John Kirby

Colorado western 171. Mstitel

Clive Banner věděl, že boj mezi Apači a armádou je neodvratný. Chladní obchodníci v indiánské agentuře dřeli z indiánů kůži. Apači nedostávali ani polovinu potravin a šatstva, které jim vláda slíbila. A pak tu byl někdo, kdo Apače zásoboval tím, co muselo vést ke katastrofě: alkoholem a puškami. A Clive věděl, že jde o víc než jen o zisk. Ten člověk chtěl apačskou půdu. Armáda byla proti těmto machinacím bezmocná, ale Clive byl odhodlán muže v pozadí odhalit.

Clive Banner vzal svého ryzáka a nechal ho jít krokem. Měl podivný pocit, když před sebou spatřil valy pevnosti. Připadalo mu, jako by Fort Thomas už nebyl stejným místem, které opustil teprve před několika hodinami při pronásledování jednoho muže.

Pohlédl stranou. I apačský zvěd Pedro, který jel za ním, teď zpomalil.

Apač jako by cítil, o čem Clive uvažuje.

„Cítím dech smrti, Nan-tan,“ řekl a ukázal na tábor mírumilovných Apačů, jejichž chaty připomínaly krtince. „V noci odjelo z rezervace nejméně dvacet mladých bojovníků. Od Joaquina víme, že Antonio je na cestě na sever, a já jsem slyšel, že Geronimo opustil hory.“

Clive mu neodpověděl. Bylo mu jasné, že za tím vším někdo stojí, někdo, kdo Apačům prodává zbraně a alkohol.

Clive toho muže už dlouho hledal, ale nenalezl žádnou stopu. Až před několika dny zastřelil muže, který právě chtěl odvézt ze železářství Benson & Riddle moderní opakovačky remington s vypilovanými sériovými čísly.

To ho neposunulo příliš dál, protože Apači zabili majitele obchodu dřív, než mohl něco prozradit.

Tento incident však vedl k něčemu jinému. Muž v pozadí znervózněl. Poslal na Cliva Bannera zabijáka.

Ten toho rána zemřel jen několik mil od Fort Thomas. Shad Simpson, lovec skalpů a zabiják Apačů, nemířil dost přesně. Zasáhl jen hrušku Bannerova sedla a Clive pak nad ním zvítězil v urputném souboji na nože.

Ani Simpson nic neprozradil. Clive se tedy nedostal dál. Uchopil malý kožený váček, který vzal Simpsonovi. Bylo v něm dvacet zlatých desetidolarových mincí. Odměna za vyřízení Clivea. Bohužel ty mince nemohly povědět, kdo je dal Shadu Simpsonovi.

Pedro zastavil svého poníka, když viděl, že se Clive vydal k apačskému táboru, vedle něhož stála nízká budova jeho obchodu.

„Jedu do pevnosti, Nan-tan,“ poznamenal.

Clive přisvědčil.

„Ale nikomu neříkej o Simpsonovi a Joaquinovi. Promluvím s plukovníkem O’Mearou. Teď už mi musí věřit, že zbraně a alkohol Apačům neprodávají malí pašeráci, ale muž, který z pozadí tahá za drátky.“

„Budu mlčet,“ řekl Pedro. Otočil poníka a vydal se k bráně pevnosti, kterou právě projel oddíl osmi mužů.

Clive si jich nevšímal. Přivřenýma očima pozoroval Apače, kteří se potloukali před pevností. Viděl v jejich očích nedůvěru vůči bílým – i vůči němu, přestože se jich vždy zastával.

Zavrtěl hlavou. Rád by změnil život Apačů, ale byl jen zrnkem písku, a kdyby se neměl na pozoru, mohl být rozdrcen mezi ozubenými koly.

Dva Apači v kloboucích vyšli na verandu jeho podlouhlého obchodu. Vyšší z nich sebou trhl, když spatřil Clivea Bannera. Clive na něm viděl, že má špatné svědomí.

Aniž se o ně staral, seskočil ze sedla ryzáka a přivázal konec uzdy k zábradlí. Chtěl koně odvést do ohrady a odsedlat, až pozdraví svou ženu.

Nad vchodem visel štít s nápisem: Obchod – C. Banner.

Jak dlouho ještě, pomyslel si. Byla to skromná existence, kterou tu vedl, ale s Marií byl spokojen. Nyní hrozilo, že vše zanikne v chaosu indiánského povstání.

Pažbou otevřel dveře, jako vždycky, a vešel dovnitř. Doufal, že Marii najde za pultem, kde vždy kontrolovala objednávky zákazníků. Slyšel tiché šramocení v zadní místnosti. Dveře do ní byly otevřené.

Prošel dlouhým, úzkým obchodem, vyhnul se nízko visící lampě a položil pušku na pult, za kterým byly regály se zbožím.

Hluk v sousední místnosti utichl. Slyšel překvapené zvolání a Maria se rozběhla k němu.

„Clive!“ zvolala. Objala ho kolem krku a on na své tváři ucítil její slzy, když ji vlídně pohladil po vlasech.

Mlčky ji od sebe odstrčil a pohlédl jí do očí. Viděl v nich mlčenlivou otázku.

„Simpson už nežije,“ řekl. „Chtěl si na mě počíhat, ale nestřílel dost přesně.“ Usmíval se, ale Maria se nenechala ošálit. Tušila, jak těsně unikl.

„Kdo mu přikázal tě zabít, Clive?“ otázala se tichým, chvějícím se hlasem.

Pokrčil rameny.

„Simpson nic neprozradil,“ odvětil. „Nejsem chytřejší než předtím. Ale jedno je jisté. Muž, který za vším stojí, znervózněl. Zaplatil Simpsonovi za mou hlavu dvě stě dolarů.“

„A po této chybě se nevzdá,“ zašeptala Maria. „Clive, chci odtud pryč. Nepřežila bych, kdyby tě ke mně přivezli mrtvého. Víš stejně tak dobře jako já, že to nemůžeš zastavit. Nikdo a nic teď Apače nezastaví. Slyšela jsem, že Antonio, Natchez a Geronimo už nejsou daleko od San Carlosu a že k sobě lákají stále další mladé bojovníky.“

Clive Banner přikývl.

„Povstání už nezabráním,“ řekl. „Ale i po povstání půjde život dál – pro Apače i pro bílé. A pokud toho obchodníka se zbraněmi nechytím, budou další povstání, další krev a slzy. Tomu chci zabránit, Marie. Nemůžu se vzdát.“

Sklonila hlavu. Věděla, že na to nemůže nic odpovědět. Ztratila by svého muže, kdyby po něm chtěla něco, co by jeho hrdost a zodpovědnost nepřipustila.

Otočila se a prošla přes malou vedlejší místnost do obývacího pokoje.

„Ví plukovník O’Meara, že jsi vyřídil zabijáka Apačů?“ otázala se.

„Ne. Ještě jsem v pevnosti nebyl.“

„Kapitán DeWitt vyjel s patrolou,“ řekla, zatímco šla do malého kuchyňského přístavku, aby Clivovi uvařila kávu.

„Kam jel?“ otázal se Clive. Neunikl mu podtón v Mariině hlase.

„Na sever,“ řekla.

„Slyšela jsi něco v apačském táboře?“

„Jennáznaky,“ odpověděla. „Obávám se, že kapitán DeWitt hledá příležitost k boji s Apači.“

Clive přišel k ní, položil jí pravou ruku na rameno a otočil ji k sobě.

„Jak jsi na to přišla?“

„Možná vjede Geronimovi nebo Natchezovi do náruče. Arrias něco takového naznačoval, když dnes ráno přišel koupit si tabák.“

Clive se kousl do spodního rtu, načež přidušeně zaklel.

„Jak znám DeWitta, nenechá si ujít příležitost střílet na Apače,“ poznamenal. „Až vypiju kávu, pojedu do pevnosti a promluvím si s plukovníkem O’Mearou.“

+ + + + +

„Takže vy si jste jistý, že Simpsona někdo zavolal do Fort Thomas proto, aby vás odstranil?“

Plukovník O’Meara stál u okna. Obrátil se a zkoumavě pohlédl na Clivea.

„Jsem si absolutně jistý, pane. Simpson měl u sebe zlaté dolary. Armáda však odměny vyplácí vždy v papírových penězích, nikdy ne ve zlatě. Tím platí pouze Mexičané, ale zase v pesetách, ne v dolarech. Těch dvě stě dolarů byla odměna za to, že mě odpraví. Simpson věděl, jakému nebezpečí se vystavuje, když za bílého dne projížděl apačským táborem. Dobře si to spočítal. Věděl, že ho začnu podezírat a že pojedu za ním. Jeho jedinou a rozhodující chybou bylo, že mě první ranou minul. Po událostech v San Carlosu jsem lidem, kteří stojí za obchodem se zbraněmi a alkoholem, nebezpečný. Najali Simpsona, aby mě oddělal a oni mohli dál pokračovat ve svých čachrech.“

S lehkým úsměvem ve tváři Clive dodal: „Teď jsou samozřejmě zklamaní.“

„To znamená, že víte, kdo za tím obchodem se zbraněmi stojí?“ zeptal se plukovník.

„Vím to stejně jako vy, plukovníku.“

O’Meara se pomalu vrátil ke svému psacímu stolu a otevřel světle hnědou krabičku. „Doutník, Bannere?“

„Díky.“

„Vůbec nic nevím, Bannere. Nevím absolutně nic a nemám jediný důkaz. Záležitosti civilní správy rezervace – všechno, co souvisí s indiánskou agenturou, to není věc armády. Ale o tom už jsme spolu mluvili. Sázíte svůj život na jedinou kartu, jestli chcete tuto hru hrát dál. Byl bych rád, abyste v tom měl jasno, příteli. Jste jediný člověk, kterému důvěřuji. Proto vidím nerad, že jste do toho zapletený.“

„Musím to dovést do konce – a já to dokážu, pane.“

„Pak vám položím jednu otázku, Bannere. Nemusíte na ni odpovídat, pokud nechcete. Nepoložil bych vám ji v přítomnosti někoho třetího. Nepokrytě jste se postavil na stranu Apačů. Proč? Protože je vaše žena Mescalerka?“

Po těchto slovech se rozhostilo ticho.

Clive Banner pozoroval plukovníka, který ukousl špičku doutníku a zapálil si.

Potom odvětil: „Ne. Byl jsem ještě skoro dítě, když vypukla občanská válka. Vím, co to je válka. Znám strach ve všech jeho stupních, od prostého strachu až k hrůze – viděl jsem, jak muži plakali jako děti. Občanská válka byla odporná věc. Ale možná musela být. Apačské války být nemusejí. Nenávidím válku a nenávidím zabíjení. Chci, aby válka skončila. Za bojů s Apači jsem viděl věci, které si nikdo ani nedokáže představit: k smrti umučení muži, pobité děti, ženy, které znásilňovali tak dlouho, dokud je apačský nůž nezbavil utrpení. Najdu ty, kteří v tom mají prsty. A přece – je to vlastně nesmyslné. Kdyby je v pevnosti pověsili nebo kdyby padli kulkami vojáků nebo Apačů – co by to bylo proti tisícerému utrpení, které museli zažít lidé, které ti grázlové mají na svědomí?“

+ + + + +

Okolo druhé odpoledne přišlo několik mírumilovných Chiricahuů, kteří chtěli koupit přikrývky. Přinesli malý kožený váček plný zlata. Byly to nuggety velké jako nehet. Na světle se rudě leskly.

Clive si jeden z nich prohlédl. Bylo to ryzí zlato bez jakékoli příměsi. Otázal se Apačů, odkud ty nuggety mají, ale ani jemu, ani Marii se nepovedlo přimět je mluvit. Pak odvážil několik kousků jako cenu za deky. Když Apači odešli, položil zlatá zrna na papír a pozoroval je. Apači zřídkakdy platili zlatem, většinou dolary, které někde ukradli nebo ukořistili při loupežné výpravě. Ale i když přinesli zlato, většinou nebylo ryzí a šlo o kamení se zlatými žilkami.

„To je to nejryzejší zlato, tak ryzí, jako by ho přivezli ze státní mincovny ve Washingtonu,“ řekl Marii. „Kdysi se tvrdilo, že ve White Mountains a v Teresa Mountains je zlato. Ale já tomu nikdy nevěřil. Toto není říčníní zlato, toto je vykopané. Podívej se na ty ulámané plochy, Marie.“

„Co to znamená?“ polekala se.

„To ještě nevím. Každopádně to dokazuje, že v rezervaci se dá najít víc zlata, než se předpokládalo. Apači se ale nebudou namáhat a těžit ho.“

„Ale mohli by se o tom dozvědět bílí zlatokopové.“

„Možná o tom vědí. Ale armáda rezervaci chrání. Žádný prospektor do ní nesmí proniknout. Kromě toho se zlatokopové obávají Apačů ještě víc než kavalerie. Dokonce i kdyby to věděli, i kdyby to zlato viděli na vlastní oči, i kdyby se ho mohli dotknout vlastníma rukama – tak by ho odtud nemohli odvézt. Apači jim stojí v cestě.“ „Jakou cenu má to zlato?“ „Soudě podle ryzosti musí ta žíla být velmi bohatá. U zlata člověk nikdy neví. Často se vyskytuje s křemíkem. Ale tato žíla může mít hodnotu milionů. Seknu to Pedrovi. Měl by Apače varovat, aby tím zlatem neplatili. Kolem rezervace slídí zlatokopové vyhnaní armádou a jen čekají na znamení, aby se na indiánské území vrhli jako kobylky. Tento nález by pro ně mohl být takovým znamením.“

„To by tedy znamenalo, že by opět vzplanuly boje? Že by všechny apačské kmeny povstaly?“

„Přesně tak, Marie. Přemýšlím, kdo všechno už o tom zlatu ví.“

„Mám zavolat Pedra?“

„To není nutné. Najdu ho. Asi je někde v pevnosti.“

„Buď opatrný!“ řekla.

„Neměj strach. Já už na sebe dám pozor. Asi budu v pevnosti, kdyby něco.“

Složil ten kousek papíru se zlatem, dal si ho do náprsní kapsy košile a vyšel ven.

Z pevnosti znělo troubení trubky. Clive viděl postavy u brány. Všichni hleděli jedním směrem.

Pak se otočil – a spatřil je. Oddíl jezdců, kteří projížděli mezi apačskými chatami. Clive v prvním z nich poznal kapitána DeWitta. Seděl v sedle zpříma, ale neměl klobouk a jeho čelo bylo ovázané bílým obvazem. Levou polovinu obličeje měl od krve.

Po obou stranách cesty stály tucty Apačů, kteří patrolu pozorovali s chladnými obličeji, zahaleni v přikrývkách. V černých očích měli jízlivý výraz. Bylo zřejmé, že patrola má za sebou tvrdý boj.

Kromě DeWitta byli ještě tři muži zranění a nejistě viseli v sedlech. Tři další leželi přes hřbety koní. DeWitt měl takřka zavřené oči, když projel mezi Apači. Jeho tvář byla bílá, jako by byla z mramoru, rty měl tak sevřené, že byly úplně bledé, odkrvené.

Clive si všiml, že v patrole není indiánský zvěd.

Tu se vedle něho objevil Pedro.

„DeWitt asi narazil na povstalce,“ zamumlal Clive. „Ztráta tří mužů – to je dost pro posádku, která ani tak nemá plnou sílu. Rád bych věděl, jestli na něho zaútočili oni, nebo jestli…“

Odmlčel se, když spatřil poslední dva jezdce. Vedle kavaleristy, který jel s koltem v ruce, jel Apač, který měl ruce svázané za zády. Byl zraněný a měl svěšenou hlavu. Vypadalo to, že neví, co se kolem něho děje.

„K jakému kmeni patří?“ tiše se zeptal Clive Pedra.

„Apači Warm Springs, kmen příbuzný s Chiricahuy. Je to muž z Geronimova lidu.“

„Nechce se mi věřit, že Geronimo opravdu odjel na sever. Teď máme důkaz o tom, že je tady. Vypadá to, že ta patrola má za sebou tvrdý boj. Pojď, doprovoď mě do pevnosti. Rád bych věděl, co se stalo.“

Bok po boku se vydali za patrolou. Ranění byli odneseni na ošetřovnu. Kapitán DeWitt stál před důstojnickou ubytovnou a přivazoval svého koně k zábradlí. Potom vytáhl z pochvy šavli, vzal ji pod paži a šel k plukovníkovu bytu.

Clive položil zvědovi ruku na rameno. „Počkej tu na mě,“ zašeptal.

„Ty chceš jít dovnitř, Nan-tan?“

„Ano. Proč?“

„Chraň se ho, Nan-tan!“ Nevyslovil jméno DeWitt, ale bylo zřejmé, koho míní. „Nenávidí tě stejně jako Apače. Ten muž nemá dobré oči. Je naplněný nenávistí, Nan-tan. Pamatuj na má slova: Vyhýbej se tomu muži! Nenávidí tě!“

+ + + + +

Důstojníci již byli vevnitř, když Clive vešel do místnosti. Kromě O’Meary a DeWitta tam byli ještě kapitán Quincy ze setniny B a kapitán Kuyper z transportní setniny. Kromě toho poručici Johnson, Corbett a Deneen.

O’Meara měl rozepnutý kabátec. Stál u stěny před mapou oblasti mezi mexickou hranicí a Fort Apache.

DeWitt, který stál vedle něho, se krátce otočil, když uslyšel, že se otevřely dveře. Když spatřil Bannera, něco v jeho tváři se změnilo,. Kapitán měl ještě stále ovázanou hlavu. Jeho uniforma byla zaprášená. Pod levou paží měl kavaleristickou šavli.

Nyní se otočili i ostatní. O’Meara měl vrásčitý obličej a v očích starost.

„Kolik mužů přišlo při přepadení o život, kapitáne? Chci říct, kolik jste jich našli, než…“

„Pět, pane,“ odpověděl DeWitt.

O’Meara pohlédl za DeWitta a řekl Bannerovi: „Slyšel jste, pane Bannere? Apači u brodu přes Hadí řeku odpravili skupinu zlatokopů. Kapitán DeWitt našel pět těl. Myslí si, že to byli Apači z rezervace.“

„To těžko,“ pevným hlasem odvětil Clive. „To území nepatří k rezervaci. Našli stopy?“

O’Meara přešel ke svému stolu a zvedl cár látky, který podal Cliveovi.

„Našli toto. Víte, co to je?“

Clive si ten kus látky prohlédl. „Apačská čelenka, vypadá jako mescalerská.“

„Jednoho z nich jsme chytili živého,“ řekl DeWitt. „Ceká venku a…“

„Apač, kterého jste chytili, není Mescalero, ale z kmene Warm Springs,“ skočil mu Banner do řeči.

„Jak můžete říct, že jste jednoho chytili živého?“ Hodil na stůl čelenku a otočil se k DeWittovi.

„Kladli odpor,“ ostrým tónem řekl kapitán DeWitt. „Strhla se přestřelka, při které jsme ztratili tři lidi. Našli jsme bandu osmi mužů nedaleko místa, kde došlo k tomu masakru.“

„Vy jste stříleli na Apače z kmene Warm Springs? Ten kmen odešel s Delgaditem do San Carlosu. Kdo začal střílet první?“

„Vy mi nemáte co klást otázky!“ odsekl DeWitt. „Máme rozkaz jednat se všemi indiány mimo rezervaci jako s nepřáteli.“

„Má to znamenat, že střílet začala na váš rozkaz patrola? Chcete tím říct, že první rána byla vypálena z armádní karabiny?“

V DeWittových očích se objevil nenávistný lesk. „Co byste dělal vy, kdybyste nalezl pět umučených bělochů a nedaleko nich narazil na hordu bojovníků, Bannere?“

Clive na něj upřeně hleděl.

„Pokud se stalo to, čeho se obávám, tak je teď konec, plukovníku,“ poznamenal tiše, s obavami v hlase.

O’Meara si ho zneklidněně prohlížel. „Proč?“

„Nechte sem přivést zajatého Apače. Jeden z našich zvědů stojí venku. Může ho vyslechnout. Kdyby se ukázalo, že patrola kapitána DeWitta střílela na loveckou skupinu Apačů, pak jsme povstaleckým hordám vedeným Geronimem poskytli dobrý důvod přesvědčit i ty kmeny, které ještě zůstaly v rezervaci. Mohu sem nechat přivést toho zajatce, plukovníku?“

O’Meara přikývl. Clive šel ke dveřím a zanechal za sebou tíživé ticho.

Otevřel dveře a mávl na seržanta, který ještě stále byl s koltem v ruce vedle svázaného Apače. Kavalerista dloubl raněného hlavní zbraně do zad a postrčil ho ke dveřím, zatímco Clive dal znamení Pedrovi, jenž čekal opodál. Zvěd za ním vešel do místnosti a rozhlédl se. Nikdo si ho nevšímal. Všichni hleděli na zajatce, který stál se svěšenou hlavou uprostřed místnosti. Do čela mu visely černé vlasy.

„Pedro,“ poznamenal Clive, „promluv s ním. Pokus se z něho něco dostat. Zeptej se ho, co se stalo.“

Zvěd se postavil před zajatce a krátce, monotónně na něho mluvil. Po chvíli Apač zvedl hlavu a pohlédl na zvěda svýma černýma, bolestí zastřenýma očima. Stroze odpověděl, pak znovu sklonil hlavu a nehybně stál jako socha.

Zvěd se otočil ke Cliveovi. „Říká, Nan-tan, že byli na lovu. Že s tím přepadením nemají nic společného. Jeli k řece, aby napojili koně. Při tom narazili na mrtvé bělochy. Nechtěli s tím mít nic společného. Patří ke skupině, která s Delgaditem odešla do rezervace. Stopy jim řekly, že bělochy oddělali Mescalerové. Vyjeli pryč, ale v té chvíli se objevila patrola a hned na ně začala střílet. Ten muž se jmenuje Cachute. Říká, že začali střílet, teprve když vojáci dva z nich srazili kulkami ze sedel. Je jediný, kdo přežil. A tvrdí, že až se to dozví Delgadito, odtáhne z rezervace se všemi svými muži a přidá se ke Geronimovi.“

„Proč?“ otázal se do ticha Clive.

„Říká, Nan-tan, že mezi muži, které vojáci postříleli, byl Delgaditův nejstarší syn. Až to Delgadito uslyší, vyhlásí bělochům válku. Bude zabíjet všechny pinda-lick-oye a nikdo ho nezastaví – stejně jako se nedá zastavit prašná bouře.“

Zvěd se odmlčel. Rozhostilo se tísnivé ticho.

Clive se otočil k O’Mearovi. „Nechte toho muže jít, pane.“

„To nemohu. Byl mimo rezervaci a Delgadito…“

„Vy si myslíte, že Delgadito ještě neví, co se stalo? Jste tu dost dlouho na to, abyste věděl, že v téhle zatracené zemi se ani neoholíte, aby o tom nevěděli Apači. Věřte mi, Delgadito dobře ví, co se stalo. Pravděpodobně už mu jeho druhové přinesli jeho mrtvého syna s kulkou z armádní karabiny v hrudi. Víte, na co myslím? Myslím na reverenda McGregora, který se nechtěl vrátit do Fort Thomas. Kéž by si Apači vzpomněli na své přátelství s ním, jinak nemá jeho život cenu jediného centu.“

„Co máme dělat?“ přidušeně řekl O’Meara. „Můžeme Delgaditovu kmeni zabránit v tom, aby opustil rezervaci?“

„Ne. I kdyby jezdci uštvali své koně, nemohli by být v San Carlosu včas. Dnes v noci se všechno rozhodne. Nemůžeme Delgadita zastavit, pokud bude chtít odjet. Na to nemáme dost lidí. Apači jsou jako voda, která protéká mezi prsty zavřené dlaně. Ani vítr nezastavíte. Ale ještě horší je, že s Delgaditem odejde mnoho dalších Apačů. Brzy bude Geronimo dost silný na to, aby napadl opevněné tábory a pevnosti. Thomas a Buchanan jsou nejjižnější. Ptám se, který z nich si vybere.“

Když hovořil, hleděl na DeWitta, který se sevřenými rty stál mezi kapitánem Kuyperem a poručíkem Deneenem. DeWitt pozoroval Apače a Clive věděl, že si ten masakr nevyčítá. Ani na okamžik nepochyboval, že DeWitt vydal příkaz k palbě, jen co indiány uviděl. Musela ho ovládnout nenávist k Apačům. Byla to ta nejhorší věc, která se mohla stát.

„Zavřete toho Apače, seržante,“ zamumlal O’Meara. „Pane Bannere, myslíte, že má smysl posílat někoho k Delgaditovi?“

„Jen tehdy, když ho budete moci ujistit, že příslušný důstojník bude potrestán. Můžete mu to slíbit?“

„Nemohu kapitánu DeWittovi nic vyčíst. Apači se nacházeli mimo území rezervace. Šlo o souhru nešťastných okolností.“

Když odcházeli, Banner hleděl za oběma Apači a seržantem, a pak se otočil k O’Mearovi. „Ti zlatokopové u řeky pravděpodobně měli namířeno do rezervace. Neustále tam vnikají, hledají v horách zlato.“

O’Meara mávl rukou. „Šílenci, kvůli několika zrnkům zlata riskují životy. Každý ví, že v Arizoně skoro žádné zlato není. Stříbro – to ano, měď – ano, dole na jihu. Ale o zlatu jsem ještě…“

„Omluvte mě, že vás přerušuji, pane,“ namítl Deneen. „Kdysi se hovořilo o tom, že ve White Mountains je spousta zlata. Tenkrát přišel z hor jeden starý prospektor. Sám jsem ho neviděl, ale tvrdilo se, že u sebe měl zlato za čtvrt milionu dolarů včetně nuggetů, z nichž některé měly cenu stovek dolarů. Ten muž se jmenoval Andrew McPherson. Desítky let táhl se dvěma mezky horami. Každopádně do chvíle, kdy se dvěma vaky přijel do San Carlosu, tolik zlata nikdy nenašel.“

„Co se s tím McPhersonem stalo?“ chtěl vědět Clive. „Musel přece ze San Carlosu zase odjet.“

„Říkalo se, že se vrátil do White Mountains. Nikdo ho už nikdy neviděl, co vím. Dá se předpokládat, že padl do rukou Apačům. V horách se ztratil nejeden zlatokop. Proč se ptáte, pane Bannere?“

Clive už chtěl vytáhnout papírek se zlatem, ale neudělal to. Nemělo by smysl, kdyby o zlatu řekl O’Mearovi v přítomnosti ostatních důstojníků.

Pokrčil rameny. „Nemám žádný zvláštní důvod. Teď je nejpodstatnější, co udělá Delgadito. Jak znám Apače, uprchne do hor ještě dnes v noci a spojí se s Geronimem. Dohromady budou mít několik set bojovníků. To je chvíle, na kterou Geronimo čekal. Teď bude očividně dost silný na to, aby začal otevřený boj. Žádná patrola, která od nynějška vyjede z pevnosti, nemá šanci se vrátit.“

„Budeme nyní vysílat jen patroly o nejméně dvaceti mužích,“ řekl O’Meara. „Pane Bannere, vyšlete své zvědy! Měli by varovat všechny bílé osadníky. Musíme se pokusit dostat je do pevnosti. Venku už nebudou v bezpečí. Zařiďte to.“

„Lidé by se raději měli pokusit odjet do Fort Apache. To je nejsilnější pevnost na jihu. Pokud Geronimo zaútočí, pak na Fort Buchanan nebo na nás. Jen když se mu zdaří tento první úder, dokáže na svou stranu přitáhnout ostatní kmeny. Navíc bychom měli poslat ženy a děti do Fort Apache.“

„S tím bych ještě raději počkal,“ odpověděl O’Meara. „Vy znáte Apače lépe než kdokoli jiný v této místnosti, Bannere. Jestli Delgadito ještě dnes v noci odjede do hor, kdy můžeme počítat s prvním útokem?“

„Kdo vidí Apačům do hlavy? S jistotou mohu říct jen to, že zaútočí ve chvíli, kdy to budeme čekat nejméně. Apači nebojují jako indiáni na Severu – Siouxové, Vrány nebo Čejeni. Objeví se před hradbami jako stíny v noci nebo za svítání. Nemůžeme dělat nic, jen čekat, a to je náročné na nervy. Doufám, že muži neztratí hlavu.“

+ + + + +

Clive otevřel vstupní dveře saloonu Palace, osvětleného nesčetnými lampami. Saloon byl vkusně zařízený, často tam chodili důstojníci.

Tentokrát Clive viděl u dlouhého mahagonového baru s mosazným pažením pouze jednu modrou uniformu, kapitána DeWitta. U kulatého stolu se zeleným plyšovým ubrusem seděli tři muži.

Clive v jednom z nich poznal Grahama Wadea. Agenta pro rezervaci San Carlos.

Clive sevřel rty, když pomyslel na to, jak se s tímto mužem setkal poprvé. Myslel si, že Wade se bude o úděl Apačů, za něž byl zodpovědný, zajímat, ale dozvěděl se, že Wade indiány nenávidí. Neudělal pro ně nic. Naopak, Clive zjistil, že Wade indiány v rezervacích podvádí. Z potravin určených pro Apače se do San

Carlosu dostával jen zlomek. Clive nacházel přikrývky, dobytek a látky, které měli obdržet indiáni, u rančerů a farmářů v okolí.

Clive na to plukovníka O’Mearu nejednou upozornil, ale Graham Wade byl dost vychytralý na to, aby se mu nic nedalo vyčíst.

Oba muži, kteří seděli s Wadem u karetního stolu, měli nenápadné šaty, ale jejich kolty zřetelně svědčily o tom, co jsou zač.

Clive zůstal stát u dveří a všiml si, že ho DeWitt pozoruje v zrcadle za pultem. Neměl zbraňový opasek, jen prázdnou pochvu od šavle. Byl prostovlasý. Na barovém pultu před ním stála láhev bourbonu a zpola plná sklenice. DeWitt držel mezi palcem a ukazováčkem levé ruky dávno vyhaslý doutník. Když Banner přišel dovnitř, právě sahal po sklenici. Zarazil se a sklonil ruku.

Graham Wade pohlédl přes karty ke dveřím. Velké hodiny na druhém konci pultu osmkrát udeřily. Poslední tón zněl jako brnknutí struny na kytaře.

Clive Banner prošel kolem kapitána k baru. Barman přestal leštit sklenici a pohlédl na něj.

„Whisky,“ řekl Clive.

Nepohlédl na DeWitta, cítil však, že ten ho číhavě sleduje. Pak Clive krátce pohlédl na oba pistolníky u Wadeova stolu.

V té chvíli kapitán DeWitt řekl: „Vám je líto těch rudých grázlů, které jsme postříleli u řeky?“

Barman naléval Cliveovi whisky. Ve tváři mu nervózně cukalo.

Clive neodpověděl. Napil se whisky a ucítil lehké pálení na jazyku.

„Na něco jsem se ptal, Bannere,“ zasyčel DeWitt. „Je vám líto těch rudých grázlů, které jsem nechal postřílet u brodu?“

„Je mi líto těch tří vojáků, kteří při tom přišli o život,“ pohrdavě odvětil Clive. „Tak jako je mi líto každého vojáka, který musí sloužit pod nadřízeným, jemuž je jedno, jestli jeho muži přežijí nebo ne.“

„Vy si myslíte, že jsem zavinil jejich smrt? Řekněte mi to do očí!“

„To se musíte vy zeptat svého svědomí, DeWitte.“

„Kapitáne DeWitte, jestli smím prosit!“

„Dobrá, tak kapitáne DeWitte!“

„Víte, čeho je líto mně?“ zeptal se DeWitt.

„Nechci to vědět.“

„Přesto vám to řeknu: Toho, že tam nebylo víc rudokožců.“

„Kdyby jich tam bylo víc, teď byste neseděl vedle mě a nevedl tyhle řeči,“ chladně odvětil Clive. „To byste teď ležel u brodu – bez skalpu. A pravděpodobně by vám Apači uřízli i něco jiného.“

„Což by pro vás bylo zadostiučiněním, že?“

„Pro mě, na rozdíl od vás, smrt neznamená zadostiučinění,“ řekl Clive. „I když se týká nějakého hajzla.“

„Míníte tím mě?“

„Myslete si, co chcete, DeWitte,“ řekl Clive, „a mě nechte v klidu pít whisky. Nepřišel jsem sem proto, abych se s vámi bavil.“

„To se raději bavíte se svým rudým přítelem, tím smradlavým apačským zvědem, že?“ DeWitt zvýšil hlas. Clive v něm slyšel podlost: „Asi se z vás už stal indián, jak se s nimi pořád paktujete. Měl bych to zkusit změnit.“

Clive cítil, že ta poznámka se netýkala Pedra, ale jeho ženy Marie.

Zmocnil se ho hněv. Nadechl se k ostré odpovědi, ale v té chvíli uslyšel, jak zavrzaly schody, které vedly do patra saloonu. Otočil se.

Stála na nich Jeanette La Rue a hleděla na něj. Měla na sobě tmavě zelené šaty s černým lemováním a lesknoucími se pajetkami.

Vypadala svěžeji než tehdy, když ji Clive poznal. Přijela do Fort Thomas se zásobovacím konvojem z Morenci a Clive jí při útoku Apačů zachránil život. Byla to hráčka. Co hledala ve Fort Thomas, Cliveovi neřekla.

„Slyšela jsem, že jste zase zpátky,“ tiše řekla. „Je dobře, že jste sem zašel. Smím vás pozvat na francouzský koňak na účet podniku?“

Sešla dolů a přistoupila k baru. Barman vytáhl láhev koňaku Napoleon 1870 a otevřel ji.

„Už jsme se dlouho neviděli. Byl jste v San Carlosu? Jak se vede reverendovi?“ McGregor byl její spolucestující.

„Lépe, než by se dalo čekat,“ řekl Clive.

„Předtím jste říkal, že dnešní noc nepřežije,“ zabručel DeWitt.

Clive na něho nepohlédl, všiml si však změny v obličeji Jeanette La Rue. „Co říkal?“ vyhrkla rozrušeně.

„A bude to má vina, že, Bannere?“ vykřikl DeWitt.

Clive se otočil. Zároveň cítil, jak mu žena položila ruku na rameno.

„Ano, vy tím budete vinen, kapitáne DeWitte! Dnes v noci a zítra v noci zahynou lidé vaší vinou! Ještě jste se tou svou nenávistí nezadávil?“

„Co se přihodilo v San Carlosu?“ otázala se Jeanette.

„Delgadito dnes v noci odejde do hor, po tom, co DeWittova patrola zastřelila jeho syna. Pedro je se třemi koňmi na cestě do San Carlosu, aby tam varoval McGregora. Než Delgadito opustí rezervaci, asi vyřídí všechny, kdo mají bílou kůži a budou po ruce. Oddíl kavalerie by tam přijel příliš pozdě. Pokud se to Pedrovi nepovede, je McGregor ztracen.“

„Ano – a víte, co se stane pak?“ prohodil DeWitt. „Budou je štvát jak zvěř a nedají si pokoj, dokud je nepotrestají. Do té doby tu nebude klid a mír.“

„Nikdy tu nebyl klid a mír, od zavraždění Mangase Coloradase,“ řekl Clive Banner.

„O čem to mluvíte?“ ptala se Jeanette.

„Krátce po skončení občanské války byl Mangas Coloradas zavražděn majorem Western. Několik kavaleristů ho mučilo rozžhaveným bajonetem a pak ho zastřelili,“ odvětil Clive, aniž by spouštěl DeWitta z očí. „To byl začátek. Od té doby v této zemi není klid.“

„Jo, odkrouhli toho ničemu a udělali dobře,“ odfrkl DeWitt. „To je ten nejlepší způsob, jak smést apačský problém ze stolu. Rozžhavený bajonet a pak kulka. Nebude tu klid, dokud někdo z nich zůstane. Muži, kteří toho Apače oddělali, museli vědět, proč to dělají. A já říkám, že to bylo dobře.“

„Chtěli jen ukojit svou nenávist, DeWitte,“ poznamenal Clive. „Ale za každého Apače, kterého jste dnes s vaší patrolou zastřelili u řeky, bude muset zemřít deset bělochů. Co vám ta vaše nenávist přinese?“

„Chci je vidět zemřít!“ prohodil DeWitt. Nemluvil nahlas, téměř šeptal, ale přesto tomu rozuměl každý. „Chci je vidět zemřít!“ opakoval stejným tónem. „Dal bych svůj život za to, abych do nich jednou mohl střílet rotačním kulometem.“

Pohybem, ve kterém bylo něco zoufalého, do sebe hodil obsah sklenice a pak ji postavil na bar.

„Chci je vidět zemřít, tak jako jsem viděl zemřít svou ženu a své děti.“

Vzhlédl na Jeanette La Rue. V koutku úst mu cukalo.

„Dům nevypálili, pouze stáj a remízu. V ohradě leželi koně, které postříleli, a přede dveřmi domu děti – bestiálně zavražděné těmi grázly! Moje žena byla ještě naživu, když jsem vešel dovnitř. Ležela na posteli, která byla celá od krve. Ještě žila – několik minut, a pak…“ Jeho šeptaná slova se ozývala místností. „Každý Apač, který zůstane naživu, znamená nebezpečí. Mír tu zavládne, teprve až budou vymýceni.“

Když se otočil a sáhl po láhvi, měl pohyby starého muže.

Rozletěly se dveře. Dovnitř vešel poručík Deneen. Spatřil DeWitta a šel k němu. „Chce s vámi mluvit plukovník O’Meara, pane. Mám vás k němu odvést. Pojďte, prosím.“

Kapitán DeWitt se mlčky vydal za Deneenem. U vchodu se ještě jednou zastavil a ohlédl se a vyšel ven. Po chvíli jeho kroky na podlaze verandy dozněly.

Pevností zněl signál trubky.

„Co to je za člověka?“ zašeptala Jeanette La Rue a zavrtěla hlavou.

„Znám ho už nějakou dobu,“ odvětil Clive Banner. „Jeho nenávist k Apačům je to jediné, co ho ještě udržuje při životě. Brzy mu ale ta nenávist zlomí vaz. Zabíjí s rozvahou – a proto je nebezpečný. Pokud má možnost, bude Apače pronásledovat. Nebere na nikoho ohledy – ani na druhé, ani na sebe.“

Sáhl po své whisky a vypil ji. Když postavil sklenici na stůl, zeptala se Jeanette: „A jak to bude dál? Proč ho nepřevelí na Východ, kde nejsou Apači?“

„Protože jistí lidé na tom nemají zájem. Dokud jsou muži jako DeWitt v Arizoně, bude stále docházet k bojům s indiány. Všechno směřuje k tomu, že Apači jednoho dne přijdou i o svá poslední území. To je důvod, proč DeWitt ještě nebyl přeložen. Je to jen figurka v jisté hře. Ale to vám nemohu vysvětlovat.“

„Možná to vysvětlíte mně!“ ozval se nějaký hlas. „Slyšíte, Bannere? Možná mi vysvětlíte, o jakých lidech a jaké hře mluvíte.“

Clive Banner se otočil. U stolu vstal Graham Wade a pohlédl na něj s nakloněnou hlavou – s prsty zaháknutými za vestu.

„Tak koho jste tím myslel, o jaké hře jste mluvil, Bannere?“ zeptal se znovu. „Chtěl jste tím přece říct něco určitého, nebo se mýlím? O jaké hře jste mluvil?“

„Prozradil bych vám to, kdyby to bylo nutné. Ale vy dobře víte, co mám na mysli, Wade.“

„Řekněte mi to,“ vyzval ho indiánský agent. Jeho hlas zněl lhostejně.

„Myslím tím hru o apačské území a něco, co se na něm nachází.“

„Nevím sice, co tím míníte, Bannere, ale nezní to dobře. Z vašich úst to vůbec nezní dobře, spíš neopatrně.“

„Domnívám se, že vím, kdo Apačům prodává pušky, střelivo a alkohol.“

„Zajímavé. Nic proti vašemu mínění nenamítám, pokud zůstane u mínění.“

„Jsou tu lidé, kteří tu rozehráli nebezpečnou hru, Wade, velmi nebezpečnou hru.“

„Vy chcete zemřít, Bannere?“

Clive věděl, že to není řečnická otázka. Wade to myslel vážně.

„Grahame!“ To zvolala Jeanette La Rue, ale Wadeův pohled ji rychle umlčel.

„To není tvoje věc, drahá,“ prohlásil. „Nepleť se do toho. A vy, Bannere, dobře mě poslouchejte. Nepokoušejte se míchat do věcí, které jsou pro vás příliš nebezpečné. Možná tušíte, co je to za hru, ale pak musíte vědět i to, že se jí nemůžete zúčastnit. Jednou jste měl štěstí – ale jak dlouho vám vydrží? Držte se zpátky! Apači jsou ztracení. Zanedlouho tu žádní nebudou. Nikdy jsem vás nepovažoval za rozumného člověka, ale ani ne za hlupáka. Jestli se budete chovat jako hlupák, budu podle toho jednat. Vidíte, hraji s vyloženými kartami.“

Clive neodpověděl. Koutkem oka pohlédl na oba muže za agentem. S osobními strážci se Graham Wade cítil dostatečně silný na to, aby mu mohl vyhrožovat. Clive rychle zvážil své šance.

„Často jsem se ptal, jak to musí vypadat v hlavě člověka, který bez jakýchkoli zábran obětuje stovky lidských životů, aby dosáhl svého cíle,“ pomalu odpověděl, přičemž zdůraznil každé slovo. „Nu, aspoň vím, jaký je to cíl. To mě posune trochu dál.“

Indiánský agent na něj hleděl jako had. V jeho očích nebezpečně jiskřilo a surový výraz jeho obličeje se ještě zvýraznil, když se na něm objevil cynický úsměv.

„Jak daleko to chcete hnát, Bannere?“ zeptal se. „Vidím, že dnes nemáte revolver. To je od někoho, kdo se pohybuje mezi Apači, neopatrné. Frank vám ukáže, co tím myslím.“

Muž ve vlněné košili si pomalu odepnul těžký revolverový opasek a hodil ho na pult.

Clive už neměl čas něco říct. Slyšel jen tichý výkřik Jeanette La Rue, když se na něj vrhl zmíněný Frank.

Náraz byl tak prudký, že Clivea přitiskl k mosaznému pažení pultu.

Ten muž ho zasáhl ocelovým úderem do brady a poslal ho k zemi. Cliveovi se zatmělo před očima. Probral se a s vypětím všech sil zvedl hlavu.

Jakoby přes mlhu viděl blížící se botu a přikrčil se. Rukama chytil nohu v botě a otočil ji. Slyšel žuchnuti, když se muž skácel na podlahu. Prkna se chvěla.

Převalil se a vyskočil. Chvíli se musel držet stolu. Jako by přes různobarevný dým viděl vytřeštěnou tvář Jeanette a potměšilý úsměv Grahama Wadea. Pak se dým rozplynul a on spatřil svého soupeře, který pomalu vstal z podlahy a šel k němu. Pod košilí mu bylo vidět mohutná, svalnatá ramena.

Kráčel k Bannerovi s rozpřáhnutýma rukama. Clive ho nechal přijít k sobě až na krok a potom udeřil. Měl pocit, jako by praštil rukou do zdi.

Muž trhl hlavou, zavrávoral dozadu, zavrtěl hlavou, aby se probral, a zaútočil. Clive viděl jen plochou, zarputilou tvář s očima těsně u sebe.

Ucítil ránu a vrátil mu ji. Muž ho chytil a přitiskl k sobě.

S vypětím všech sil Clive z tohoto sevření vymanil jednu ruku a začal jí odtlačovat protivníkovu tvář. Viděl nad sebou jen strop saloonu a lustr, tak měl zakloněnou hlavu.

Pobudovi se z hrdla vydral přidušený zvuk, když se pokoušel ruku setřást. Okamžik takto zápolili, potom byl Clive náhle volný a odvrávoral k pultu. Bolela ho žebra. Viděl, jak si jeho rival utřel obličej předloktím a znovu zaútočil.

Mocná rána Clivea odhodila proti sloupku. Muž ho kopl do brady, Clivovi jen odletěla hlava.

Po zlomek vteřiny viděl těsně před očima lesknoucí se kolečko ostruhy. Jeho zuby mu roztrhly košili od límce až k opasku.

Clive udeřil. Jeho protivník vrávoral. Clive se vydal za ním, instinktivně využil jeho momentální slabosti a levou pěstí ho zasáhl do hrudi. Pobuda se zkroutil.

Ani jeden z nich neměl s protivníkem slitování. Clive mu viděl na očích, co by ho čekalo, kdyby byl poražen.

Ten muž to sice několikrát koupil, ale ještě nebyl vyřízený. Nyní i Clive začal cítit vyčerpání. Jedna rána ho poslala přes stůl. Ten se pod ním rozlomil. Rozhodil rukama a s žuchnutím se skácel na podlahu.

Náhle se cítil těžký, jako by byl z olova. Opřel se o lokty a uviděl, že jeho soupeř vrávorá k němu. Ani on se již nemohl udržet na nohou. Jeho tvář nesla známky boje, oči měl opuchlé. Ze rtů mu tekla krev.

Chytil židli a rozmáchl se jí nad hlavou. Clive se s vypětím všech sil převalil na bok.

Ani ne dlaň od jeho levého ucha narazila židle do podlahy a rozbila se. Než se však pobuda, který byl po tom útoku předkloněný, mohl narovnat, zasáhl ho Banner do hrudi. Rváč zavrávoral a chytil se zdi. Ten úder mu vyrazil dech.

Clive se vzepjal a připotácel se k němu. Nemohl čekat, až se protivník vzpamatuje a znovu zaútočí. Levou rukou ho chytil za límec košile a pravou mu jednu vrazil. Prorazil slabou obranu a trefil ho z boku do brady.

Banner ucítil ostrou bolest v paži až do ramene. Okamžik měl pocit, že si zlomil prsty.

Jeho soupeř narazil hlavou do stěny a v očích se mu objevil zmatený výraz. Tiše si povzdechl a podlomily se mu nohy. Po stěně se svezl na podlahu a zůstal ležet na břiše bez hnutí.

Byl poražen. Boj skončil.

Clive odfukoval a shlížel na nehybného protivníka. Trvalo mu téměř minutu, než se dokázal otočit a pohlédnout k barovému pultu. Viděl, že k němu jde Wadeův druhý osobní strážce.

Clive se pokusil bránit, ale byl příliš pomalý. Předchozí boj ho stál příliš mnoho sil. Nemohl se bránit bleskurychlému pohybu toho muže, který ho udeřil pažbou revolveru.

Cliveovi se zatmělo před očima. Již necítil, jak se svalil na podlahu. Kolem něj byla tma, padal do propasti.

+ + + + +

Pedro z hnědáka vymačkal všechno, co v něm bylo. Teprve když si všiml, že začal klopýtat, přitáhl uzdy ostatních koní, a tak se vedle valacha ocitl šedý hřebec.

Za jízdy se Apač vyhoupl na neosedlaný hřbet šedého hřebce a valachovu uzdu pustil. Neohlížel se a neviděl, jak hnědák náhle klopýtl a převalil se, jako by šlápl do králičí nory.

Pedro měl pocit, že v dusotu svých dvou koní slyšel údery apačských bubnů.

Jel, jako by mu hořelo pod nohama, i když tušil, že to bude zbytečné. Znal Delgadita dost dobře na to, aby věděl, že smrt svého syna nenechá jen tak.

Pedro nechápal, proč byl Clive tak rozčilený. Reverend byl nejednou varován, aby nezůstával v San Carlosu. Pokud tak přesto učinil, musel přijmout smrt, která ho očekávala. K čemu dělat povyk kvůli muži, který se sám vydá do nebezpečí?

Šedý hřebec byl rychlejší než hnědý valach. Klisna, kterou apačský zvěd vedl za sebou, měla co dělat, aby udržela krok.

Daleko před sebou Pedro viděl zářez ve skalách, kterým musel projet. Odtud byl dobrý výhled na rovinu. Pokud Delgadito začal řádit, musely by hořící budovy indiánské agentury být vidět už odtud.

Náhle třeskl výstřel.

Pedro ucítil prudký náraz do levé ruky.

Okamžitě pustil uzdy. Koutkem oka uviděl, jak se klisna převalila a zůstala ležet v oblaku zvířeného prachu.

Skloněn ke krku šedého hřebce se Pedro hnal k zářezu, přestože věděl, že střelec může být pouze tam. Musel ho překvapit, pokud chtěl tudy projet.

Na okamžik uvažoval o tom, že by se otočil. Ten výstřel vlastně znamenal, že Delgadito se rozhodl opustit rezervaci. Pedro nevěřil tomu, že má před sebou bojovníka z Antoniovy, Geronimovy či Natchezovy hordy.

Třeskly další výstřely. Rozeznal tři zbraně. Věděl, že jeho život visí na vlásku, nedbal však na to a jel dál. Bylo nemyslitelné, že by neprovedl příkaz svého přítele.

Pronikavé zařehtání šedého hřebce mu napovědělo, že jedna z kulek koně zasáhla. Hřebec na okamžik uhnul stranou, ale pak měl Pedro pocit, jako by ještě zrychlil.

Mířili k úžlabině. Nad levou skalní stěnou stoupaly obláčky kouře. Střelba byla ohlušující, ozvěna se nesla mezi vysokými skalními stěnami.

Pedro držel v pravé ruce winchestrovku, uzdu šedáka měl mezi zuby. Puška mu v dlani seděla dobře. Neměl ji dlouho. Ještě před několika dny patřila lovci skalpů a vrahovi Apačů Shadu Simpsonovi. Ten už ji teď nepotřeboval. Clive ho poslal tam, kam patřil. Do pekla.

Střílel za jízdy. Věděl, že bude muset mít štěstí, pokud bude chtít trefit. Triumfálně vykřikl, když viděl, jak po šesté ráně ze skal vyvrávorala postava a zřítila se do hlubiny.

Střelba jeho nepřátel byla stále intenzivnější. Náhle sebou šedák trhl, podlomily se mu nohy, a než se mohl Pedro vrhnout stranou, přeletěl zasaženému koni přes hlavu.

Hbitě se převalil, když dopadl na zem. Winchestrovku stále držel v ruce. Věděl, že bez ní by byl ztracen.

Naštěstí byl již téměř u cíle. Oba bojovníci ve skalách teď měli poměrně nevýhodný střelecký úhel, takže se mu povedlo bez úhony dorazit do úkrytu. Tak získal čas.

Slyšel, jak se oba bojovníci dorozumívají tichým voláním, ale i bez toho věděl, že chtějí slézt a pokusit se ho vyřídit, než bude moci pokračovat v cestě do San Carlosu.

Pedrovi bylo jasné, co je teď nejdůležitější. Musí získat koně. Pokud se ti tři bojovníci dostali na cestu ke skálám pěšky , nedokázal by reverendu McGregorovi pomoci. Pak by se mohl jen pokusit odstřelit zbývající dva bojovníky a vrátit se do Fort Thomas. Ze skály spadl kousek od jeho úkrytu kámen.

Pedro vstal a přikrčen se rozběhl k malé jámě pod převislou skalní stěnou. Musel něco vymyslet.

Kdyby ho Apači obklíčili, byl by ztracen.

Vzhlédl na převislou skalní stěnu. Tudy nahoru nemohl.

Musím se rozhodnout, řekl si.

Plížil se dál ke konci úžlabiny s rizikem, že ho některý z bojovníků uvidí. Nyní již nemohl být opatrný. Musel všechno vsadit na jednu kartu.

Již téměř dorazil ke konci úžlabiny. Ležely tam velké balvany. Nastražil uši. Měl pocit, že slyší tiché frkání koní, ale pak se rozhostilo ticho.

Přesto byl nyní přesvědčen, že Apači s sebou vzali koně. Pravděpodobně ani nechtěli zpátky do San Carlosu. Pedro měl za to, že Delgadito jim dá vědět, až vytáhne ze San Carlosu. Měli se k němu připojit a jet do hor, kde na ně čekali Natchez a Geronimo.

Potom se frkání ozvalo znovu a pak ještě další zvuk, jako když vítr vrhá písek na skálu.

Přitiskl se k balvanu, který byl vyšší než šest stop, a znehybněl. Hleděl na protější skálu. Rád by věděl, kolik koní stojí v údolí, které odtud nemohl vidět. Pak by věděl, s kolika soupeři má počítat.

Zpoza balvanu se pomalu vysunul stín.

Pedrovi se na chvíli zatajil dech. Winchestrovku měl nabitou v rukou, mířil jí na místo, kde se musel objevit Apač.

Pedro byl připraven okamžitě střílet. Věděl, že od svých bratrů nemůže očekávat slitování. Pro ně byl renegát a zrádce, který pracuje pro nenáviděné bělochy. Nezajímalo je, že splácí dluh Cliveu Bannerovi. Nyní, když se Delgadito očividně rozhodl opustit rezervaci a bojovat proti bílému muži, by ho kdekoli, kde by na něj narazili, odstřelili jako prašivého psa.

Jakmile očekávaného bojovníka uviděl, zmáčkl Pedro spoušť. Výstřel byl v tichu úžlabiny ohlušující.

Bojovník vyvrávoral zpoza balvanu a pokusil se udržet na nohou, ale už se mu to nepovedlo. Skácel se do písku a opakovací puška remington, kterou držel v rukou, uvízla ve spáře.

Pedro neztrácel čas. Věděl, že výstřel přivolá druhého bojovníka.

Rozběhl se okolo mrtvého Apače k dolíku, kde podle něho museli stát koně.

Byli blíž, než si myslel. Za ním třeskl výstřel a kulka mu hvízdla okolo levého ucha. Vrhl se mezi ocotilly.

Zvířil se prach, kvůli němuž na chvíli neviděl. Rozkašlal se a vyplivl písek. Skrze oblak prachu náhle spatřil koně.

Hned viděl, že jsou čtyři.

Kde může být ten čtvrtý muž?

Nemusel hledat dlouho.

Ještě než třeskly výstřely, zaryly se kulky do země vedle něj.

Pedro se převalil a pravou ruku s winchestrovkou dal před sebe. Zastavil se o keř, přitáhl pušku k sobě a vypálil třikrát na stín, který se objevil u koní.

Muž vykřikl a vrhl se k zemi, ale Pedro hned viděl, že není raněn smrtelně.

Bojovník se plazil po čtyřech, a než mohl Pedro znovu vystřelit, zmizel za přešlapujícími a řehtajícími poníky.

Potom však Apač za Pedrem vykřikl a vrhl se mezi keře. Ani on nemohl vidět, co se právě odehrálo, a když uslyšel ječet svého druha, musel předpokládat, že ho Pedro zabil.

Vběhl mu před hlaveň winchestrovky. Pedro vypálil třikrát a všechny kulky trefily. Bojovník klesl na kolena a svalil se na bok bez jediného vzdechu.

Chvějícími se prsty nabil Pedro winchestrovku. Teď už měl jen jediného soupeře, a ten byl zraněný. Nevěřil, Že bojovník za poníky mu může být nebezpečný, navíc to byl poměrně mladý muž, jak Pedro zjistil, když se muž plazil do úkrytu.

„Běž, bratře!“ zvolal. „Nezabiju tě. Ale nechej tu koně a pušku!“

Byla to spíš řečnická nabídka, protože Pedro dobře věděl, že to bojovnik nepřijme. Byl odhodlán bojovat, i když věděl, že to pro něj znamená smrt.

Mladík se objevil mezi koňmi. Téměř se již nedokázal udržet na nohou. Pušku však měl v rukou a mířil jí na Pedra.

Ten vypálil. Věděl, že nemá na vybranou.

Mladík se zhroutil, když ho kulka z Pedrovy winchestrovky zasáhla do ramene. Remingtonka mu vypadla z rukou a spadla do prachu.

Pedro k němu přistoupil. Mladík dosud žil. V jeho tmavých očích se zračila nenávist.

„Co se stalo v San Carlosu?“ zeptal se zvěd.

Mladík si odplivl a hlava mu klesla. Pedro vstal a pohlédl na planinu. Nad budovami indiánské agentury stoupal kouř.

Pedro zavrtěl hlavou. Věděl, že do San Carlosu již nedorazí včas. Nezbývalo mu než se vydat zpátky do Fort Thomas a povědět Cliveovi, že Delgadito se vydal na válečnou stezku.

+ + + + +

To první, co Clive uviděl, když přišel k sobě, byla Jeanette La Rue. Cosi vlhkého a chladného se dotklo jeho obličeje. Měl otevřené oči.

„Vypadáte, jako byste se srazil s lokomotivou, pane Bannere. Raději byste se několik dnů neměl holit. Až se podíváte do zrcadla, vyděsíte se.“

Opřel se o lokty a rozhlédl se. Ležel v široké francouzské posteli s mřížemi v hlavě a v nohách postele. Pod sebou měl hedvábnou, tmavě červenou přikrývku. Na oknech visely závěsy, na stěnách zrcadla a svícny.

„Kde to jsem?“ tiše se zeptal. Měl opuchlé rty, těžko se mu hovořilo.

„Jste v mém pokoji a ležíte na mé posteli,“ odvětila a ponořila ručník do porcelánové mísy. „Nikolas, můj sluha, vás sem přinesl.“

Clive si promnul čelo. Bolela ho hlava. Křečovitě zavřel oči a čekal, až to přejde.

„Kde – kde je Wade s těmi dvěma?“

„Odešli pryč.“

„Kdo jsou ti muži?“

„Ten, kterého jste zbil, se jmenuje Frank Halsey. Ten druhý je Howdy Crawford.“

„Wadeovi osobní strážci, že?“

„Myslím,“ odpověděla. Její hlas zněl chladně. „Museli Halseyho vynést. Málem jste ho umlátil. Vzpomínáte si, co bylo potom?“

„Ano, ten – Crawford mě praštil pažbou koltu.“

„To bylo varování, pane Bannere.“

„A zřetelné.“

„Budete si je pamatovat?“

Přehodil nohy přes okraj postele a posadil se. „Na čí straně vlastně stojíte, slečno La Rue?“

„Co je to za otázku? Tady, vezměte si toto a utřete se.“

Vzal ručník, utřel se a pak ho hodil do umývadla. „V pevnosti se vyprávíme…“

„Že co?“

„Že jste přítelkyní Grahama Wadea?“

„Aha? To se vypráví? Myslím, že to je jen moje věc, pane Bannere.“

„Víte přece, kdo je Wade ve skutečnosti.“

„Co to je za otázku? Vím jen, že má mocné přátele ve Washingtonu.“

„Dělá to na vás dojem?“

„To by mělo dělat dojem na vás.“

„Vím, že je zapletený do machinací s indiány. Je tu v rezervaci výkonným úředníkem.“

„Nestarám se o jeho obchody.“ Její hlas zněl odmítavě. Přišla k jedné skříni, otevřela ji, vzala láhev whisky, nalila sklenici a podala mu ji. „Napijte se!“

„Rád bych věděl, proč žena jako vy přijede na Západ a vrhne se kolem krku zrovna Wadovi.“

„To jste na omylu, pane Bannere. Já jsem se nikomu kolem krku nevrhla.“

„Jednoho dne s sebou strhne do propasti všechny kolem sebe, slečno La Rue.“

„Proč mi neříkáte Frenchy jako všichni, kdo se mnou pijí whisky?“

Mlčky si ji měřil pohledem.

Rozesmála se. „Vím, proč to neděláte. Jste ještě příliš důstojník. Máte zažitou důstojnickou etiketu, že?“

„Víte, kdo je Graham Wade ve skutečnosti?“

„Ne. Nezajímá mě to. Je jen velmi málo lidí, o které jsem se kdy zajímala. Pro mě za mě můžete o mně říkat, že jsem egoistka. Možná to je pravda. Ale když člověk vede život jako já, tak se stane egoistou. Chápete?“

„Tvrdí se, že jste na Východě vedla saloony a že jste byla bankéřkou při pokeru.“

„Proč o tom mluvíte?“

„Nevím. Možná – no, možná to není prostředí pro vás.“

„Mé prostředí je ještě pořád lepší než vaše. Cítím se velmi dobře.“

„Tomu nevěřím. Odkud jste? Z Jihu?“

„Ano. Z jednoho městečka na Mississippi. Můj otec tam byl kazatel. Neuvěřitelné, že? Teď víte, proč mám slabost pro toho reverenda v San Carlosu. Dokážu ho pochopit. Můj otec byl dobrý člověk, ale byl bezmocný vůči světu. Byl metodista a jmenoval se Quincy McBride. Má matka byla Francouzka a pocházela z New Orleansu. Nosím její příjmení – La Rue. Pro ni nebyl život knihou se sedmi pečetěmi jako pro otce. A pro mě rovněž není.“

„Mluvili jsme o Grahamu Wadeovi.“

„Je to muž jako každý jiný.“ Přistoupila ke skříňce a vytáhla druhou sklenici. Nalila si.

„První muž v mém životě byl podvodník,“ tiše poznamenala. „Byla jsem tenkrát ještě velmi mladá, příliš mladá. Věděla jsem, že něco ve mně vyhaslo. Od té doby jsem měla strach potkat někoho, koho bych milovala. Věděla jsem, že bych ho kvůli tomu nenáviděla a že by můj život byl nesnesitelný.“

Zvedla hlavu a vrhla na Clivea podivný pohled.

„Neříkám to, abych ospravedlnila svůj život, pane Bannere. Vůbec nevím, proč vám to vyprávím. Ještě nikdy jsem o tom s nikým nemluvila. Myslím, že bude lepší, když odejdete. Můžete ještě dopít sklenici, ale pak běžte, ano?“

Postavil sklenici na stůl a vstal. Na chvíli se mu zatočila hlava, ale pak opět získal rovnováhu. Vzal si svou roztrhanou košili a sako a šel ke dveřím. Tam se zastavil a otočil.

Jeanette La Rue stála u okna. Její tvář se odrážela od okenní tabule.

„Vraťte se na Východ,“ poznamenal. „Toto není život pro ženu, jako jste vy.“

Neodpověděla mu. Šel ven a zavřel za sebou dveře. Sešel dolů a opustil saloon zadním vchodem.

Vypadalo to, že noc bude chladná. Bylo bezvětří a tma.

Kdesi na druhé straně pevnosti se ozývalo monotónní bubnování jako bušení nějakého obrovského srdce.

Clive mu naslouchal. Věděl, co to znamená.

+ + + + +

Když se buben odmlčel, otevřel reverend McGregor bibli, vstal a šel k oknu. Na stole svítila petrolejová lampa a zalévala místnost slabým světlem.

McGregor otevřel dveře a vyšel ven. Už hodinu slyšel bubny a teď se rozhostilo ticho.

Náhle se ozval dusot kopyt. Reverend viděl, jak někdo projel okolo budovy indiánské agentury. Potmě nebylo vidět, kdo to je.

Hleděl do noci, k apačským příbytkům, kde hořel velký oheň. Viděl tančící postavy. Vypadaly přízračně.

Přejel si dlaní čelo, obrátil se a vrátil se do místnosti. Chvíli nerozhodně stál. Pak sebou trhl, protože opět zaduněly bubny. Šel ke stolu a nerozhodně potěžkal v kůži vázanou bibli, načež se posadil do křesla.

Jeho vnitřní hlas mu napovídal, že něco není v pořádku. V San Carlosu se Apači často opíjeli a tančili v rytmu bubnů. Tentokrát však bylo něco jiné než jindy.

Vstal a šel k malým kamnům, na kterých stála konvice s dávno vychládlou kávou. Vzal hrnek, nalil si a napil se.

Pak se venku ozval dusot kopyt. Nějaký kůň tiše zafrkal a znovu se rozhostilo ticho. Naslouchal, ale už nic neslyšel.

Že by se mýlil? Jel ten jezdec dál?

Potřásl hlavou, přišel ke stolu, posadil se a ještě jednou otevřel bibli. Četl žalm 55:

Srdce se ve mně chvěje

a padla na mě smrtelná úzkost.

Strach a hrůza se na mě řítí

a děs mě halí.

Říkám si: Kéž bych mě křídla jak holub,

odletěl bych a dopřál si klidu.

Hle, daleko bych utekl,

zůstal bych na poušti.

Otevřely se dveře a bouchly o stěnu.

McGregor překvapeně vzhlédl. Ve dveřích stála postava. Viděl lesknoucí se stříbrný šperk.

„Kdo je tam?“ tiše se zeptal.

Stín ve dveřích se pomalu a neslyšně blížil. Světlo lampy dopadlo na snědou, plochou tvář. McGregor se bezděky nadechl.

„Delgadito!“

Apač stál před stolem, ani ne tři yardy od McGregora. Byl nahý až na kožené podkolenky a bederní roušku, okolo které měl široký nábojový pás. Černé vlasy měl nad čelem staženy čelenkou. Na obličeji měl široký bílý pruh, který se mu táhl od ucha přes Lícní kosti a kořen nosu k druhému uchu. Černé oči upíral na McGregora.

Reverend sklonil hlavu a teprve nyní si všiml pušky v indiánových rukou. Byla to winchestrovka model 66. Její hlaveň mířila přímo na McGregora. Opíral si ji o levé předloktí.

„Delgadito!“ hlesl McGregor. „Co ode mě chceš?“

„Delgadito a všichni jeho muži ještě dnes odjedou do hor.“

„Vy chcete odjet z rezervace? Víš, že pak přijedou vojáci.“

„Ať přijedou. Delgadito je připraven je přivítat.“

„Delgadito, pověz mi, co se stalo. Řekni mi, proč chceš jet do hor. Delgadito, jsme přátelé. Tvůj nejmladší syn nosí mé jméno. Ty sám…“

Mohutný Apač pomalu zavrtěl hlavou. „Vojáci zastřelili mého staršího syna. Už nejsem tvůj přítel. Jak bych mohl být přítelem bělocha? Slyšíš ty bubny? Opakují Antoniova slova: Zabít! Zabít! Zabít!“

„Delgadito!“

Rudoch s cvaknutím natáhl kohoutek winchestrovky.

„Nevzpomínám si, že bych se někdy přátelil s bělochem.“

„Proč jsi přišel?“

„Jak bych mohl bojovat s obrazem v srdci, na kterém by byl běloch mým přítelem? Jsi první, koho postihne Delgaditova pomsta. Najdou tu tvé tělo a budou vědět, že je Delgadito čeká. Slyšíš ty bubny? Víš, co říkají? Rozumíš jim? Říkají: Zabít! Zabít! Zabít!“

„Delgadito,“ zapřísahal ho McGregor. „Spával jsem ve tvé chýši, když ve tvém kmeni propukly černé neštovice. Jsme přátelé. Jak bys mohl zapomenout, že jsme přátelé?“

Chtěl vstát, ale tu třeskl výstřel. V místnosti přehlušil i bušení bubnů.

Reverend sebou trhl a chytil se okraje stolu. Jeho oči naplnila bolest a slzy. Pod srdcem se mu na košili vytvořila tmavá skvrna, která se rychle rozšiřovala.

„Delgadito!“ To zvolání skoro nebylo slyšet. Potom tiše zasténal.

Apač nabil pušku, aniž sklonil její hlaveň. Prázdná nábojnice s cinknutím dopadla na zem. Opět stáhl pákové nabíjení. Nehnul ani brvou, když zmáčkl spoušť podruhé.

McGregor se svalil na stůl a pomalu se svezl na podlahu, kde zůstal klečet.

Přes desku stolu hleděl na Apače. Již nemohl mluvit, ale jeho oči jako by chtěly něco říci. Náhle se převalil na bok. Na udusanou podlahu tekla krev.

Indián vyskočil z otevřených dveří a vrhl se na hřbet pomalovaného válečného poníka. Pak se otočil, zamával puškou nad hlavou a se zkřivenou tváří zvolal: „Hejááá!“

Z temnoty se vynořili jezdci

V indiánské agentuře se svítilo. Ven vyšel muž s puškou pod paží. Jezdci projížděli kolem něho. Zasáhl ho péry zdobený oštěp a odhodil ho ke dveřím. Muž v pádu zmáčkl oba kohoutky své brokovnice. Nocí zazněla dunivá rána. Opilí Apači seskočili z koní a vtrhli do budovy agentury. Zevnitř se ozvaly výkřiky…

+ + + + +

„Santa madre de dios! Jak to vypadáš? Co se stalo, Clive?“

„To nic není, querida,“ zamumlal. Pokusil se o úsměv, ale bolest byla silnější.

„Jsem si jistý, že v pozadí toho obchodu se zbraněmi je Wade, Marie. Musíme ho usvědčit. Jestli se nám to nepodaří, zemřou stovky lidí. Musíme ho vyřídit – ať to stojí, co to stojí. Nemůžeme mu nic dokázat, ale někdo toho parchanta zastavit musí.“

„Ty ses s ním pral, Clive?“

„Ne s ním. Najal si rváče, Marie. Už se necítí tak jistě.“

„Lehni si! Umyju ti obličej, Clive. Prosím, lehni si.“

„Udělej to tady,“ přidušeně řekl. „Můžu při tom sedět, guapa.“

„Posaď se tam, na židli.“

Poslechl ji a Marie přinesla láhev whisky. Čistým hadrem namočeným v kořalce mu utřela obličej. Bolest byla tak silná, že mu do očí vhrkly slzy. Pálilo to.

„Rád bych věděl, co se dnes v noci děje v San Carlosu,“ zamumlal, aby myslel na něco jiného. „Ale to se dozvíme, teprve až se Pedro vrátí. Obávám se, že tam nenajde žádného živého bělocha. I to je vina Grahama Wadea.“

„Proč s ním musíš bojovat? Proč zrovna ty?“ otázala se a něžně ho pohladila po vlasech.

„Kdysi jsi mi řekla, že se nikdy nepokusíš mě přesvědčovat, abych odtud odjel, dokud tento boj nebude dobojován. Někdo to musí udělat. A ty víš proč.“

„Ale proč ty? Ty už nejsi v armádě. Nenosíš uniformu. Nejsi za to zodpovědný.“

„Marie!“ Otevřel oči, chytil ji za ruku a pevně ji držel. „Marie, dobře mě poslouchej! Ten člověk je zloduch, ale nemáme proti němu důkazy. Armáda proti němu nemůže nic podniknout, i když je jí známo, kdo zavinil to povstání. Ten chlápek je prohnaný. Nedělá chyby, drží se v pozadí. Bojovat musejí jeho muži. Armáda má svázané ruce. Proto ho musím zneškodnit, dokud toho nenapáchá ještě víc.“

„A když tě zabije, Clive?“

„Mě tak snadno nikdo nedostane, Marie.“

„Ale mysli na svého syna. Co mu řeknu, když tě zabijí? Co mu mám vyprávět, až bude velký a bude se na tebe ptát? Pro muže je všechno tak lehké. Mysli na mě.“

„Teď nic neříkej, Marie. Bylo by to zbytečné. Musím Wadea zastavit, než na celém území vypukne válka. To je to, co chce, a já mu v tom musím zabránit. Řekni, že mi rozumíš! Řekni, že chápeš, proč to musím udělat! Musím ten boj dovést do konce. A nesmím se ptát, co by se mohlo přihodit, to není důležité. Musím bojovat. Dokud budu dýchat a dokud udržím revolver, budu proti Wadeovi bojovat.“

Vyčerpáním zmlkl. Otočil se. Marie stála na tom samém místě, kde byla, než šel k oknu. V očích měla slzy. Vůbec si však toho nevšimla. Uvědomovala si, že ho nemůže zastavit. Cítila, že ho nemůže přesvědčit, že boj byl nevyhnutelný. Nic a nikdo ho nemohl zastavit. Ani její láska.

„To je dobře. Už o tom nebudeme mluvit,“ zašeptala. „Už ti nebudu klást žádné otázky. Já…“

Zakoktala se, rozpřáhla ruce, rozběhla se k němu a objala ho. Cítil, jak vzlyká, chvěla se jako v horečce. Přitiskl ji k sobě.

„Všechno zase bude dobré, věř mi,“ zamumlal a věděl, že lže sám sobě.

+ + + + +

Uprostřed noci se probudil.

Nejprve nevěděl, kde je. Teprve po chvíli si to uvědomil. Venku se blížil dusot kopyt. Právě ten ho zřejmě probudil.

Opřel se o lokty a pohlédl na Marii. Ještě pořád klidně a pravidelně oddechovala. Dlouhé vlasy jí splývaly kolem obličeje.

Někdo zaklepal na dveře.

Clive seskočil z postele, vytáhl zpod polštáře revolver a šel dlouhým, ztemnělým obchodem ke dveřím, kde se zastavil a polohlasně se otázal: „Kdo je tam?“

„To jsem já, Nan-tan,“ tiše odvětil indián.

Clive odsunul závoru a vyšel ven. Viděl Pedrovu siluetu.

„Jsi zpátky? Kde je McGregor?“ otázal se a strčil si revolver za opasek kalhot.

„Nan-tan, v San Carlosu už žádní běloši nejsou. Delgadito tam už není. Vzal všechny své muže. Zůstaly tam jen ženy a děti. Reverend je – mrtev. I dva muži z agentury byli zastřeleni.“

Clive cítil, jak ho polil studený pot, přestože bylo chladno a vanul vítr.

„Počkej! Obleču se. Společně půjdeme k plukovníkovi. Musí se dozvědět, co se stalo.“

Náspy a bašty pevnosti čněly k noční obloze.

Clive zavolal na hlídku u brány. Otevřely se úzké postranní dveře.

V bráně svítily pochodně. Byl to pochmurný pohled.

„Probuďte plukovníka!“ zvolal Banner na seržanta.

„Uvědomím službu konajícího důstojníka, pane.“

„Kdo to je?“

„Poručík Corbett ze setniny B, pane.“

„Pospěšte si!“

Několik minut stáli v šeru, než se objevil Corbett.

„Bannere, vy? Co se děje, krucinál…“

„Probuďte plukovníka! Delgadito odtáhl do hor a pobil všechny bělochy v San Carlosu. Nesmíme ztrácet čas. Rychle!“

Corbett na něho hleděl jako na zjevení, ale pak přikývl a rozběhl se přes cvičiště k důstojnické ubytovně. Clive a Pedro šli za ním.

„Co se stalo v San Carlosu?“ otázal se O’Meara.

„Pedro se odtamtud před několika minutami vrátil, pane. Reverend McGregor a dva muži z agentury jsou podle něho mrtví. Viděl to na vlastní oči.“

„A Apači?“

„Jsou pryč! Delgadito tam nechal jen ženy a děti. To znamená, že bude bojovat do posledního muže, jinak by je vzal s sebou. Teď máme povstání, kterému jsme chtěli zabránit. Delgadito má na kmeny v rezervaci velký vliv. Bude pro Geronima cenným spojencem.“

„Takže se to stalo,“ zamumlal plukovník. „Teď už je jen otázkou času, než povstanou všechny kmeny. A my máme na celém teritoriu jen dva a půl tisíce jezdců. Než Miles požádá o posily a než je dostane, mohou uplynout týdny nebo měsíce. Přitom může rozhodnout příštích čtyřiadvacet hodin.“ Obrátil se ke Corbettovi. „Poručíku, nechte nás o samotě! Vezměte zvěda s sebou! Musím mluvit s panem Bannerem. Probuďte důstojníky! Všichni muži, kteří se nacházejí mimo pevnost, ať se okamžitě hlásí u svých jednotek! Zdvojit hlídky! Běžte!“

Clive na ně hleděl, když odcházeli. Teprve když se za nimi zavřely dveře, opět se otočil k plukovníkovi.

Ten se opíral o psací stůl.

„Zvítězí, Bannere?“ otázal se neklidným hlasem. „Zvítězí? Teď má Apače tam, kde je chce mít. Za každou pušku mu zaplatí zlatem a nevědí, že tím jen urychlují svou zkázu. Pak je vyhubí nebo přesunou do Texasu, do nějaké zatracené rezervace, kde budou hynout jako mouchy. Existuje plán, podle kterého mají být Apači přivedeni do Fort Silla…“

„Pane,“ skočil mu Clive do řeči. „Nemůžu prostě jít za Grahamem Wadem a zastřelit ho.“

„Já vím. Ale – přál bych si, aby to bylo možné.“

„Potřebujeme proti němu důkaz.“

„Ten nikdy nenajdete, Bannere. Mafie ve Washingtonu ho kryje. Zákon proti němu nic nesvede. Existuje jediná cesta, jak by se to mohlo podařit. Wade má příliš mnoho dobrých přátel ve Washingtonu, kteří jsou všichni zapleteni do těchto čachrů. Pokud bychom Wada přiměli mluvit, celý gang by se rozpadl a Wade by všechny, kdo jsou v tom namočení, strhl s sebou. Proto budou držet spolu a bojovat proti každému, kdo by někoho z nich ohrozil, protože takový člověk by ohrozil všechny.“

„Co chcete dělat teď, pane?“

„Co by, Bannere? Vyšlu patrolu, aby sledovala Delgaditovy stopy, a až budeme vědět, kde je, vytáhne 19. jízdní pluk a zažene tu hordu do rezervace – za cenu jakýchkoliv ztrát. Tak zní můj rozkaz. Ale obávám se, že tentokrát nebude jednoduché Apače porazit. Budou bojovat do posledního náboje. Musíme je dostihnout, než se spojí s Geronimem v horách, jinak budeme stát proti nepříteli, který je mnohem silnější než my.“

„Pak musíte patrolu vyslat ještě dnes v noci, pane. Ta se ale patrně…“

„…zaplete do boje? Vím, ale musím to riskovat. Musíme potřít tu válečnou hordu a Delgadita pověsit, pokud nepadne v boji. Bannere, sakra, přece musí existovat někdo, kdo Wadea může usvědčit.

„Ano, někdo takový jistě existuje. Rád bych věděl, kde tento člověk je.“

„Koho tím míníte?“

„Wade měl v San Carlosu tři lidi. Jednou jsem s nimi měl co dělat. Pedro ale v agentuře viděl pouze dva mrtvé. To může znamenat jen to, že jeden z nich unikl. V této chvíli je jediným svědkem, který může vypovídat proti Grahamu Wadeovi.“

„Víte, kde se ten muž zdržuje?“

„Ne, ale myslím, že bude poblíž. Jistě Wada varoval.“

„To je možné.“

O’Meara zvedl hlavu a naslouchal, když se přede dveřmi ozvaly kroky. „Ani slovo o Grahamu Wadeovi, Bannere. Nechci, aby…“

Kdosi zaklepal na dveře a do místnosti vešli důstojníci, všechno muži v hodnosti kapitána či poručíka.

Clive si je prohlížel. Byli tam všichni: Kuyper, Quincy, Delano a v pozadí bledý DeWitt s planoucíma očima, poručici Kane, Deneen, Halloway, Sheers, Reynolds, Buschman, Corbett, Harris, Johnson, Sherman a Enwright. Mlčky hleděli na plukovníka O’Mearu, který se opřel o psací stůl.

Clive Banner mlčky stál v jednom rohu, zatímco plukovník krátce vysvětloval situaci.

Když skončil, přihlásil se o slovo kapitán Kuyper. „Nepovažujete za možné, že se Delgadito spojí s Geronimem ještě dnes?“

„Ne. Spíš věřím, že v prvních dnech povede válku na vlastní pěst. Pravděpodobně se pokusí přepadnout malé jednotky a pevnůstky, aby se zmocnil dalších zbraní a střeliva, než odtáhne do hor ke Geronimovi. To je naše šance. Musíme ho vystopovat. Pro tento účel vyjede ještě dnes v noci patrola v počtu dvaceti pěti mužů s výslovným příkazem vyhnout se pokud možno boji. Jejím úkolem je pouze zjistit Delgaditovu pozici. Pětadvacet mužů a pět apačských zvědů musí stačit na to, aby se ubránili. Přesto to bude nebezpečné. Potřebuji dobrovolníky. A nechci ženaté. Patrolu povede kapitán. I to by měl být dobrovolník.“

„Hlásím se, pane,“ ozval se kdosi.

Clive se otočil. Mezi ostatními důstojníky se prodral muž a zůstal s šavlí pod paží stát před O’Mearou.

Byl to kapitán DeWitt.

+ + + + +

Graham Wade šel osvětlenou chodbou a zastavil se přede dveřmi, za nimiž se svítilo, jak bylo poznat podle proužků světla kolem nich.

Dveře se neslyšně otevřely.

Graham Wade zůstal stát na prahu a pozoroval Jeanette La Rue, která k němu byla otočená zády. Seděla u velkého zrcadla, v rukou flakónek s francouzským parfémem, jehož lehká, příjemná vůně se linula celou místností.

Otočila flakónek, navlhčila zátku, vytáhla ji a přejela si jí krk.

V tom okamžiku vzhlédla a v zrcadle spatřila Grahama Wadea.

„Je mi líto, že ses musela dívat, jak přistřihli křidýlka Bannerovi. Rozrušilo tě to moc? Cítila jsi s ním?“

Neodpověděla.

„Mlčíš? Proč jsi ho vzala k sobě do pokoje, Jeanette? Buď opatrná a dobře zvaž, co mi odpovíš. Vidíš, že jsem poměrně dobře informovaný. Takže, proč jsi ho nechala odnést do svého pokoje?“

„Jakým právem mi kladeš takové otázky?“

„Ale no tak. Jsi příliš inteligentní na to, aby ti někdo mohl něco předstírat, Jeanette. Nikdy svou squaw neopustí – nikdy kvůli jiné ženě. Jeho čest důstojníka mu to nedovolí. Patří k lidem, kteří dbají na svou čest.“

„Vím, že pro tebe čest neznamená nic. Nemusíš mi to dokazovat.“

„Přesněji řečeno pro nás neznamená nic,“ potměšile řekl. „Oba jsme se naučili, že jsou věci, které jsou bezcenné. Zmoudřeli jsme, že? To musíš přiznat, Jeanette.“

„Jsem velmi unavená,“ zamumlala a vstala. „Ráda bych si šla lehnout. Necháš mě, prosím tě, o samotě?“

„Co si slibuješ od toho muže?“ zeptal se číhavě. „Je to zvěd, který se všeho vzdal kvůli jedné indiánce. To není pravý muž pro tebe, navíc se tě nikdy nedotkne. Mám ho ještě dnes v noci nechat zabít?“

Otočila se a pohlédla na něho vytřeštěnýma očima, v nichž se zračilo zděšení.

„Je v pevnosti, na poradě důstojníků, Jeanette. V této chvíli nejsou mimo pevnost žádní důstojníci. Mohl bych ho nechat zastřelit, až půjde z pevnosti. Pro dobrého střelce nebude problém vyřídit ho jednou ranou.“

„To neuděláš!“ vyhrkla. „Víš, že bys mě ztratil.“

„To jsem chtěl vědět,“ poznamenal. „Odpověz mi na mou otázku, Jeanette: Co s ním máš?“

„To bys nikdy nepochopil.“

„Dáváš mu přednost přede mnou?“

Mlčky na něj pohlédla.

„Víš, že ho nikdy nedokážeš získat.“

„To ani nechci,“ odpověděla tiše a pohlédla za něj. „Nikdy nepochopíš, že existují lidé, o kterých chci jen vědět, že jsou tady. Nechci od nich nic víc.“

„Jsi blázen,“ řekl. Byl červený ve tváři. „To, co chceš, jsou peníze, mé peníze. Chceš krásný život v přepychu. V životě, který vedeš, není místo pro sny. Myslíš si, že není v mé moci tvůj sen jediným slovem zničit a vrátit tě do skutečnosti? Chápej mě správně, nežárlím na muže, který ti nemůže nic nabídnout.“

„Ani mě nenapadlo, že bys mohl žárlit, Grahame. Na to bys musel umět milovat. A to ty nedokážeš. Chceš jen ovládat druhé. To jsem v posledních týdnech jasně poznala. Chceš jen moc, to je všechno. Jsi šťastný jen tehdy, když ostatní musejí dělat to, co jim ty vnutíš.“

„Co pro něho znamenáš? Co myslíš, že by řekl, kdyby věděl, že jsem tě do Fort Thomas zavolal já? Myslíš, že bys někdy dostala tento saloon, kdybych to nechtěl? Když jsem tě viděl tenkrát na Mississippi, věděl jsem, že jsi jediná žena, která se ke mně hodí. Pozoroval jsem tě u karetního stolu. Byla jsi tak chladná a klidná. To se mi líbilo. Teď se chováš jako malá holka, která…“

„Přestaň! Nic to na tom nezmění. Naposledy, kdy pro mě někdo něco znamenal, jsem byla ještě téměř dítě, bylo mi právě osmnáct. Ty a já – uzavřeli jsme jenom obchodní dohodu a to je všechno. Mezi námi není nic jiného.“

„Připadá mi, že zapomínáš, že mi stačí jediné slovo a pojedeš zpátky na Východ. Mnoho lidí by bylo rádo, kdyby tě znovu viděli na palubě nějakého mississippského parníku. Patříš mně – mně a nikomu jinému.“

„Myslíš, že se mnou můžeš jednat jako s něčím, co ti patří? Myslíš, že si mě můžeš koupit?“

„Nemyslím si, že si tě můžu koupit. Já jsem si tě už koupil, Jeanette!“

„Mýlíš se, Grahame! Nekoupil sis mě. Jsou věci, které se koupit nedají.“

„Například? Například důstojník, který kvůli apačské squaw vystoupí

z armády? Například hráčka, levná, malá…“

Prudce se otočila a mrštila po něm flakonem. Wade uhnul a flakon se rozbil o zeď.

„Ty!“

Přistoupil k ní a udeřil ji hřbetem ruky do obličeje. V tom pohybu byla dlouho hromaděná zlost. Rána byla tak tvrdá, že ji odhodila na postel.

Do očí jí vhrkly slzy. Několik vteřin na něho hleděla, jako by nebyla schopná pohybu, pak si na jedné straně bleskově vytáhla sukni.

Vzápětí vytáhla z podvazkového pásu malou pistoli derringer.

Graham Wade ji chytil za ruku a surově ji zkroutil. Vykřikla bolestí. Roztáhla prsty a pistole vypadla na damaškovou přikrývku.

Pustil jí ruku a zvedl zbraň. Byl to malý, dvouhlavňový derringer ráže 22.

Palcem otevřel jeho komory a sklopil hlavně. Ve světle lampy se zaleskly mosazné nábojnice. Vytáhl je a derringer hodil na zem.

„To jsi myslela vážně?“ váhavě se zeptal. „Doufal jsem, že nebude nabitá. Ale jsi odhodlaná ke všemu. Víš, co by se stalo, kdybys mě zastřelila, má milá? V pevnosti by tě pověsili. Zařídili by to jistí lidé, pro které mám velkou cenu.. Vypadá to, že jsi nepochopila, co jsem právě řekl, Jeanette.“

„Jistěže jsem to pochopila. Ale je mi to jedno. Klidně bych to udělala. Hnusíš se mi!“

„Ale. Že tak najednou? Za pár hodin ses hodně změnila. Nejsi první, která si myslí, že si se mnou může hrát, a ani nebudeš první, která tohoto omylu trpce litovala. Nesnesu, aby se někdo protivil mým přáním a už vůbec ne žena. Budeš litovat, za to ti ručím!“

Sel k otevřenému oknu a vyhodil oba náboje ráže 22 ven. Pak se otočil a přivřenýma očima pohlédl na Jeanette La Rue, která ještě stále ležela na posteli.

Několik vteřin na sebe upřeně hleděli, pak se otočil a šel ke dveřím.

Jeanette La Rue se pohnula, teprve když jeho kroky na chodbě utichly. Jako by se probrala z uhranutí.

šla k toaletnímu stolku, otevřela zásuvku a vytáhla malou kabelku z tmavého sametu.

Otevřela ji a vzala z ní dva náboje ráže 22 s mosaznými nábojnicemi. Pomalu je vsunula do komor derringeru.

Jeanette se rozhodla. Klid, který se v ní rozhostil, svědčil o jejím odhodlání.

Zhasla lampy a oblečená si lehla na postel. Hleděla do tmy.

Odkudsi z dálky – pravděpodobně ze cvičiště – zněla tichá, podmanivá melodie trubky.

+ + + + +

Marie se opřela o předloktí, když její muž vešel do tmavé místnosti.

Clive viděl v šeru její siluetu.

„Odcházím z pevnosti,“ řekl, než se mohla na něco zeptat. „Delgadito a jeho muži odjeli do hor. Marie, situace ve Fort Thomas bude neúnosná. Za dva dny bude vypraven konvoj žen a dětí do Fort Apache.

Požádal jsem plukovníka, aby pro tebe rezervoval místo v jednom voze. Pozítří za svítání odjedeš z Fort Thomas. Musí to být! To přece chápeš, ne?“

„A ty?“ tiše se otázala.

„Já přijedu za tebou, tak rychle, jak budu moci. Nebude to dlouho trvat a odjedeme z této země. Slibuju ti to, Marie.“

Posadila se. Přistoupil k posteli a letmo ji políbil.

„Ach Clive,“ zašeptala, „mám strach, Clive, hrozný strach.“

„To není nutné, Marie. Ve Fort Apache budete v bezpečí. Dokonce ani Geronimo se ho neodváží napadnout.“

„Nemám strach o sebe.“

„Kromě toho tím konvojem pojede víc žen a dětí. Kromě tebe šest žen a čtyři děti. Pojedete ve dvou vozech s eskortou šesti vojáků do Fort Apache.“

„Řekla jsem ti, že se nebojím o sebe, Clive. Mám strach o tebe.“

„O tom nemluv, Marie. Nemůžeš tu zůstat. Teď tu bude nebezpečno. Jen v těch největších pevnostech je bezpečí.“

„Kdy přijedeš za mnou, Clive? Kdy to bude? Pověz mi to!“

„Nevím to, Marie. Ale nebude to trvat dlouho. Jenom musím něco vyřídit.“

Objala ho a přitiskla k sobě.

„Prosím, drž mě, drž mě pevně. Nechci myslet na to, že nás něco může rozdělit. Prosím, drž mě pevně, Clive. Prosím, drž mě pevně. Snad pak budu mít dost síly…“

+ + + + +

Za ranního šera vytáhlo pětadvacet kavaleristů setniny G s pěti apačskými zvědy pod velením kapitána DeWitta a seržantů McLeoda a Duleyho.

Clive si posunul stetson do čela a zamířil k O’Mearovi, který právě mluvil s kapitánem Kuyperem a vzhlédl k němu.

„Vím, že považujete za chybu, že jsem vyslal DeWitta,“ hned řekl. „Ale byl to jediný dobrovolník. Kromě toho není ženatý. Neměl jsem na vybranou, Bannere. Můžu jen doufat, že na něho Apači nezaútočí.“

„To je možné, že Apači nezaútočí. Ale on zaútočí na ně, plukovníku. Okamžitě se vrhá do boje, když je vidí. To je to, čeho se obávám.“

„Byl příliš dlouho tady v pohraničí. Muži, kterým Apači pobili rodiny, by neměli jít k armádě. Nejednou jsem se snažil o jeho převelení, ale bohužel pokaždé bezúspěšně. Jsou lidé, kteří si myslí, že to je správný muž na správném místě. Důstojníci jako kapitán DeWitt bezděky hrají mafii do karet, protože provokují Apače k tomu, aby sáhli po zbrani. Musel jsem ale tu patrolu vyslat.“

„Já vím, pane. Ale oba známe Apače dost dlouho, abychom věděli, co udělají, když si budou myslet, že na tu patrolu mají dost sil. Vyšlou návnadu a DeWitt se vydá za ní. Jakmile spatří Apače, přejde do útoku, protože zkrátka musí. A až padne do léčky, tak z jeho mužů už nikoho neuvidíme živého.“

„Co jsem podle vás mohl dělat?“ zamyšleně se zeptal O’Meara. „Můžete mi to říct? Můžeme jen čekat, než se patrola vrátí, a to nebude do večera. Přesně za čtyřiadvacet hodin vyrazí transport se ženami a dětmi. Co máme udělat mezitím?“

„Nic. Můžeme jen čekat,“ odpověděl Clive Banner a pokrčil rameny.

Vyšel z pevností. Před branou potkal Pedra, který přišel z tábora.

„Patrola už odjela,“ řekl Clive.

Zvěd jen zachmuřeně přikývl a pohlédl k apačským příbytkům. „Delgadito ze San Carlosu odjel s padesáti bojovníky. Nebude se vyhýbat boji, Nan-tan.“

„V DeWittově oddílu je jedenatřicet mužů. Napadne je Delgadito?“

„Nan-tan, nezapomeň, že Apači mají pušky, které střílejí lépe a rychleji než armádní karabiny. Enju, Delgadito přijme boj, až se dozví, že muž, který ho sleduje, zastřelil jeho syna. Bude bojovat do posledního muže, do posledního náboje – a až mu dojde střelivo, bude pokračovat s nožem.“

+ + + + +

Hodiny ve Fort Thomas se vlekly.

Na kopci, asi pět set yardů od pevnosti, byli dva muži s heliografem, aby se kdykoli mohli spojit s patrolou. Heliograf byla konstrukce se zavěšeným zrcadlem, jímž se mohly předávat zprávy morseovkou na tucty mil daleko. Až do poledne žádná zpráva od DeWittovy patroly nepřišla.

Když se setmělo, aniž by patrola vyslala signál, šel Clive do pevnosti.

Důstojníci stáli před svou ubytovnou. Když k nim Clive došel, jejich hovor umlkl. Upřeně na něj hleděli.

„Bannere,“ řekl kapitán Kuyper, „co se podle vás stalo s patrolou?“

„To nevím. Je možné, že DeWitt sleduje stopu do Teresa Mountains, nebo se vydal na jih, do Pinalanos. Slunce zašlo. Teď nemůže dávat signály heliografem. Možná se ohlásí, až vyjde slunce.“

„Ale to bude až za deset hodin,“ namítl Kuyper.

„DeWitt by musel být blázen, kdyby tábořil venku. Přímo by tím Apače vyzval, aby ho přepadli. Nechápu to. Kde může být? Celý den čekáme na signál a žádný se neobjevil. Nevěřím, že se střetl s Apači kmene Warm Springs.“

Clive pokrčil rameny a vešel do bytu plukovníka O’Meary.

Ten seděl u psacího stolu a točil si doutníkem mezi prsty.

„Co je?“ zeptal se a vzhlédl. „Proč se nehlásí, Bannere?“

„Jeden důvod by se možná našel,“ odpověděl Clive.

„Já vím. Už jsem na tu možnost myslel. Ale patrola s třiceti muži pod velením zkušeného důstojníka? Musíme mít jistotu. Pokud krátce po rozednění neuvidíme žádný signál, vyšlu druhou patrolu. Musíme vědět, co se stalo s DeWittem.“

„Co chcete vědět, plukovníku? To, co už dlouho tušíte?“

„Jsem zodpovědný za své lidi.“

„Druhá patrola by sotva měla šanci uniknout osudu první. Důstojníci mají příliš málo zkušeností. Neznají apačský způsob boje. Jenom dáte všanc životy pětadvaceti nebo třiceti mužů.“

„Bannere,“ přidušeně řekl O’Meara, „existuje muž, který by byl schopen tu patrolu vést a přivést zpátky. Existuje muž, který zná Apače lépe, než se znají oni sami. Mluvím o vás. Muži vás budou poslouchat, pokud je svěřím vám. Chcete vést druhou patrolu?“

+ + + + +

Za svítání vyjely vozy se ženami a dětmi do Fort Thomas.

Jen Jeanette La Rue nikde nebyla. Oba vozy stály se svěšenými, šedými plachtami označenými zkříženými šavlemi a číslem 19 podle 19. pluku na svém místě.

Ženy a děti již byly ve vozech, když Clive zvedl svou ženu do druhého vozu. Paní Lorna Kuyperová, žena důstojníka setniny C, jí pomohla.

Každý vůz řídil jeden muž, krom toho zde byla eskorta šesti kavaleristů, kteří nyní přijeli od stájí.

Clive stál za druhým vozem a držel Marii za ruku. Nikdo z nich neřekl ani slovo. Přesto cítil, jak mu sevřela ruku, když zazněl povel k vyjetí a oba vozy se se skřípěním pohnuly.

„Nedělejte si o svou ženu starosti,“ uklidňovala ho paní Kuyperová. „Budu na ni dávat pozor. Slíbíte mi za to, že pomůžete mému muži, pokud to bude nutné?“

„To se rozumí samo sebou,“ řekl Clive.

Šel za vozem a držel Marii za ruku. Musel nyní jít rychleji, protože vozy zrychlovaly. Viděl slzy v jejích očích, když se museli pustit. Nechala ruku nataženou. Zdálo se, že chce něco říct, ale pak mu zmizela za šesti jezdci.

Clive zůstal stát, zatímco seržant vydával pokyny nastoupené patrole.

Kavaleristé stáli vedle svých koní a čekali na rozkazy. Clive vzal uzdu od seržanta a pohlédl k důstojnické ubytovně, kde se objevil plukovník O’Meara. Měl skloněnou hlavu a kousal do doutníku. Ruce měl skryté pod pláštěm, který přes sebe přehodil.

Clive vložil nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla.

Přijel k němu Pedro. Stříbrný šperk na jeho krku se leskl, vítr mu povíval orlím pérem za kloboukem.

Clive se postavil ve třmenech. Jeho hlas zazněl přes cvičiště.

„Patrolo, nasedat!“

Cinkaly postroje, skřípala sedla, jak se pětadvacet kavaleristů vyšvihlo na koně. Čtyři apačští zvědi nasedli neslyšně.

Clive otočil hnědáka, když ještě pozdravil O’Mearu. Nečekal na jeho odpověď a třikrát zvedl pěst.

„Patrolo, vpřed!“

+ + + + +

Slunce spalovalo krajinu. Bylo bezvětří, nic se nehýbalo.

K nebi čněly mohutné kaktusy, saguára.

Clive se rozhlížel přivřenýma očima.

„Nan-tan?“

„To ticho je hrozné, že?“

„Poblíž nejsou žádní Apači,“ odvětil zvěd. „Je to ticho z vedra.“

Jako by všechno zamrzlo, pomyslel si Clive. Dokonce i dusot kopyt zněl přidušeně.

„Rád bych věděl, kde teď je DeWitt se svou patrolou. Vylákal ho Delgadito do hor?“

Hleděl na modravé hřebeny Santa Teresa Mountains a bylo mu jasné, že je zbytečné jezdit do hor. Tam byli Apači ve výhodě.

Clive se nedomníval, že DeWitt byl natolik šílený, že by se Apači nechal vylákat do hor. Tam bylo nesčetně možností, jak na oddíl nastražit past.

Pedro ho vytrhl z jeho myšlenek.

„Je načase, abychom si odpočinuli, Nan-tan. Koně v tom vedru trpí. Znám jedno vhodné místo. Je tam vepředu, sto yardů od svahu, který jsem ti jednou ukázal. V té dolince bude stín a koně si tam budou moct odpočinout. Nemá smysl teď hledat dál, Nan-tan. Ještě hodinu a koně by se zhroutili. Odpočiňme si a dál pokračujme až po setmění. Možná budeme koně potřebovat, abychom se mohli rychle vrátit do pevnosti.“

„Asi máš pravdu,“ přiznal Clive. „Dobrá. Jeď napřed.“

Indián kopl pinta patami svých vysokých mokasín do slabin a vydal se k místu, o kterém mluvil.

Seržant Jefferson dojel ke Cliveovi. Byl to starý voják, jeden z nejlepších ve Fort Thomas.

Clive si ho vybral z tohoto důvodu. Věděl, že potřebuje někoho, koho budou vojáci bezvýhradně poslouchat.

Jefferson si upravil pochvu na šavli u levé nohy a zeptal se: „Kam jel, pane?“

„Odpočineme si mezi kopci,“ řekl Clive. „Chce zjistit, jestli je vzduch čistý.“

„Někdy se ptám, jestli můžeme těm zvědům důvěřovat, pane. Nic ve zlém, pane. Vím, že Apačům rozumíte lépe než kdokoli jiný. Ale mají v žilách stejnou krev jako ti grázlové Geronimo a Antonio. Když má člověk s indiány co do činění tak dlouho jako já, začne takto uvažovat.“

Clive zavrtěl hlavou. „Je mnoho Apačů, kterým se dá věřit.“

„Opravdu?“ otázal se zachmuřený Jefferson.

Clive neodpověděl. Viděl siluetu jezdce na temeni jednoho z kopců. Byl to Pedro. Mával na něj kloboukem.

O několik minut později sesedli v dolině, kterou Pedro našel. Jefferson vyslal na okolní kopce hlídky, načež si lehl do stínu mohutného saguára a zavřel oči.

Muži ho napodobili. Většinou si lehli tam, kde právě stáli. Jen Clive, stejně jako zvědové, se nejprve postaral o svého koně. Namočil šátek do vody a přitiskl ho k nozdrám koně. Teprve pak se napil sám.

„Do západu slunce zbývá ještě mnoho hodin, Pedro,“ zamumlal.

„Děláš si starosti, Nan-tan,“ odpověděl Apač. Pak ukázal nad sebe. „Ti si nedělají starosti.“

Clive zvedl hlavu a přivřel oči. Vzduch se tetelil a vysoko nad jejich hlavami plachtily vzduchem tři nebo čtyři tmavé body.

Supi!

„Někde muselo uhynout nějaké zvíře. Asi je vyrušila naše přítomnost,“ poznamenal a napil se z plechové láhve. Voda se mu třpytila na bradě. „Ale zároveň je to asi znamení, že nablízku nejsou žádní Apači. Myslím, že se ukryli v horách a bude zatraceně těžké je odtud vytři pluky kavalerie. A ani pak by to nebylo snadné. Jsou silní a dobře vyzbrojení.“

Pověsil láhev na hrušku sedla a zašel mezi kopce. Pedro ho následoval.

Před nimi se táhla planina až k nějaké propasti.

Clive vytáhl z náprsní kapsy cigaretu z kukuřičného listu. Košili měl na zádech, u opasku a pod pažemi tmavou od potu. Zapálil si cigaretu, aby otupil žízeň, která byla stále silnější.

„Jestli tudy včera jel DeWitt se svou patrolou, tak vítr jeho stopy zavál, Pedro,“ řekl polohlasně a potáhl si z cigarety. „My…“

V té chvíli ho zvěd chytil za ruku. Něco se stalo.

„Tam jsou!“ tiše řekl Pedro.

Zhruba pětadvacet yardů pod převislým okrajem propasti uviděl patrolu, kterou hledali. Leželi v propasti – nazí, bez šatů.

Hleděl do DeWittovy tváře a na hroznou ránu od oštěpu pod hrudní kostí. Náhle se mu udělalo špatně a sevřelo se mu hrdlo, když hleděl na pobité kavaleristy. Ted! už mu bylo jasné, proč jsou na obloze supi.

„Celá patrola – k čertu!“

Nikdo neunikl, ani voják, ani zvěd. Apači shodili nahá těla přes okraj propasti, když jim vzali všechno, co měli s sebou.

„Delgadito se pomstil za smrt svého syna,“ vyhrkl Pedro. „Jedenatřicet životů za jeden. Nan-tan, věděli jsme, že se to stane.“

„Přiveď sem muže! Sekni seržantovi, co se stalo! Ať přivede všechny až na hlídky!“

„Nan-tan!“ Zvědův hlas byl napjatý a chladný.

„Ještě něco?“

„Podívej!“

Ukázal na rovinu, kde se objevovaly a zase pohasínaly jakési záblesky. Clive se pomalu probral.

Věděl, co ty záblesky znamenají Existovalo jediné vysvětlení: někde jsou Apači. Museli být nejméně dva – jeden, který dával znamení, a jeden, pro kterého byla určena. Pravděpodobně jich však bylo víc.

„Myslíš, že to je Delgadito se svými Mescaleros?“ otázal se a pohlédl na ty záblesky.

„Je to možné, Nan-tan. Možná nás objevil. Měli bychom vyrazit a pokusit se vrátit k pevnosti dřív, než nás napadne.“

„Běž a přiveď seržanta Jeffersona a ostatní!“ řekl Clive.

Zvěd tiše vyrazil. Clive pozoroval záblesky, dokud neustaly.

Slyšel kroky a hlasy. Když se mezi kaktusy objevil Jefferson, vydal se k němu. Ze seržantovy tváře poznal, že Jefferson už ví, co se stalo.

„Kde jsou?“ otázal se seržant chvějícím se hlasem.

„V propasti. Museli vjet do léčky. Nikdo neunikl. Leží tam ještě ani ne dvanáct hodin. Pravděpodobně na ně Delgadito zaútočil za svítání. Řekněte chlapům, ať slezou dolů a pohřbí je, seržante!“

Položil Jeffersonovi ruku na rameno, ten ji odstrčil a s bledým obličejem šel ke kraji propasti. Jezdci ho následovali.

Clive se vrátil k táboru.

Pedro seděl u ohně a hleděl do plamenů.

„Proč nedbáš na mou radu, Nantan?“ zeptal se. „Máme ještě možnost dojet do pevnosti dřív, než Delgadito zabije i nás.“

Clive se mlčky posadil vedle něho a hodil nedopalek cigarety do ohně.

„Máme tu DeWitta a jeho muže nechat supům napospas?“

„Ten muž tě nenáviděl.“

„Ano, ale byl jedním z nás.“

„To je jediný důvod, proč hned nevyjedeš?“

„Existuje ještě jeden.“

„Delgadito?“ Byla to otázka, ale zněla spíše jako konstatování, které nepotřebuje odpověď.

„Ano, Delgadito. Pokud zabráníme tomu, aby se spojil s Geronimem…“

„To nedokážeš, Nan-tan,“ skočil mu Pedro do řeči. „Delgadito má s sebou padesát mužů, všechny vyzbrojené puškami. Porazili Nan-tan DeWitta a porazí i nás. Víš, že nemám strach, a jestli to ode mě budeš vyžadovat, zemřu pro tebe. Ale to, co chceš udělat, je nesmyslné. Proč chceš obětovat své muže i sebe? Delgadita nemůžeš zničit. V jeho srdci je příliš mnoho nenávisti.“

„Možná. Ale musí být nějaká možnost. Musíme to zkusit.“

„Věříš, že tě muži poslechnou, až se dozvědí, co chceš udělat?“

„Ano, jsem si jistý, že mě nenechají ve štychu. A ty mě poslechneš?“

„To ty víš. Neustoupím, Nan-tan. I kdyby to měl být náš poslední boj.“

„A ostatní zvědové? Myslíš, že se na ně můžeme spolehnout?“

„Ano. Budou bojovat do posledního náboje. Můžeš se na ně spolehnout.“

„Jak to, že si jsi tak jistý, Pedro? Jsou to přece Apači.“

Zvěd lhostejně pokrčil rameny a odpověděl: „Pro naše bratry jsme zrádci, odpadlíci. Víš, co udělají povstalci, když chytí armádního zvěda? Jednají s ním jako se zrádcem, nechají ho zemřít tisícem smrtí. A věř mi, Nan-tan, ti se v mučení vyznají. Nemusíš se tedy bát, že tě moji bratří nechají ve štychu. Musejí bojovat, ať chtějí, nebo nechtějí.“

„Možná bych je měl přece jen poslat zpět, než přijede Delgadito. Potřebuju jen takové, na které se můžu slepě spolehnout, Pedro.“

„Budeš potřebovat každou pušku, Nan-tan, až přijede Delgadito. Ale půjdu tam s nimi, aby viděli, co Delgadito udělal s našimi bratry. Jen klid. Promluv se svými vojáky. Pedro si promluví se zvědy.“

„Víš, co chci dělat?“

„Enju. Delgadito přijede před svítáním a my budeme připraveni.“

+ + + + +

Byla noc.

Krajina byla zalita měsíčním světlem. Saguáry vrhaly ostré stíny.

Clive naslouchal vytí kojota. Ležel mezi Pedrem a seržantem Jeffersonem ve stínu svahu, s puškou před sebou, a hleděl do noci. Tam, kde leželi, je nikdo nemohl spatřit. Oheň vyhasl, z popela stoupal šedý kouř. Okolo se černaly deky vycpané trávou a větvemi.

Clive cítil ostrý pach potících se lidských těl, pach hlavní pušek, pach písku a dýmajícího dřevěného uhlí a nasekaných keřů, které naházeli do písku před sebe.

Muže na hlídce nebylo vidět. Měli za úkol okamžitě seběhnout do doliny, až přijedou Apači.

Soudě podle postavení měsíce, muselo být těsně po půlnoci.

Clive dloubl do Pedra loktem a otevřel ústa, aby něco řekl.

V té chvíli se zpoza kopce ozval podivný zvuk. Bylo to krátké, přidušené sténání, které hned utichlo.

Rozhostilo se ticho. Instinktivně sáhl po pušce. Zatajil dech, ale všude bylo ticho. Pouze vítr šelestil v keřích.

Clive cítil, jak se Pedro vedle něj napjal a jak hvízdl mezi zuby.

Na protějším kopci se objevil stín, který shlížel dolů, potom druhý, třetí a další.

Hlavně pušek se třpytily ve svitu měsíce, když se postavy vydaly do údolí.

+ + + + +

Kdesi ve tmě zarachotil kámen o kámen. To byl jediný zvuk, který slyšeli.

Apači se plížili jako stíny.

Clive si všiml, jak se mu špatně dýchá. Měl sevřený hrudník. Ležel ve stínu a nemohl se pohnout. Musel Apače nechat přijít co nejblíže. Už dávno je přestal počítat. Muselo jich být půl sta. Instinktivně cítil, že to je Delgadito.

Písek pod ním byl vyhřátý.

Clive se levým loktem opřel o písek. Mířil na prvního Apače.

Byla taková tma, že neviděl mušku winchestrovky. Sevřel pažbu a stáhl pákové nabíjení.

Ozval se výkřik – tak křičeli jen Apači.

Clive cítil, jak se mu postavily vlasy na hlavě.

Zároveň viděl, jak první Apač zvedl pušku.

Zablesklo se, když vypálil do nejbližší deky. Kopl do ní a větve a tráva se rozletěly. Apač se rozčileně rozhlížel okolo.

Poznal, že naletěl. Cliveův hlas se rozlehl údolím. „Pal!“

Na několik vteřin vše přehlušila střelba.

Tmou šlehaly záblesky a hvízdaly kulky.

Clive odhodil vystřílenou pušku a převalil se na bok, aby vytáhl revolver z pouzdra.

Vedle něho zaduněl těžký armádní kolt seržanta Jeffersona.

Jeho vlastní zbraň se zachytila kohoutkem za bezpečnostní chlopeň. Pokoušel se ji vytrhnout.

V té chvíli na něj dopadl stín jednoho Apače.

Ve světle záblesku viděl blyštící se čepel nože. Pak se vedle něj mihnul stín, který se vrhl proti útočícím Apačům.

„Uhni, Pedro!“ zvolal Clive. Teď už měl v ruce revolver.

Armádní zvěd ho neslyšel. Ztratil klobouk. V pravé ruce se mu leskla čepel nože.

Apač levou rukou chytil paži s nožem, zatímco zvěd ho držel za pravou ruku.

Tak se svalili do písku a v něm bojovali, zatímco nad nimi hvízdaly kulky z armádních karabin a těžkých sharpsek.

Clive slyšel, jak oba křičí. Pedro ukázal, že je Apač. V temnotě se zaleskly nože.

Mezi výstřely se ozval chraplavý, divoký výkřik. Bojovník vyskočil na nohy a s nožem v pravé ruce se otočil a vrhl na Clivea.

Ten na něho vystřelil z bezprostřední blízkosti, protože se nejdřív nemohl probrat z šoku. Zpětný ráz byl tak silný, že ho rozbolelo zápěstí.

V záblesku se snědá, pomalovaná tvář zkřivila. Apač se skácel na zem a zůstal ležet.

Clive pohlédl na Pedra. Náhle se přestalo střílet. Rozhostilo se ticho, které v sobě mělo něco děsivého.

V proláklině ležely tmavé, nehybné postavy.

Clive neměl jistou ruku, když si jejím hřbetem otřel obličej. Ještě vteřinu tam mlčky ležel, pak vstal s koltem v ruce.

Pomalu, s kouřícími puškami v rukou, se muži z patroly zvedali. Jejich tváře byly začouzené.

Clive řekl cize znějícím hlasem: „Přestaňte střílet, seržante! A zjistěte, jaké máme ztráty!“

Překročil tři ležící apačské bojovníky a klekl si k Pedrovi. V té chvíli z ohniště vyšlehly plameny, takže bylo víc vidět.

Zvěd ležel na zádech. Oči měl otevřené, dýchal ztěžka a s bolestmi.

Rukama se držel za břicho. Mezi prsty mu prosakovala krev.

Clive položil revolver vedle sebe a zvedl mu hlavu.

„Jak dlouho – je to, co jsem ti – řekl, že – pro tebe – umřu – Nan-tan, pokud to – po mně budeš – chtít? Uniklo jich – hodně?“

Clive mlčky zavrtěl hlavou. Nemohl mluvit. Měl stažené hrdlo.

„Nan-tan!“

Zvěd ho chytil zakrvácenou rukou za kabát. „Nan-tan, znáš mě– slyšíš?

Kolik lidí z mého lidu – ještě bude muset zemřít – než zabiješ toho, kdo nás – vehnal do záhuby? Nan-tan…“

Apač naposleddy zatnul pěst, pak se jeho prsty uvolnily. Klesla mu ruka a jeho pohled pohasl. Hlava mu klesla na zem, i druhá ruka sjela z rány.

Clive ho nechal ležet v písku.

„Přiložte na oheň!“ zvolal odkudsi Jefferson. „Dobře si Apače prohlédněte, než k nim půjdete! Mrtvý Apač má popelavou kůží. Když uvidíte, že má na kůži ještě pot, střelte ho mezi lopatky! Mrtvý Apač se nepotí, ale živý vám ještě z posledních sil vrazí nůž do břicha!“

Clive šel k ohni. Kráčel mlčky, unaveně, pomalu.

Vytáhl z plamenů hořící větev a procházel s ní mezi Apači. Ty, kteří leželi obličejem dolů, otáčel.

Přišel k němu Jefferson.

„Hledáte Delgadita?“ chraplavě se zeptal. „I já jsem ho chtěl najít. Není tu. Možná unikl. Možná taky ani nebyl s těmi, kdo nás napadli. Jisté je, že jsme ho nevyřídili. Máme čtyři mrtvé a půl tuctu raněných. Nemá moc smysl hledat Delgadita v okolí. Myslím, že jsme dostali všechny až na něho.“

„Co je s hlídkami?“ zeptal se Clive a hodil hořící větev do plamenů.

„Neslyšeli Apače, ani je neviděli, pane. Museli se připlížit těsně k nim. Odpravili je noži.“

„Nechte pohřbít mrtvé a ošetřit raněné, seržante. Vyrazímeme, jakmile to půjde. Chci být večer v pevnosti.“

„Ano, pane,“ zamumlal Jefferson. Potom se sklonil a zvedl pušku, která ležela vedle jednoho z Apačů.

„Nová winchestrovka model 73. Kdybychom je nenalákali do pasti, postříleli by nás jako králíky. Více než půlka z nich měla tyto nové opakovací zbraně. A my chudáci ještě pořád máme jednoranné sharpsky. Rád bych věděl, odkud ty pušky mají. Vidíte, sériová čísla jsou vypilovaná.“

Clive krátce pohlédl na tu zbraň.

„Nechte posbírat všechny pušky a vzít je s sebou, seržante,“ řekl, „stejně tak i všechny náboje, které najdete u Apačů.“

Otočil se a šel k Pedrovi. Zvedl ho a vynesl na hřeben.

Tam ho položil na zem, vrátil se a přinesl si rýč. Potom začal kopat.

Byla to těžká práce, písek neustále ujížděl. Pak se mu povedlo vykopat mělký hrob. Položil do něj zvěda tváří k východu, k vycházejícímu slunci. Potom jeho tělo zaházel pískem, když mu na hruď položil pušku a nábojový pás, jak bylo zvykem u Apačů.

Když s prací skončil, zarazil rýč do písku a posadil se.

Přišel k němu seržant Jefferson a oznámil mu, že ranění byli ošetřeni a že patrola je připravená k odjezdu.

„Děláte si výčitky kvůli mužům, které jsme ztratili, pane?“ otázal se Jefferson. „Všechny, kdo padli, jsem dobře znal. Ale myslím, že jsme zachránili život mnoha dalším, a to stojí za to. Není dobré trápit se kvůli takovým věcem.“

„Až bude patrola připravená k odjezdu, přikažte mužům nasednout, seržante,“ řekl Clive.

Vstal, vytáhl rýč z písku a hodil ho Jeffersonovi, který jej chytil. Tlesklo to.

„Postarejte se o to, aby nás zvědové jistili ze stran. Vezmu si jednoho z nich a pojedeme vzadu. Vy zůstanete s ostatními. Budete mít odpovědnost za raněné. Chci, abychom je přivezli zpátky – živé! Jsou zraněni těžce?“

„Jen Glenn William Clanton, pane. Trefili ho šípem, ještě mu vězí v tříslech. Hrot se nedá vytáhnout. Je to šíp na lov bizonů, se zpětnými háčky. Nevěřím, že Clanton do pevnosti přijede živý. Pověsili jsme nosítka mezi dva koně. Ale nedá se předpokládat, že přežije příští hodiny. Ostatní zranění jsou tak lehká, že lidé mohou jet v sedlech. Cena, kterou jsme zaplatili za zničení Delgaditovy hordy, není příliš vysoká – celkem vzato.“

Clive pohlédl na hroby a nic na to neřekl. Jenom pokrčil rameny a vydal se do doliny. Jeho kůň již byl osedlaný.

Jeden z apačských zvědů si vzal Pedrova pinta. Clivea při tom pohledu bodlo u srdce. Hodil jednomu z jezdců uzdu svého kentuckyho a šel k tomu zvědovi. Beze slova ho chytil za nohu a prudce ji zvedl.

Apač sletěl ze sedla. Vyskočil a sáhl po noži, ale Clive si ho vůbec nevšímal..

Pohladil koně po svalnatém, klenutém hřbetě, vzal ho za uzdu a přivedl ho nahoru na hřeben. Na okamžik přitiskl tvář k teplé srsti zvířete, vytáhl kolt a namířil ho na hlavu koně, mezi jeho oči. Potom zmáčkl spoušť.

Výstřel zněl tlumeně. Kůň sebou trhl a svalil se vedle čerstvého hrobu.

Clive strčil revolver do pouzdra.

„Jednoho dne se zase uvidíme, Pedro,“ tiše řekl. „Zatím sbohem, příteli!“

+ + + + +

Jeli pomalu. Koně byli vyčerpaní a jezdci – dokonce i ti, kteří nebyli zranění – v sedlech jen tak tak viseli.

Stále zřetelněji se projevoval nedostatek vody. Clive předpokládal, že při tomto tempu to bude trvat do půlnoci, než dorazí do Fort Thomas. Patrola pokrytá tenkou vrstvou horkého, bílého prachu se trmácela na jih.

Po několika mílích zemřel jezdec Glenn William Clanton.

Clive nebyl u patroly, když byl Clanton pohřben. Jel spolu s jedním z apačských zvědů daleko před oddílem.

Indián, kterého si vybral, se jmenoval Mokassin Charly a byl to Coyotero z Mule Mountains. Jel dvacet kroků od Cliva.

Ten měl oči zanícené od slunce. Právě si bral z hrušky sedla láhev s vodou, když na něj Apač zavolal.

S láhví u rtů otočil hnědáka a jel k němu. Pohlédl na místo v písku, na něž zvěd ukázal hlavní pušky, a promnul si bradu.

Otisky kopyt byly zřetelné. Vedle nich byly vidět stopy nějakého člověka. Před nedávnem tudy šel muž, který vedl svého koně za uzdu. Otisky kopyt pocházely od koně, ne od mezka. Ty používali zlatokopové.

Clive se postavil ve třmenech a přivřenýma očima pohlédl do dálky. Nebylo nic vidět. Stopy se ztrácely v dálce.

Zavřel láhev, pověsil ji na sedlo a mávl na zvěda. Klusem jeli dál na západ. Stopa vedla stále dál, stočila se na jih a po chvíli opět odbočila k západu.

Byli na cestě přibližně hodinu, když se Mokassin Charly postavil a ukázal před sebe. V písku byla vidět tmavá skvrna.

Vydali se k ní. Byla to mršina koně, už nafouklá. Mohl být mrtvý tři hodiny. Nebyl zastřelen, zhroutil se vyčerpáním. U sedla chyběla láhev s vodou, v sedlovém pouzdře puška.

Stopy vedly dál, ne v přímé linii, ale cikcak. Občas byl v písku otisk těla, tam se ten muž svalil.

Po míli našli pušku. Jeli dál a po další míli uviděli prázdnou láhev.

Na stopách bylo zřetelně vidět, že se muž musel na některých úsecích plazit, než nasbíral dost sil na to, aby mohl vstát. Stále častěji objevovali místa, kde byl v písku otisk jeho těla.

Když stálo slunce v nadhlavníku, objevil Mokassin Charly na obloze několik černých bodů: supy!

A pak spatřili toho muže. Ležel v písku obličejem dolů.

Clive slezl z koně, vzal láhev a šel k němu.

Muž se ještě plazil, takže byl naživu. Bylo však jasné, že déle než hodinu žít nebude.

Clive se k němu sklonil, převalil ho na záda a pohlédl do sluncem spáleného obličeje, na jehož lícních kostěch se loupala kůže. Opuchlé, krvavé rty se mu chvěly, když se pokoušel otevřít oči. Sípal.

„Leatherhame!“ přidušeně řekl Clive a pohlédl na vyčerpaného muže, který nyní otevřel oči. Měl před sebou muže, který unikl Delgaditově pomstě v San Carlosu.

Leatherham spatřil láhev s vodou a v očích se mu objevila touha napít se. Sáhl po ní, ale Clive ji odstrčil, otevřel ji a sám si ji přiložil ke rtům. Leatherham měl šílený výraz v očích.

Clive se napil a postavil láhev na zem.

„Leatherhame, dobře mě poslouchejte. Pracoval jste pro Grahama Wadea. Chci od vás něco slyšet, než vám dám vodu. Nekruťte hlavou! Jestli mi neřeknete, co chci vědět, nechám vás tu ležet. Mám s sebou jenom jednoho Apače a vy víte z vlastní zkušenosti, jak mlčenliví Apači umějí být. Nikdo se nedozví, že jste zhebl žízní před mýma očima. V té láhvi je dost vody na to, aby vás mohla zachránit. Ale chci od vás slyšet, jestli Wade prodával Apačům zbraně, střelivo a alkohol a proč. Odpovězte a dostanete tolik vody, kolik do sebe budete moct nalít!“

Leatherham pohyboval opuchlými rty, když téměř neslyšně šeptal: „Vodu – vodu!“

„Kdo prodával Apačům zbraně, Leatherhame?“

„Pro lásku Boží, nenechte mě zemřít, Bannere! Jste přece křesťan! Vodu! Vodu!“

„Kdo prodává Apačům zbraně?!“

„Vodu!“

Clive otočil láhev s vodou tak, že tenký čůrek stékal do písku.

Leatherham se rozvzlykal.

„Teď tu vodu nechám pomalu vytéct, Leatherhame,“ řekl Clive. „Víc u sebe nemám. Když nebudete dost rychlý, je s vámi konec. Kdo prodává Apačům zbraně? Je to Graham Wade?“

„Jo!“ Leatherham to skoro vykřikl.

„Proč?“

„Já – to nevím. Pro Kristovy rány – Bannere – dejte – mi – vodu! Přísahám vám, že to nevím. Ale – prodává – zbraně – Apačům!“

Clive mu podal láhev s vodou. Leatherham mu ji vytrhl z ruky. Drahocenná tekutina mu tekla po bradě. Polykal a kašlal, pil s chtivostí zvířete.

Clive tam seděl a pozoroval ho. Leatherham vypil celou láhev.

Pak si vyčerpaně lehl a zavřel oči. Chvěl se mu hlas, ale byl o něco srozumitelnější, když ze sebe vypravil: „Štvali mě. Ujel jsem jako zázrakem. Opustil jsem San Carlos. Po míli jsem za sebou slyšel výstřely. Hned jsem věděl, co se děje. Deset nebo dvanáct z nich se vydalo za mnou. Štvali mě den a noc, až jsem nevěděl, kde jsem. Neměl jsem vodu, můj kůň se zhroutil. Apači jsou zvířata, Bannere. Unikl někdo ze San Carlosu?“

„Jenom vy, Leatherhame. A budete vypovídat proti Wadeovi, pokud chcete mít šanci vytáhnout hlavu ze smyčky. Účastnil jste se obchodů se zbraněmi stejně jako Graham Wade. Ještě máte šanci uniknout katovi. Ale musíte vypovídat před soudem! Kdo stojí za Wadem? Mafie ve Washingtonu?“

„Jo.“

„Jakou roli hraje Wade?“

„Má za úkol udělat všechno pro to, aby vypuklo povstání – za každou cenu.“

„Proč, Leatherhame?“

„Nemám tušení. Přísahám vám, že to nevím. Ale stojí za ním senátoři, soudci, právníci, rančeři. Je to ta nejmocnější organizace v zemi.“

„Já vím,“ řekl zachmuřený Clive. „Ale pokud budete vypovídat, Leatherhame, mafie bude zničena. Mokassin Charly všechno slyšel. Takže máme svědka. Převezeme vás do Fort Thomas.“

„A kdo mi zaručí, že mě během prvních dvaceti čtyř hodin neodpraví?“

„Armáda.“

„A po přelíčení? Myslíte, že nevím, že nemám šanci?“

Clive pozoroval, jak se mu do tváře pomalu vrací život.

„Kolik pušek a nábojů jste prodali Apačům?“

„To nevím. Nikdy jsem to nepočítal, Bannere. Nenamáhal jsem se s tím.“

„Pak jste ani nepočítal lidi, kteří jimi byli zabiti.“

„Kdybychom Apačům zbraně neprodávali my, sehnali by si je někde jinde.“

„Viděl jsem děti zavražděné Apači…“

„Já jsem nikdy nic takového neviděl,“ zvolal Leatherham. „Já jsem nic neviděl a…“

„Přijde den, kdy vás všechny pověsí, Leatherhame,“ přidušeně řekl Clive. „A bude dobře, když budete viset. Bude to jenom dobře…“

Leatherham měl zkřivenou tvář. Jiskřilo se mu v očích.

„Kdo ví, jestli mě pověsí,“ odvětil ztěžka. „Jsem jediný, kdo může všechno říct. Mě nepověsí. Ale vy, Bannere, vy si svůj triumf nebudete užívat dlouho.“

Clive cítil, jak se mu stáhly všechny svaly. Natáhl pravici k Leatherhamovi, ale pak ji stáhl, když muž začal mluvit.

„Pokusili se odvézt ženy a děti z pevnosti do bezpečí. Asi měli namířeno do Fort Apache. Vím, že se už dřív hovořilo o této možnosti, protože se předpokládalo, že Apači zaútočí nejdřív na Fort Buchanan nebo Fort Thomas. Předpokládám, že vaše žena byla v tom transportu.“

Hovořil pomalu, aby mu bylo rozumět. Jeho lesknoucí se oči byly upřeny na tvář, která se sklonila k němu, jako by ten muž chtěl vidět všechny rysy v jeho obličeji.

Clive nevzhlédl, když na něj a na Leatherhama padl stín Mokassin Charlyho, který k nim přicházel.

„Nemusíte nic říkat, Bannere. Vidím vám to na očích, že vaše squaw tam byla. Když mě Apači honili, našel jsem v jednom údolí mezi kopci dva armádní vozy. Byly spálené. Museli vjet do léčky, ze které neunikli. Neviděl jsem tam nikoho živého. Nikdo nebyl naživu, ani z eskorty, ani z lidí ve vozech.“

+ + + + +

Clive nehybně klečel vedle Leatherhama. Měl pocit, že nedokáže provést sebemenší pohyb. Jako by v něm všechno strnulo.

Viděl posměšný škleb na té sluncem spálené tváři a pomalu natáhl ruce k Leatherhamovi. Bylo to, jako by se pohybovaly samy, jako by je nekontroloval svou vůlí.

Tomu ztuhl úsměv na rtech a změnil se ve zděšení, když mu Clive sevřel hrdlo. Otevřel ústa k výkřiku, ale ten Clive zadusil.

Z jeho úst se vydralo pouze sípáni, tlumený, tichý zvuk. Vzepjal se a chytil Clivea za zápěstí.

Vytřeštěnýma očima hleděl na obličej nad sebou, do očí, v nichž vyhasl život. Házel sebou, když bojoval proti ocelovému sevření, jež nepovolovalo.

Tu Clive ucítil ruku, která ho zezadu chytila pod krkem a strhla ho.

Okamžitě Leatherhama pustil. Svalil se do písku a spatřil nad sebou tvář zvěda, který ho pevně držel. Upřeně mu hleděl do očí.

Leatherham se odplazil stranou a lapal po dechu. Převalil se a pohlédl na Bannera, kterého ještě stále držel Mokassin Charly. Ztěžka oddechoval. Odplazil se ještě dál a zvedl si ruku před krk, jako by se chtěl chránit.

Clive ležel pod armádním zvědem. Pomalu se mu začal projasňovat pohled.

Pokusil se vstát, ale zvěd ho držel pevně a přitiskl ho k zemi. Clive ho od sebe odhodil a z posledních sil se postavil na kolena.

„To není pravda,“ zasténal. „Leatherhame, to není pravda! To nemůže být pravda! Řekněte, že to není pravda! Dám vám, co chcete, jen když mi řeknete, že to není pravda. Proč mi lžete? Proč?“

„Je to pravda,“ vyhrkl Leatherham. „Viděl jsem to. Viděl jsem ty vozy z jednoho kopce. Nikdo Apačům neunikl. Kde je teď váš triumf, Bannere? Kde je, he?“ Smál se a celý se při tom třásl. Svalil se na bok a smál se jako šílený.

Clive tam stál jako zkamenělý.

„Marie.“

Bylo to jen zašeptám, které kromě něj nikdo jiný nemohl slyšet.

Uplynulo téměř deset minut, než se Clive vzpamatoval. Pak se narovnal a vrhl na Mokassin Charlyho pohled chladný jako led.

„Zůstaneš u něj, dokud sem nepřijede patrola,“ řekl. „Přivez ho do Fort Thomas živého. Chci ho vidět viset!“

+ + + + +

Leatherham viděl, jak apačský zvěd přivřenýma očima hledí na sever. Sledoval jeho pohled, a když spatřil obláček prachu na obzoru, věděl, že je načase vytáhnout poslední trumf.

Ležel na boku v písku, ještě pořád na tom místě, kde ho Banner málem uškrtil.

Mokassin Charly seděl u něho jako socha. Skoro hodinu se vůbec nepohnul. A přesto bylo Leatherhamovi jasné, že tohoto Apače nesmí podcenit. Ti chlápci měli oči i vzadu.

Jeho pohled padl na poníka, který stál se svěšenou hlavou jen několik kroků odtud. Doufal, že nebude jančit. Byla to jeho poslední šance. Kdyby jí nevyužil, čekala by ho šibenice.

Otočil se a tiše zasténal.

Mokassin Charly se nepohnul. Upřeně pozoroval obláček prachu na severu.

Leatherham polkl. Cítil se hrozně, ale upnul se na naději, která mu dávala sílu ignorovat tělesnou slabost.

Když se otočil, dal levou nohu tak, že se pravou rukou mohl dotknout holínky.

Coyotero se ještě pořád nehýbal a Leatherham se odvážil posunout ruku po noze.

Myslel si, že Apač to musel vidět, když sebou trhl, jakmile se dotkl malé, dvouhlavňové pistole, kterou měl v holínce. Na několik vteřin ztuhl, pak sevřel pažbu zbraně.

V té chvíli poník zvedl hlavu a tiše zafrkal. Vypadalo to, že něco zavětřil.

Mokassin Charly na něj pohlédl.

Leatherham reagoval rychleji, než by sám do sebe řekl. Prudce vytáhl derringer z holínky a namířil ho na Apače, který ten pohyb viděl koutkem oka.

Mokassin Charly se vrhl stranou, když z levé hlavně derringeru vyšlehl plamen. Leatherham viděl, jak sebou Apač trhl, když ho trefila kulka.

Hlaveň pušky, kterou držel v ruce, opsala oblouk.

Leatherham nevěděl, kde na to sebral sílu. Vyskočil na nohy a klopýtavě přiběhl k Apači. Odkopl mu pušku, přitlačil hlavně derringeru Mokassin Charlymu ke spánku a zmáčkl druhou spoušť.

Leatherham ztěžka oddechoval. Na chvíli se mu dělaly mžitky před očima a pokoušela se o něj slabost. Potom se však znovu ovládl.

Viděl, že Apač se zakrvácenou tváří leží v písku před ním.

Pomalu otočil hlavu na sever. Oblak prachu byl ještě větší.

Napjal všechny svaly a vstal. Poník na něho hleděl. Při střelbě zůstal stát a stál i tehdy, když ho Leatherham chytil za uzdu a s námahou se vytáhl do sedla.

Leatherham si musel v sedle zprvu chvíli odpočinout. Potom poníka pobídl. Věděl, že nesmí na sebe a na zvíře brát žádný ohled. Musel být u Wadea dřív než Banner. Jen tak měl šanci uniknout šibenici…

+ + + + +

Dusot kopyt byl tak tichý, že skoro nebyl slyšet.

Clive zastavil hnědáka, když uviděl dva muže scházet z verandy saloonu na ulici. Jeho kůň pohodil hlavou, takže postroj zacinkal.

Oba muži zůstali stát uprostřed ulice a hleděli na něj. Clive vytáhl pravou nohu ze třmenu, přehodil ji přes hrušku sedla a seskočil z koně.

Půda byla udusaná a tvrdá. Clive hodil klobouk do prachu. Pravou rukou poplácal koně po krku. Cítil mezi prsty krátkou koňskou srst. V příštím okamžiku vykročil po ulici. Pomalu, krok za krokem. Ostruhy tiše zvonily. Palcem odepnul bezpečnostní chlopeň z kohoutku revolveru.

Ulice byla široká a prázdná. Pouze v saloonu se ještě svítilo. Na fasády domů a okna svítily lucerny. Bannera to však nezajímalo. Byl prázdný, spálený neviditelným, děsivým plamenem.

Při chůzi se rukou dotýkal pažby pětačtyřicítky. Oba muži nehybně stáli asi pět kroků od sebe uprostřed prázdné ulice a dívali se na něho. Neviděl jim do tváří, protože proti světlé fasádě saloonu se rýsovaly pouze siluety.

Clive Banner však věděl, že to jsou osobní strážci Grahama Wadea. Jindy by se jich zeptal, proč na něho čekají, protože bylo jasné, že čekají na něho. Teď se jich však na nic neptal.

Frank Halsey a Howdy Crawford!

Nepřemýšlel, pouze instinkt mu říkal, že si na rychlého, pohyblivého a nervózního Crawforda musí dávat pozor víc než na Halseyho. Oba číhavě vyčkávali, s rukama nad pažbami revolverů.

Už byl dostatečně blízko. Jejich postavy, které ještě před několika vteřinami viděl nezřetelně, teď měly jasné obrysy.

„Zůstaňte, kde jste, Bannere!“ zvolal přes ulici hlas, který dosud neslyšel. To musel být Crawford. „Nechoďte blíž!“

„Kde je Wade?“ tvrdě se zeptal. „Jděte mi z cesty! Kde je Wade?“

„Musíte kolem nás, jestli chcete k panu Wadeovi, Bannere. Jestli uděláte ještě krok, tak…“

Nedopověděl to. Clive si všiml, jak cukl rukou ke koltu.

Mnoho pistolníků používalo tento trik, že uprostřed věty sáhli po zbrani, aby své protivníky překvapili.

Clive však tasil. Těžká pětačtyřicítka jako by mu sama skočila do ruky. Bleskově zvedl dlouhou hlaveň a palcem natáhl kohoutek.

Záblesk ve tmě.

Clive ještě koutkem oka viděl, jak Crawford rozhodil rukama, otočil se a skácel na zem. Clive namířil na Halseyho, levou dlaní natáhl kohoutek a zmáčkl spoušť. Dunění druhého výstřelu se spojilo s prvním.

Halsey zavrávoral. Ještě zmáčkl spoušť, ale kulka se zaryla do země před jeho boty. Klesl na kolena a opřel se o ruce.

Clive prošel mezi nimi a ramenem rozrazil vstupní dveře saloonu. S koltem v ruce vešel do velké místnosti. Byla prázdná.

Dveře za pultem se otevřely a vyšel z nich barman. Když spatřil Bannera, zbledl a pomalu zvedl ruce, aby dal najevo, že nemá zbraň.

„Kde je Wade?“ zeptal se Clive nebezpečně tichým hlasem.

Barman si olízl oschlé rty a ukázal na protější zeď, kde byly vidět dveře, téměř ukryté za tmavým sametovým závěsem.

„Ve své kanceláři.“

Clive pomalu vykročil, nespouštěje barmana z očí. U dveří se zastavil a kopl do nich.

Graham Wade seděl za empírovým psacím stolem. Pohlédl na příchozího. Na stole před ním ležel malý revolver Smith & Wesson ráže 22. Silně postříbřená zbraň s tmavou, leštěnou pažbou z palisandru se ve světle vedle stojící petrolejové lampy leskla. Wade měl na sobě sako a pod ním hedvábnou vestu.

Nehýbal se, když Bannera spatřil na prahu, nepokoušel se sáhnout po revolveru. Jeho tvář byla ještě napjatější a bledší než jindy. Koutky úst měl stažené do ironického šklebu.

„Čekal jsem, že přijdete, pane Bannere. Chcete mě zabít? Nemohu vám v tom zabránit. Ale nesáhnu po zbrani. Na to čekáte zbytečně.“

„Ano, přišel jsem, abych vás zabil, Wade,“ odvětil Clive. „Vaši lidé se mě pokusili zastavit. Leží venku na ulici.“

„Něco takového jsem očekával,“ zamumlal indiánský agent. „Jste s koltem rychlejší, než jsem si myslel. Chcete mě oddělat? Nemáte proti mně jediný důkaz.“

„Kolik lidí už zemřelo, protože jste to chtěl, Wade? Kolik lidí bylo zavražděno Apači, protože je provokujete, jen abyste jim pak dal do rukou zbraně a popouzel je k boji? Viděl jsem muže, ženy a děti, které pobili Apači. Apače, které jste opil vaší whisky, kteří zabíjeli vašimi zbraněmi, Wade. Už proteklo tolik krve vaší vinou! Teď chápu, proč se to všechno muselo stát. Chtěl jste, aby Apači bojovali, protože pak jsou jen dvě možnosti: buďto budou Apači vyhubeni, nebo je přemístí do indiánského teritoria v Oklahomě či Texasu. V obou případech se mafie zmocní území rezervace a bude moci těžit zlato. Věděl jste o zlatu ve White Mountains. Chtěl jste, aby Apači byli vyhnáni ze svých rezervací. Proto jste pašoval zbraně, proto jste znepříjemňoval podmínky indiánům v rezervaci až k nesnesení. Měli bojovat. Museli bojovat, abyste vy dosáhl svého cíle, Wade. Každá kapka krve, která v této zatracené zemi proteče, svědčí proti vám. Měl bych vás zastřelit jako psa, ale dám vám šanci. Dělejte, vezměte si kolt!“

„Já nesáhnu po zbrani! Jste šílenec, Bannere! Proč se se mnou nespojíte? My dva bychom mohli něco dokázat. Ale vy se musíte postavit proti mně! Vy věříte, že mě můžete porazit?“

Clive pomalu přišel k němu. Zastavil se před psacím stolem a ukázal na Smith & Wesson. „Vezměte si ho!“

„Ne!“

Tehdy ho Clive udeřil hřbetem ruky. Wade sevřel opěradlo židle a přivřel oči.

„Vezměte si ten revo…“

Náhle se za ním otevřely dveře.

„Schovejte ten kolt, Bannere!“ ozval se chraplavý hlas, který se odrážel od stěn místnosti. „Mám v ruce dvouhlavňovou greenerovku. Stačí jediný špatný pohyb a rozstřílím vás šestnácti olověnými broky na cimprcampr. Skloňte revolver!“

Graham Wade odstrčil židli a vstal. Bleskurychle Bannerovi odebral těžký kolt z ruky.

Clive se otočil.

Vedle nyní zavřených dveří stál Leatherham. Vítězoslavně se usmíval. Pod paží držel brokovnici Greener se zkrácenými hlavněmi. Oba kohoutky byly natažené. Hlavně se lehce chvěly.

„Kde je Mokassin Charly?“ zeptal se Clive chraplavě.

„Tam, kde za chvíli budete i vy, Bannere. Dorazil jsem jen několik minut před vámi. Řekl jsem vám přece, že váš triumf nepotrvá věčně. Z této místnosti neodejdete živý.“

„Ne tady,“ poznamenal Wade. „Vezmi ho ven a počkej na mě před saloonem! Vyřídíme to venku. Ale udělám to sám.“

Leatherham vzal krátkou greenerovku do levé ruky a pravou otevřel dveře.

„Běžte ven, Bannere. Ale nezkoušejte žádné hlouposti. S potěšením bych vás odpráskl.“

Wade se potměšile usmíval.

„Jednou jsem vám řekl, že tato země zemře tak, jak umírají Apači. Musíme se jen pokusit z ní získat co nejvíc. To jste nikdy nepochopil. Jste hlupák. Apači budou bojovat a potom je přesunou do Oklahomy. Nejste dost silný na to, abyste nás zastavil, pane Bannere.“

Kývl hlavní revolveru. Leatherham přišel za Bannera a dloubl ho greenerovkou do zad.

„Dělej!“

Saloon zel prázdnotou, když jím procházeli ven. Ulice byla temná, opuštěná.

„Stůj!“ zabručel Leatherham.

V té chvíli si Clive všiml stínu u rohu. Ten stín se blížil. Z okna dopadlo světlo na tvář toho člověka. Byla to Jeanette La Rue. Viděl, že něco drží v ruce.

„Clive!“ zvolala.

Leatherham se otočil. Clive náhle uviděl, že ten předmět letí k němu. Zvedl ruku a chytil ho. Byl to malý derringer.

Leatherham viděl letící zbraň, otočil se a zvedl greenerovku. Už však nebyl dost rychlý.

Clive zmáčkl spoušť, rozmáchl se a srazil hlavně brokovnice.

Dunění výstřelu bylo tak mocné, že nebylo slyšet ozvěnu výstřelu z derringeru. Sekané olovo se zarylo do stěny saloonu. Leatherham měl náhle pod levým okem díru. Pustil pušku, přivrávoral ke zdi a pokusil se jí chytit, ale sklouzl k zemi.

V té chvíli se otevřely dveře. Na světle stál Graham Wade, s Bannerovým koltem v ruce. Zachmuřil se, když spatřil derringer. Instinktivně ucukl.

Clive se vrhl z verandy na zem a převalil se pod verandu. Ocitl se ve tmě a kutálel se dál. Pak narazil do sloupu.

Ten slabý zvuk, když vrazil do sloupu, stačil. Ve tmě se zablesklo. Ozvala se rána, pod prkny verandy ohlušující.

Clive se přitiskl ke studené zemi. Výstřel padl někde blízko.

Wade tedy rovněž ležel pod verandou a měl ještě v bubínku tři náboje. Tři kulky z pětačtyřicítky proti jedinému náboji z derringeru ráže 22!

Clive se přitiskl ke sloupku. Dřevo bylo staré a práchnivé. Vzduch pod verandou páchl hnilobou. Opatrně se plazil dál.

Opět se zablesklo a třeskla rána.

Kulka se zaryla do prken za ním.

Nyní už měl Wade jen dvě kulky. Každá z nich však mohla být smrtící…

Clive se neslyšně plazil dál. Za sloupy, jež nesly verandu, viděl světlou ulici.

Tu se ze stínu vynořila postava a rozběhla se přes ulici.

Opět třeskl výstřel. Postava na ulici se skácela na zem,

V záblesku výstřelu Clive na okamžik viděl Wadeovu tvář, než ji opět pohltila temnota.

Clive bleskově zvedl derringer. Teď už nesměl myslet na to, že je ztracen, pokud mine, protože to byla jeho poslední kulka.

Zpětný ráz byl jen lehký. Třesk výstřelu zněl jako prasknutí nafouklého papírového sáčku. Nebyl o moc hlučnější.

Náhle se rozhostilo ticho. Clive tiše ležel a naslouchal. Potom vzal vystřílený derringer a vrhl ho směrem k Wadeovi.

Nic!

Několik vteřin čekal, načež se připlazil k nehybnému stínu pod verandou, vytáhl z náprsní kapsy sirku a škrtl jí. V plamínku se leskly agentovy vytřeštěné, neživé oči.

Plamínek zhasl. Clive se vyplazil zpod verandy.

Když vstal, padl jeho pohled na tmavou postavu, která ležela nedaleko saloonu. Okamžitě věděl, kdo to je, když poznal, že to je žena. Přišel k ní a klekl si.

Ve světle, které ven pronikalo ze saloonu, viděl, že Jeanette La Rue otevřela oči. Vrhla na něj podivný pohled. Její oči byly rozšířené, ve tváři měla stíny. Clive věděl, co to znamená. Viděl to příliš často.

„Nemusíte nic říkat, Clive,“ zašeptala. „Jsem skoro šťastná, že to všechno takto dopadlo…“

„Proč jste to udělala, Jeanette?“ zeptal se. „Proč jste to pro mě udělala?“

Trhalo jí ve tváři. Kousla se do spodního rtu, než odpověděla: „Už jsem vám jednou řekla, že – jsem nikdy o sebe neměla strach. Já se bojím – jen o lidi, kteří… Clive, neudělala jsem to pro vás. Udělala jsem to pro sebe. Teď už nemám strach.“

Chtěl jí říct, že jí je vděčný, ale už bylo pozdě. Kulka, kterou vystřelil Graham Wade, byla rychlejší než všechna slova.

Zvedl se a rozhlédl se.

Bylo po všem.

Wade, Leatherham a oba pistolníci byli mrtví.

Poslední boj byl dobojován.

Unaveně zvedl hlavu, když se přiblížily kroky. Z temnoty se vynořily modré uniformy. Přistoupil k němu jeden muž.

Poznal poručíka Buschmana. Důstojník držel v ruce kolt. Rozhlížel se.

„Kde je Wade?“ otázal se.

Clive kývl k saloonu.

„Leží pod verandou, poručíku. Je mrtvý. Strhl s sebou všechny, kdo s ním měli něco společného. Poslední svědek, který mohl vypovídat proti Grahamu Wadeovi a lidem za ním, je mrtvý. Leží tam. Boj skončil, poručíku. Kde je plukovník?“

Buschman zvedl ruku.

„Nemůžete do pevnosti, Bannere. Všichni svědkové jsou mrtví. Obžalovali by vás z vraždy. Plukovník vám připomíná to, co vám řekl už jednou: Až bude po všem, nemůžeme vám dopřát víc než dvacet čtyři hodin náskoku, abyste mohl uprchnout přes hranici. Zapomněl jste na to?“ Viděl Cliveův nechápavý pohled a rychle dodal: „Věděli jsme, že budete bojovat, Bannere. Pozorovali jsme váš boj, ale nemohli jsme zasáhnout. Neviňte z toho plukovníka. Byl to můj plán. Poslala mě sem armádní tajná služba, abych našel způsob, jak zneškodnit Wadea. Armáda to nemohla udělat. Využili jsme vás, abyste Wadea odpravil. Možná mě kvůli tomu budete nenávidět. Ale byla to jediná možnost, jak zachránit tisíce životů, které by Graham Wade obětoval, aby rozpoutal válku s Apači. Ale nemůžeme vás chránit. Nikdo se o tom nesmí dozvědět. Je vám to jasné?“

„To neříkejte mně, ale jí,“ prohodil Clive a ukázal na Jeanette La Rue.

Buschman mu položil ruku na rameno. „Byl to nemilosrdný boj, Bannere. Využili jsme vás. Myslete si o tom, co chcete. Dáme vám dvacet čtyři hodin náskoku, dva jízdní koně, dva soumary a všechno, co jinak potřebujete. K tomu ještě tisíc dolarů ve zlatě. Dáte mi vaše slovo, že odjedete do Mexika? Tam budete v bezpečí.“

„K čemu dva koně?“

Buschman stáhl kohoutek svého revolveru a strčil dlouhohlavňovou zbraň do pouzdra. Zapnul chlopeň a poznamenal: „Nemohli jsme vám to říct, Bannere. Byl jste jediný, kdo mohl Grahama Wadea vyřadit ze hry. Museli jsme počkat, až ho zastřelíte. Udělali jsme to pro všechny, kdo by jinak museli zemřít jeho vinou.“

„Co jste nemohli říct?“ otázal se Clive. „Nenapínejte mě.“

„Patrola z Fort Apache k nám za šera přivezla dvě ženy, které po cestě objevila. Jedna z nich je žena kapitána Kuypera a druhá vaše manželka! Věděli jsme, že byste se nepustil do otevřeného boje s Wadem, kdybyste věděl, že vaše žena přepadení přežila. Ona a paní Kuyperová vyskočily z převráceného vozu a utekly Apačům.“

„Kde je?“

„Ve vašem domě. Je mi to líto, Bannere. Ale byla to naše poslední šance, nemohli jsme jednat jinak. Armáda musí dodržovat zákon, i když chrání vraha. Museli jsme vás obětovat. Jen tak jsme mohli Wadea zneškodnit. Teď běžte za svou ženou. Za hodinu vám přivezeme všechno, co potřebujete. Jeden armádní zvěd vám ukáže nejkratší cestu k hranici. Nepodám vám na rozloučenou ruku, protože byste ji beztak nepřijal. Ale Bůh s vámi, Bannere!“

Clive prošel okolo něho beze slova. Kráčel po ulici až k obchodu. Dveře byly otevřené a on zahlédl siluetu štíhlé postavy, která držela v ruce petrolejku.

Zastavil se. Dýchal jen ztěžka.

„Marie! „zašeptal. „Marie! Marie!“

Viděl, jak postavila lampu ke dveřím a rozběhla se k němu.