé v tomto světě lží, kteří si nikdy nelžou. Říkám vám, že nikdy nenajdete důkaz, na základě něhož by mohl řádný civilní či vojenský soud vynést rozsudek. Pokud se pustíte do té záležitosti, můžete jen prohrát. Přinutí vás zabíjet. Udělají z vás štvance. Pak pro vás nebudu moci udělat nic jiného, než že vám dám dvacet čtyři hodin náskoku, abyste mohl odjet do Mexika. Jakmile budete za průsmykem Guadelupe, už mé jednotky nebudou moci nic dělat. Všechno ztratíte. To vám za to stojí?“

„Někdo to musí udělat. Přísahal jsem, že muže, který prodává Apačům pušky vystopuji a zneškodním. Takto to nemůže jít dál.“

„Dělejte, co považujete za správné, Bannere. Pomohu vám, pokud to půjde.“

Clive vstal. Několik vteřin na sebe mlčky hleděli. Potom se Clive mlčky otočil a šel ven. Dveře za ním se zavřely.

V O’Mearově kanceláři se otevřely jedny dveře a dovnitř přišel ordonanc.

„Slyšel jste, co řekl, Buschmane?“ poznamenal O’Meara. „Nasadili jsme ho na stopu. Hrajeme s ním zatraceně špinavou hru.“

„Je to naše jediná šance, pane,“ odpověděl Buschman. „Jestli toho zabijáka někdo může usvědčit, pak on.“

„V jedné chvíli jsem měl nutkání mu všechno říct. Hnusil jsem se sám sobě.“

Buschman vyhlédl z okna.

„Tam jde, pane. Poslal jste našeho muže na stopu smrti. Jak dlouho bude trvat, než udeří?“

+ + + + +

Clive Banner vypil zbytek kávy a odstrčil židli. Šel k oknu. Z apačského tábora ještě stále zněly bubny.

„Nevypadá to, že bude klidná noc,“ zamumlal.

Slyšel, jak Maria přišla od kamen, cítil její blízkost jako fyzický dotek, když stála za ním.

Zvedla ruku a položila mu ji na rameno. Naplnila ho zvláštním teplem. Cítil, že ten prostý dotek mu má pomoci proti noci a smrti a všemu, co přinese budoucnost.

Otočil se, šel ke stolu a sebral revolverový opasek z opěradla židle, načež šel do ložnice. Vyzul se, svlékl si košili a spadl do postele.

Po chvíli vedle zhaslo světlo a Clive uslyšel, jak dovnitř přišla Marie. Postel zavrzala, když si na ni lehla, aniž by se svlékala. Přitiskla se k němu, opřela si hlavu o jeho hruď a objala ho.

„Jsem s tebou šťastná,“ hlesla. „Vždycky jsem byla šťastná, ode dne, kdy jsi mě vykoupil od Apačů. Budeme mít syna, Clive.“

Pomalu se narovnal. „Syna?“ Její hlas zněl nevěřícně.

„Ano, vím to. A bude takový jako jeho otec.“

Jako by cítila, že ho něco tíží.

„Ty nejsi šťastný?“ tiše se otázala. „Co je s tebou?“

„Jsem šťastný,“ odpověděl. „Velmi šťastný. Jenom jsem na něco myslela…“

Lehl si a přitiskl ji k sobě. Myslel na to, co přijde.

„Už jen několik dnů a budeme muset pryč.“ Jeho hlas zněl neklidně.

„Proč?“

„To není místo pro tebe a pro našeho syna, Marie. Opustíme tento kraj.“

„To – to není třeba. Já nemám strach, teď už ne.“

Cítil, jak ho zalil studený pot. Dítě – teď! Ježíši Kriste! Musí ji odvézt pryč. A pokud opustí Fort Thomas a apačskou rezervaci, všechno bylo zbytečné. Náhle pochopil, že má svázané ruce, že boj prohrál, ještě než začal. Válka s Apači bude pokračovat, to bylo jasné. Měly zahynout stovky bílých osadníků, vojáků a žen…

„Vím, kam odjedeme,“ řekl, aby zahnal ty chmurné obrazy. „Až opustíme Fort Thomas, vydáme se na západ, do země, kam vede mnoho cest, Marie: do Kalifornie. To je země za velkou řekou, které se říká Colorado. Země, kde nejsou Apači, kde člověk nemusí usínat s koltem pod polštářem, aby si byl jist, že se dočká dalšího dne. Kalifornie je velká a je tam spousta místa pro lidi, kteří tam chtějí žít. Odjedeme tam a…“

„A když nechci, abys opustil tento kraj, Clive?“ tiše se otázala. „Vím, že si myslíš, že něco musíš vykonat. Nikdy bych tě nenutila to vzdát. Ať se stane cokoli, nikdy ti neřeknu, že máš odjet. Asi jsem příliš Apačka. Chápu tě.“

„Proč to říkáš? Víš, že jsem nikdy nevěřil, že jsi Mescalerka. Indiánky vypadají jinak. Jenom jsi příliš dlouho žila mezi nimi. Ale nejsi squaw. Nikdy se nedozvíme, kdo jsi, ale vím, že nemáš v žilách apačskou krev.“

„A kdyby to tak bylo? Styděl by ses za mě, Clive?“

„To nikdy neříkej, Marie.“

„Odpusť!“ Položila obličej na jeho hruď. „Má ústa říkají věci, které nejsou v mém srdci. Ale velmi ses změnil.“

„Viděl jsem věci, které mě změnily.“

Opřel se o lokty a pohlédl na protější zeď.

„Budeš od teď muset žít v pevnosti. Už nebudeš moci být tady venku.“

„Mně žádný Apač nic neudělá. Myslí si, že jsem jedna z nich. Nikdo se mě ani nedotkne.“

„Pokud nebudou opilí. Ale oni budou opilí velmi brzy.“

„Nechci do pevnosti, Clive. Nechci cítit, jak mnou pohrdají, protože…“

„Nikdo se neodváží na tebe byť jen křivě podívat, Marie. Musíš do pevnosti. Brzy tu už nebude bezpečno. Co nejdříve tě pošlu do Fort Apache na severu. Tam budeš v bezpečí a já za několik dnů přijedu za tebou. Musíš to udělat, Marie! Pomysli na našeho syna, slyšíš? Musíš to udělat! Slib mi, že nebudeš váhat, ano? Pojedu za tebou tak rychle, jak to jen půjde. Pak společně odjedeme do Kalifornie.“

+ + + + +

Arizonská step byla zalita ranním sluncem, když k pevnosti ze severu přijel jeden muž.

Clive stál s naběračkou v otevřených dveřích. Ještě si neoblékl košili a jeho svalnaté tělo se bronzově lesklo.

Přes naběračku s vodou, který zvedl ke rtům, pozoroval jezdce, který se dvěma koňmi pomalu projížděl mezi chatami.

Byl vysoký a hubený. Měl na sobě tmavé manšestrové kalhoty, které měl natažené přes holínky, špinavou vlněnou košili a třásněmi zdobený kožený kabát. Na hlavě měl klobouk z šedé bobří kožešiny s dlouhým orlím pérem. Kolem krku měl stříbrný náhrdelník s barevnými sklíčky.

Přes hřbet silného pinta držel dlouhohlavňovou winchestrovku model 73, která trčela z koženého sedlového pouzdra zdobeného barevnými skly a třásněmi. Druhý kůň, kterého vedl za sebou, nesl na sedle pověšený vak.

Když projel okolo obchodu, posvítilo slunce do jeho tmavého, propadlého obličeje s očima, v nichž žhnul divoký žár. Jeho nos se podobal orlímu zobanu a vrhal na jeho obličej dlouhý stín.

„Kdo je ten muž?“ otázal se tichý hlas za Clivem. Otočil se a spatřil vedle sebe Marii.

„Už jsem ho kdysi viděl. Bylo to v Camp Grant. Je to vzteklý vlk, Marie. Říká si Shad Simpson – je to lovec skalpů, který vraždí Apače.

Rád bych věděl, co tu dělá. Vypadá to, že se Apačů nebojí.“

Pozoroval jezdce, který se pomalu vzdaloval od obchodu. Pak se otočil a vrátil se dovnitř.

Oblékl si košili, vzal z věšáku kožený kabát a chopil se zbraňového opasku.

„Jdu k O’Mearovi,“ řekl. „Zamkni. Jestli se Apači dozvědí, že tu je Shad Simpson, tak se máme na co těšit.“

Prošel kolem ní, připnul si revolverový opasek a oblékl kabát.

V pevnosti spatřil koně lovce lidí před důstojnickými byty.

Když vešel dovnitř, seděl O’Meara za psacím stolem. Simpson stál před ním, pušku měl pověšenou v koženém obale na hrudi. Před O’Mearou ležel na stole vak, který Clive předtím viděl na sedle Simpsonova soumara. Clive hned věděl, o co jde, když spatřil ty tmavé chuchvalce, které z něj Simpson vytáhl. Byly to apačské skalpy, čerstvé indiánské skalpy.

O’Meara vzhlédl a pohlédl na Bannera přivřenýma očima. Neřekl ani slovo. I Simpson se při prvním šramotu okamžitě otočil a potměšile se zašklebil.

„Znáte Shada Simpsona, pane Bannere?“ otázal se 0’Mera. „Víte, co to je?“ Kývl na skalpy.

„Znám Simpsona z Camp Grant. To vás ještě Apači neodpravili?“

Simpson pokrčil rameny.

„Nenechám se jen tak oddělat. Nechovám k Apačům sympatie. Nezradil bych celou bílou rasu kvůli špinavé, malé indiánce.“

Clive ho chytil za límec. Simpson ho nechal, vůbec se nebránil. Pořád se šklebil. Jeho obličej vypadal ztrhaně.

„Dávejte si pozor na jazyk, Simpsone! Už nejsem v armádě. Jestli se uvidíme mimo pevnost…“

„Nebojím se vás, Bannere. Co tu vlastně chcete? Kdo vás sem zavolal?“

„Požaduje peníze za apačské skalpy, které přivezl,“ s neskrývaným hněvem řekl O’Meara.

Clive pustil lovce skalpů a otočil se k O’Mearovi.

„Nedávejte mu žádné peníze, pane!“ řekl přidušeným hlasem.

„Každý Apač, který překročí hranice rezervace, má být zastřelen,“ poznamenal Simpson. „A odměny za apačské skalpy nikdy nebyly zrušeny.“

Clive ho pozoroval přivřenýma očima. „Jestli se roznese, že platíme odměny lovcům skalpů, budou Apači prchat do hor po stovkách. Nic mu neplaťte, plukovníku! Ať jede do Mexika, jestli chce vydělávat tak špinavým způsobem. Generál Azavedo mu za každý skalp zaplatí sto pesos.“

Shad Simpson na něj hleděl jako had. Jeho oči byly chladné, nedalo se z nich nic vyčíst. Pomalu se obrátil k O’Mearovi.

„Zaplatíte, plukovníku, nebo si mám vyzvednout tu odměnu v Camp Grant nebo ve Fort Apache?“

Clive viděl, jak se kůže lovcova kabátu na zádech při jednom pohybu napnula. Okamžitě věděl, co to tam je. Byl to nůž. Nosil ho na zádech.

O’Meara pohlédl na skalpy, které ležely na stole.

„Kolik jich je?“ zhnuseně se otázal plukovník.

Simpsonův hlas zněl tvrdě a vyzývavě, když odpověděl. Po chvíli vzal O’Meara papír a péro a vypsal mu poukázku. Hodil ji na skalpy.

„To je poukázka,“ řekl. „V San Carlos vám za ni vyplatí šest set dolarů. Pane Bannere, mohl byste, prosím, vzít ty skalpy a předat je venku jednomu z mých důstojníků, ať je může spálit? Nechci to mít tady. Pane Simpsone, okamžitě opusťte pevnost! Máme s indiány dost starostí. Nechci to ještě komplikovat vaší přítomností. Kromě toho si myslím, že moji muži nechtějí, abyste se zdržoval v pevnosti. Proto co nejrychleji odjeďte! Dostal jste vše, co jste chtěl.“

Simpson si vzal šek, složil ho a strčil si ho do náprsní kapsy košile.

„Možná jsem sejmul Apače, který měl v hlavni kulku pro vás, plukovníku O’Mearo,“ prohodil. „Nemáte tušení, jaké bestie to jsou. Ale dozvíte se to, až přelezou hradby pevnosti. Pak si vzpomenete na má slova, jestli na to budete mít čas!“

Otočil se a vrhl na Bannera podivný pohled, než prošel okolo něj ke dveřím. Zavřel za sebou. Clive viděl, jak jde přes cvičiště. Pomalu odmotal uzdu a vyšvihl se do starého armádního sedla. O několik minut později otočil koně a odjel branou pryč.

„Ten hajzl!“ pohrdavě zvolal O’Meara.

Clive přikývl. „Kvůli takovým, jako je Simpson, vypuklo povstání. Dokud ten bastard bude lovit skalpy, musejí mít Apači zbraně, už jen proto, aby se mohli bránit.“

Vzal skalpy a šel ke dveřím.

„Kam chcete?“ otázal se O’Meara. Odstrčil židli a vstal.

„Něco tu nehraje. Simpson jinak vždycky prodává své skalpy Mexičanům, ti mají vyšší odměny. Musí mít zatraceně dobrý důvod, proč jel sem.“

„Co se vlastně v Camp Grant stalo mezi vámi a Simpsonem, Bannere?“

„Zúčastnil se přepadení tábora mírumilovných Coyoteros. Vedl jsem oddíl, který měl tábor chránit. Když jsme přijeli, byli už Apači zmasakrovaní. Zahájil jsem s mými muži palbu a devět chlápků, kteří tam byli se Simpsonem, bylo zastřeleno. Sám tenkrát koupil kulku do ramene. Vystřelil jsem ji já. Na to nikdy nezapomněl, i když to už je dlouho. Věděl jsem, že se naše cesty ještě někdy zkříží.“

„Myslíte, že tu je kvůli vám?“

„To nevím. Ale pokusím se to zjistit, pane.“

„Co chcete dělat?“

„Pojedu za ním,“ tiše odpověděl Banner.

„Vezmete si s sebou vašeho zvěda?“

„Pedra? Ne. Dokázal byste rozlišit skalp armádního zvěda od skalpu divokého Apače?“

„Co udělá, když si všimne, že ho pronásledujete?“

„To nevím, ale budu se mít na pozoru. Simpson je nebezpečnější než Mescalerové. Je to zákeřný, vzteklý vlk. Jsou venku patroly?“

O’Meara hleděl za něj, když odpověděl: „Kapitán DeWitt s deseti muži.“

Někdo zaklepal na dveře. Poručík Collin, zrzavý, ramenatý Ir, vešel dovnitř a zasalutoval. „Posílá mě kapitán Quincy, pane. Před několika minutami opustil jeden Apač tábor a odjel na sever.“

Clive položil ruku na pažbu svého koltu. Hleděl na skalpy.

„To jsem čekal,“ tiše řekl. „Už o něm vědí. Teď se pokusí Simpsona odkrouhnout. Ten to musel tušit. Proč vzal na sebe to riziko, že padne Apačům do rukou? Musí mít dobrý důvod, když riskuje život.“

+ + + + +

Tam, kde začínaly kopce, se stopa indiánského poníka oddělovala od stopy Simpsonovy.

Apačský poník, se dal dobře poznat podle neokovaných kopyt, odbočil na západ.

Clive se vyklonil ze sedla, když studoval stopy. Pak pobídl koně a vjel do úžlabiny mezi dvěma kopci. Gila River mohla být jen několik set yardů daleko. Simpson ji musel přebrodit, pokud chtěl do San Carlosu. Touto roční dobou v řece teklo jen málo vody.

Clive mezi kopci ještě jednou zastavil, vytáhl pušku ze sedlového pouzdra, nabil ji a položil si hlaveň na levé předloktí.

Opatrně pobídl koně a vydal se podél řeky mezi topoly k dalšímu kopci. V pravé ruce držel závěr pušky. Náhle se ho zmocnil tísnivý pocit, že Simpson je blíž, než si myslí, že ho odněkud pozoruje.

Kůň zafrkal a zvedl hlavu. Postroj zařinčel. Bylo to varovné frkání.

V té chvíli Clive spatřil před sebou stopy okovaného koně, které vedly od řeky.

Pokusil se otočit v sedle, ale již bylo pozdě…

Cosi tvrdého ho udeřilo do pasu, načež se ozval třesk výstřelu, jehož ozvěna se pak nesla mezi kopci.

Clive pustil pušku a rozhodil rukama. Skácel se ze sedla na písčitou zem.

Ryzák s řehtáním odběhl stranou a pak stydlivě pohlédl na jezdce, který ležel na zemi.

Clive pootočil hlavu a uviděl, že hruška jeho sedla zmizela. Kulka ji musela rozstřelit. To znamenalo, že ho nezasáhlo olovo, ale kousek kůže.

Pod břichem koně uviděl na svahu jezdce. Byl to Shad Simpson.

V rukou držel dlouhohlavňovou winchestrovku.

Clive se nehýbal. Ležel v horkém písku, slunce mu pálilo na záda. Bzučely tam mouchy. Na rtech měl hořce chutnající písek.

Pozoroval, jak Simpson nabil pušku a vydal se dolů ze svahu.

V určité vzdálenosti zastavil, přivázal uzdu k hrušce sedla a seskočil. Pak se podivným, šouravým krokem vydal k němu.

Clive přivřel oči. Měl teď Simpsonovy boty těsně před obličejem. Zatajil se mu dech. Náhle uslyšel cvaknutí kohoutku pušky a prudce se převalil. Natáhl ruce a chytil Simpsona za nohy, načež mu rameny vrazil do holení. Simpson vykřikl a svalil se na něj. Puška odletěla pryč.

Clive ho udeřil pěstí do obličeje, převalil se a tasil kolt. Simpson však byl též rychlý.

Kopl Bannera do ruky. Clive cítil omračující bolest. Bezděky pustil kolt a ten spadl do písku.

Shad Simpson byl bleskově na nohou. Pravou rukou si sáhl na záda a vytáhl osm coulů dlouhý nůž bowie.

Clive na něj pohlédl a vytáhl z boty těžký Jack-knife, sklapovací nůž, jaký se používal v armádě. Palcem ho otevřel. Čepel byla dlouhá a tenká. Na slunci se blyštěla.

Náhle spatřil v Simpsonových očích jiskry. Lovec skalpů se vrhl k němu a rozmáchl se nožem.

Clive uskočil. Cítil, jak mu nůž prořízl kabát. Simpson mu ramenem vrazil do hrudi, když promáchl nožem do prázdna.

Clive se převalil, vší silou se zapřel proti Simpsonovi a chopil se jeho ruky. Tak se dostal nad něj. Hubený muž se odvalil a jako kočka vyskočil na nohy. Netrpělivým pohybem si utřel krev ze tváře. Pak udělal krok vpřed. Špička nože bowie se leskla.

Clive zatnul zuby. Věděl, že Simpsonovu noži podruhé neuhne, že se podruhé nenechá překvapit. Na to byl příliš prohnaný bojovník.

Viděl, že se lovec skalpů přikrčil a vydal se k němu. Levá ruka mu jako by bezvládně visela, ale Clive si všiml, že pohybuje prsty, jako by se chtěl něčeho chopit.

To zjištění mu zachránilo život.

Simpson se na něj vrhl jako dravé zvíře. Rychleji, než to mohly zachytit oči, opsal nožem kruh a přehodil si ho do levé ruky. V následujícím okamžiku zaútočil na Bannerův nechráněný pravý bok.

V té chvíli zaútočil i Clive. Narazili do sebe. Simpson mu pouze rozřízl kůži na zádech – jeho útok nebyl proveden jistě. Clive cítil tvrdý náraz, když hrotem nože narazil do Simpsonova těla.

Simpson nevykřikl, když od něj Banner uskočil. Lovec skalpů pustil svůj nůž a vrávoravými kroky se vydal k němu. Jeden krok před Bannerem klesl na kolena. Oběma rukama se držel za bodnou ránu, pak ji pustil a pohlédl na ni.

Potom vytřeštěnýma očima hleděl na svého pokořitele. Natáhl k němu ruce a vyhrkl cosi nesrozumitelného. Náhle se zachvěl a svalil se.

Již se nehýbal.

Clive pustil sklapovací nůž, klekl si k Simpsonovi a převalil ho na záda. Lovec skalpů byl ještě živý, měl vytřeštěné oči a jeho sešklebená tvář byla pokryta prachem. V jeho očích, které již vyhasínaly, byl nenávistný pohled.

Clive ho chytil za límec.

„Nemáš už ani minutu, slyšíš? Je po tobě. Ale řekni mi, kdo tě poslal! Přijels přece proto, abys mě oddělal. Slyšíš mě, Shade? Kdo tě sem poslal? Kdo ti zaplatil za to, abys mě odstranil? Kdo ti zaplatil, ty pse!“

Simpson se ještě jednou vzepjal, načež klesl na zem. Clive ho pustil.

Vstal, vzal pušku, strčil ji do sedlového pouzdra a pak prohlédl Simpsonovy sedlové brašny. Našel jen pár osobních věcí. Začal Simpsonovi prohledávat kapsy.

V kapse kabátu nalezl malý, těžký váček. Vytáhl ho, rozvázal a vysypal si jeho obsah do dlaně. Na slunci se zablyštěly zlaté mince, dvacet desetidolarových mincí. Dvacet dolarů ve zlatě.

Vtom uslyšel dusot kopyt a vzhlédl. Od řeky k němu jel jeden jezdec. Instinktivně sáhl po pažbě pušky, ale potom poznal Pedra.

Šel k místu, kde pustil revolver, vzal ho, sfoukl z něj prach a strčil ho do pouzdra.

Zvěd zastavil svého poníka vedle Simpsona a pohlédl na něj, načež se sklonil a plivl mrtvému do tváře. Seskočil z koně a položil Clivovi, který přišel k němu, ruku na rameno.

„Bylo to od tebe neopatrné, Nantan,“ poznamenal. „Proč sis nevzal Pedra s sebou?“

„Nechtěl jsem riskovat,“ odvětil Clive. „Myslel jsem, že bych si na něho mohl počíhat u řeky. Chtěl jsem zjistit, kdo ho poslal.“

„Dostal, co mu patřilo, Nan-tan! Pojď! Musíme zpátky!“

„Necháme ho tu supům, Pedro? Nechceš mi pomoci ho pohřbít?“

„Proč, Nan-tan? Apače, které střelil do zad, taky nechal ležet. Vyhrabali by ho kojoti. A navíc jsem viděl oblak prachu.“

„Mescaleros?“

„Enju, Nan-tan. Jeďme zpátky do pevnosti, než nás uvidí. Brzy budou tady. Co bude s jeho puškou?“

„Je to dobrá zbraň. Lepší než tvá armádní karabina, Pedro. Vezmi si ji.“

Apačský zvěd vzal winchestrovku a prohlédl si ji.

„Ano, Nan-tan. Vezmu si ji. Ale teď jeďme. Musíme odtud zmizet a vrátit se do pevnosti.“

Clive mávl váčkem se zlatými mincemi.

„Jde do tuhého,“ řekl. „Teď se pokusí vyřídit mě za každou cenu. Nesmíme jim to ulehčit, Pedro.“

„Jeď, Nan-tan!“ naléhal Apač.

„Ano, už jdu.“

Clive se vyšvihl do sedla a chtěl otočit svého koně, když tu spatřil na hřebeni jezdce, který byl pouze dvě stě yardů od místa, kde ležel Simpson.

Zvěd hrdelně vykřikl. Ukázal Clivovi cestu, kterou se museli vydat, aby unikli apačské hordě, ale na východě se náhle objevilo půl tuctu bojovníků.

Pedro otočil poníka. Byl bledý jako stěna.

„Joaquino!“ zašeptal.

Clive pohlédl na kopec. Hned věděl, koho tím Pedro myslí. Stál na svém strakatém poníkovi několik yardů před ostatními. V pravé ruce držel moderní opakovací pušku, na jejíž hlavni se houpalo několik pestrých pér. Měl na sobě armádní kabát s hodnostními odznaky kapitána. Rukávy byly utržené a i na tu vzdálenost Clive viděl, jak má svalnaté ruce.

„Kdo je Joaquino?“ chraplavě se otázal.

„Antoniův podnáčelník,“ odpověděl Pedro chraplavým hlasem.

„Myslíš, že to jsou Antoniovi Mescalerové?“

Apačský zvěd přikývl.

Clive přivřel oči. Byl překvapený. To, že Antonio vyslal své jezdce tak daleko na sever, něco znamenalo. Chtěl se spojit s Geronimovými a Natchezovými Chiricahuy.

Teď o tom nemohl uvažovat. Musel nejprve vyváznout z této šlamastyky. Viděl, jak je Pedro bledý. Očividně Joaquina znal a věděl, že od něj nemůže očekávat slitování.

Mescalerové se nehýbali. Minuty plynuly, aniž by se něco stalo. Koutkem oka viděl, že směrem k Fort Thomas již stojí téměř tucet bojovníků.

Pedro sevřel Simpsonovu winchestrovku.

„Budeme muset bojovat,“ přidušeně řekl. „Než zemřu, tak toho psa Joaquina zabiju.“

Clive lehce zavrtěl hlavou.

„Kdyby nás chtěli zabít, už by se na nás dávno vrhli,“ poznamenal. „Vypadá to, že Joaquino od nás něco chce. Počkejme. Teď jde o to udržet nervy na uzdě.“

Nemuseli čekat dlouho. Joaquino náhle zvedl ruku s winchestrovkou a vyjel. Následovali ho pouze dva jeho bojovníci.

Clive se nehýbal. Všiml si, jak Pedro neklidně poposedává v sedle svého poníka. Tiše řekl: „Nehýbej se, Pedro!“

Pět yardů před nimi Joaquino zastavil svého pinta. V jeho očích se zajiskřilo, když pohlédl na Pedra. Jeho tvář byla vyzdobena jizvou, která se mu táhla od nosu k pravému uchu.

Pohlédl na Cliva.

Joaquino ukázal winchestrovkou na mrtvého Simpsona, který ležel jen několik yardů odtud v písku.

„Zneškodnils zabijáka Apačů,“ řekl lámanou angličtinou. „Ale taky jsi zničil dvacet pušek v San Carlosu, které byly určeny pro mé bojovníky. Měl bych tě zabít, Bannere.“

„A proč to neuděláš?“

Joaquino chvíli mlčel. Potom řekl: „Žádný Mescalero o tobě neřekne nic špatného. Ty k Apačům necítíš nenávist jako jiní bílí muži. Možná tě proto nechám naživu.“

Clive neodpověděl. Věděl, že stačí jedno špatné slovo a vše se může zhatit. Instinktivně cítil, že Joaquino chce nechat běžet pouze jeho, ale ne Pedra, který byl v jeho očích zrádcem jeho lidu.

„Takže nás necháš odjet,“ řekl.

Náčelník se zašklebil.

„Nechám odjet tebe, Bannere,“ řekl. „Tu krysu vedle tebe oddělám.“

Hlaveň winchestrovky, kterou měl Clive celou dobu před sebou na stehnech, náhle mířila Joaquinovi na břicho. Indián nehnul ani brvou.

„Vím, že to nechápete,“ přidušeně řekl, „ale Pedro udělal pro svůj lid víc než Antonio a Geronimo dohromady. Nebojí se bojovat, ale ví, že válka proti bílému muži by znamenala záhubu Apačů. Za každého bělocha, kterého zastřelíte, přijde do země deset dalších, ale s každým vašim bojovníkem zemře kousek vašeho lidu. Máš moc, Joaquino, zabít mě a Pedra. Ale pak zemřeš i ty. Má kulka bude rychlejší, než kulky tvých bojovníků.“

Joaquino si olízl rty. Clive věděl, že ten muž nezná strach. Kdyby stál tváří v tvář Shadu Simpsonovi, okamžitě by na něj zaútočil, bez ohledu na nebezpečí.

Potom Apač přikývl.

„Dobrá, Bannere. Pomohl ti zabít lovce skalpů. Za to mu daruji život. Ale až ho potkám příště, je mrtvý muž.“

Joaquino nečekal, až Banner nebo Pedro budou moci něco odpovědět. Otočil svého pinta a projel mezi svými bojovníky.

Clive viděl, že se jim nechce odjet od rozdělané práce, ale Joaquinovo zvolání je přimělo též otočit poníky.

Netrvalo to ani tři minuty a Mescalerové byli pryč.

Pedro měl na čele pot. Pravou rukou svíral pažbu winchestrovky, jako by za kopci ještě stále číhalo nebezpečí.

„Myslíš, že se vrátí, Pedro?“

Apač zavrtěl hlavou.

„Nikdy bych si nebyl pomyslel, že se Joaquino odváží až k Fort Thomas,“ řekl pohnutým hlasem. „Může to znamenat jen to, že v San Carlosu se něco chystá. Nan-tan, měl bys vzít svou ženu a ještě dnes odjet. Brzy tu poteče krev.“

Clive pobídl svého koně a Pedro vyjel za ním.

„Nevím, jestli můžu odjet, Pedro,“ řekl. „Shad Simpson je pro mě stopa, která mě může přivést k muži, k němuž se sbíhají nitky. Víš, že to musím udělat. V kraji zavládne mír, až ten chlápek bude potrestán za své zločiny. Pokud ho neusvědčím, vybije armáda tvůj lid do posledního dítěte.“

Pedro zavrtěl hlavou. „Musíš myslet na Marii a na své dítě, Nantan. Obchodníky se zbraněmi už vypátrají jiní. Jednou se prozradí a pak bude mít armáda důkazy a bude moci zasáhnout.“

Clive na to nic neřekl. Myšlenkami byl u Marie. Nikdy by po něm nechtěla, aby kvůli dítěti odjel z kraje, to věděl. Ale jistě si i ona přála přivést svého syna na svět beze strachu, že uvidí svého otce zemřít kulkou.

Mlčky jeli vedle sebe k pevnosti, kterou viděli v tetelícím se vzduchu.

Clive byl zabrán do svých myšlenek. Mohl překročit svůj stín?

Vůbec poprvé se nechal muž v pozadí vylákat ze své ulity. Poslal na něj zabijáka. Musel se tedy obávat, že Banner toho ví příliš.

Možná to vyvolala smrt pistolníka, kterého Clive zastřelil před železářstvím Benson & Riddle.

Clive litoval toho, že mu Simpson už nemohl říct, kdo mu dal za úkol ho zabít. Každopádně mu zaplatil dopředu zlatými mincemi. Od armády ty peníze mít nemohl. Ta platila pouze papírovými penězi. Mexičané sice platili ve zlatě, ale v pesos.

Clive pobídl ryzáka do rychlejšího kroku. Náhle se ho zmocnila touha obejmout Marii. Chtěl nechat rozhodnutí o jejich budoucnosti na ní. Ona měla říct, zda odjedou, nebo zda má pokračovat v pátrání.

Kopyta koně dusala v měkké půdě, vítr za nimi hnal zvířený prach.

O čtvrt hodiny později oba jezdci spatřili hradby Fort Thomas.

Clive uvažoval, jak dlouho ještě budou Apači váhat, než napadnou pevnost. Běloši je mučili a ponižovali a teď se rudí muži chtěli pomstít za vše, co jim kdy běloši udělali.

Ať už se rozhodneš jakkoli, Marie, ty a naše dítě jste pro mě to nejdůležitější.