John Kirby

Colorado western 172. Past na řece Gile

Kid Durango měl na Sonoru špatné vzpomínky. Ještě teď cítil na krku oprátku, na které ho před čtyřmi měsíci v tomto městě chtěli pověsit. Rád by se Sonoře vyhnul velkým obloukem, ale jeho palomino kulhal a potřeboval stáj. Kid Durango tedy překonal svou averzi k tomuto městu a vydal se směrem k němu. Jenže to první, co uviděl, když tam přijel, byli zákeřní střelci, kteří číhali na místního marshala. A přestože měl Kid Durango jako míšenec dost trpkých zkušeností, vstoupil do riskantní hry, která ho mohla stát krk…

Krvavě rudé slunce se svým spodním okrajem dotýkalo obzoru, když před sebou Kid Durango konečně spatřil město. Odplivl si a utřel si šátkem obličej, který měl pokrytý narudlým prachem z Mescal Mountains. Otočil se, když uslyšel frkání svého palomina.

„To je v pořádku, starouši,“ zamumlal. „Brzy jsme tam.“

Sklonil se a prohlédl si jeho opuchlé spěnky, kvůli kterým nemohl zůstat v sedle. Už více než pět mil kráčel pěšky a vedl svého hřebce za uzdu.

Opět vzal uzdu a vydal se dolů ze svahu ke shluku dřevěných chat s názvem Sonora. Kid tam už několikrát byl, ale nikdy tam nevydržel déle než den. Tentokrát město nemohl obejít. Hřebec potřeboval klid a péči.

Po hlavní ulici rachotily těžké povozy. Kid počkal, až se usadil prach, a teprve pak šel dál.

Byla sobota a město bylo plné lidí. Při zábradlích před domy skoro nebylo místo pro koně. Ze saloonu Cattlemen, největší budovy na začátku podlouhlého náměstí, znělo piáno.

Kid cítil naléhavou touhu vypláchnout zaprášené hrdlo sklenicí piva, ale věděl, že se nejdřív musí postarat o palomina. Prošel okolo saloonu a vydal se k nájemné stáji Stewarta Lannahana, která stála hned vedle marshalovy úřadovny na protější straně náměstí.

Vrata nájemné stáje byla otevřená. Ve stáji byla tma. Kid se divil, že Lannahan při takovém provozu ještě nerozsvítil lucerny.

Z marshalovy úřadovny se ozval hlas Tyra Harrisona, který v té díře byl už od poloviny století marshalem. Kid toho muže znal, jinak by se pravděpodobně Sonoře vyhnul velkým obloukem. Věděl, že míšence tam nevidí rádi. Před rokem totiž Apači zmasakrovali půl tuctu obyvatel města.

Tyr Harrison Kida Duranga při jeho poslední návštěvě před čtyřmi měsíci vysvobodil za pomoci brokovnice z jedné nemilé šlamastyky. Vůdce lynčerů tehdy zbičoval lasem, na němž chtěli Kida pověsit.

Kid pak město okamžitě opustil, aby nevyvolával zlou krev.

Právě chtěl palomina přivést ke stáji, když si všiml muže, který stál u vrat a hleděl na něj.

Kid cítil, že ten muž je velice napjatý. Instinktivně změnil směr a šel s palominem ke žlabu, který byl vedle vrat.

Hřebec sklonil hlavu a začal pít. Kid byl zakryt jeho tělem. Sklonil se k opuchlým spěnkám a nenápadně při tom pozoroval nervózního muže, jenž nyní položil ruku na pažbu revolveru v pouzdře na pravém boku. Kid už začínal mít pocit, že ten muž má políčeno na něho, ale tu uviděl, že se mýlil.

Muž těkal pohledem mezi palominem a marshalovou úřadovnou.

Kid se nenápadně rozhlédl. Asi dvacet yardů odsud na hlavní ulici, která protínala náměstí, zastavily dva těžké povozy před obchodem. Několik mužů v zelených zástěrách začalo odvazovat plachty.

Kid už se chtěl opět otočit k muži u vrat stáje, když tu postřehl pohyb ve vchodu jednoho domu na druhé straně náměstí.

V té chvíli se otevřely dveře marshalovy úřadovny. Na chodník vyšel muž v redingotu a buřince. Poklepal si na okraj buřinky a vydal se ke Kidovi, okolo chlápka u vrat stáje.

Jen co ho minul, chlápek u stáje tasil kolt.

Kid bleskově podlezl pod palominovým krkem. Aniž by muže s revolverem spouštěl z očí, vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku.

V první chvíli si myslel, že chlápek u vrat stáje číhá na muže v redingotu, ale o několik vteřin později poznal, na koho je upřena jeho pozornost.

Na chodník před marshalovou úřadovnou vyšel vysoký muž. Kid koutkem oka viděl, jak se ve tmavém vchodu domu zvedla hlaveň pušky. Otočil henryovku.

„Opatrně, Harrisone!“ zvolal. Zároveň natáhl kohoutek a zmáčkl spoušť.

Kid hned viděl, že minul. Přesto sebou muž ve vchodu domu trhl. Z hlavně jeho pušky vyšlehl plamen a kulka s řinčením rozbila okno marshalovy úřadovny.

Tyr Harrison už na svém místě nestál. Při Kidově zvolání se okamžitě otočil a vrhl se na chodník. Kulky z revolveru muže před nájemnou stájí hvízdly nad ním.

Marshal naopak trefil.

Kid viděl, jak se chlápek u stáje otočil a pustil kolt na zem. Zamával rukama a zhroutil se. Zadunělo to, když se svalil na dřevěnou stěnu nájemné stáje.

Harrison se převalil a dostal se z chodníku. Kid viděl, jak se rozhlížel, ale ještě toho střelce ve vchodu domu nespatřil.

Kid stále mířil na vchod domu. Už tam však nikdo nebyl. Zákeřný střelec se musel stáhnout dovnitř.

Tyr Harrison vstal. Vypadalo to, že ví, že nebezpečí pominulo. Naprosto klidně, jako by se nic nestalo, strčil svůj Remington do pouzdra. Otočil se ke Kidovi a pomalu se vydal k němu. Jen krátce pohlédl na mrtvého u stěny nájemné stáje.

Tři kroky před Kidem se zastavil. „Podívejme, míšenec,“ řekl a lehce zavrtěl hlavou. „Ty si prostě nedáš pokoj. Kdy už se konečně naučíš starat se jen o své věci?“

Kid mu opětoval úsměv.

„Kdybych se to naučil, byl byste teď mrtvý, Harrisone.“

Marshal pokrčil rameny.

„Mě tak snadno nikdo neoddělá, chlapče. Co hledáš tady v Sonoře?“

Kid ukázal na levou přední nohu svého palomina.

„Nebýt toho, vyhnul bych se městu velkým obloukem, to mi můžete věřit.“

„Měl bys umět zapomínat,“ s úsměvem odvětil Harrison. Pak se otočil a vešel do stáje.

„Kruci, Lannahane!“ zařval. „Proč se u tebe, ksakru, nesvítí?“

Trvalo to jen několik vteřin a objevil se hubený muž s úzkým obličejem a brýlemi. Vtáhl hlavu mezi ramena, když spatřil mrtvého u stěny stáje.

„Co – co se děje, Tyre?“ váhavě se zeptal. Olízl si rty. „Co znamenala ta střelba?“

Tyr Harrison naklonil hlavu a vrhl na něho zvláštní pohled.

„Ptal jsem se tě, proč se u tebe nesvítí,“ řekl. Jeho hlas zněl klidně, ale Kidovi neunikl výhrůžný podtón.

„Byl jsem v kanceláři a kontroloval jsem účty,“ odpověděl Lannahan. Svraštil čelo: „Proč se ptáš, Tyre? Snad si nemyslíš, že…“

Tyr Harrison ho umlčel pohybem ruky. „Nemyslím si vůbec nic.“ Otočil se ke Kidovi. „Poznal jsi toho chlápka na druhé straně ulice?“ Kid zavrtěl hlavou.

„Nechcete ho hledat?“

Harrison se začal usmívat. „Myslíš, že mi odpoví upřímně, když se ho zeptám, zda střílel na mě?“

Kid kývl na mrtvého. „Kdybyste mířil o něco pečlivěji, mohl byste se ho zeptat na jeho kumpána.“

„Marshal, který se zdržuje s mířením, většinou nežije dlouho,“ jízlivě řekl Harrison. Nato se vydal k mrtvému.

Sklonil se a probral mu kapsy. Když vstal, držel v ruce zažloutlý kus papíru.

Kid viděl, že Lannahan tam zvídavě pokukuje. Připadalo mu to, jako by byl bledý, ale pak se majitel nájemné stáje otočil a šel rozsvítit petrolejovou lampu, která visela vedle mrtvého.

Harrison si strčil papír do kapsy vesty a mávl na jednoho muže, který stál mezi zvědavci, kteří se tam mezitím shromáždili. Poslal ho ke stolaři.

Kid se chopil uzdy svého palomina a odvedl ho do stáje, která nyní byla zalita svitem petrolejové lampy.

„Pak tě chci vidět v úřadovně,“ zvolal za ním Harrison.

+ + + + +

Lannahanův stájník se postaral o palomina.

Majitel nájemné stáje opět zmizel ve své kanceláři, když předtím vrhl na Kida Duranga pohled, který si míšenec nedokázal vysvětlit.

Kid jenom pokrčil rameny. Byl zvyklý na to, že si ho lidé prohlížejí.

„Co myslíš?“ zeptal se stájníka, malého, pihovatého chlapce, který vypadal jako znalec koní. Každopádně ho palomino, který byl jinak opatrný, hned poslouchal.

Mladík potřásl hlavou.

„Aspoň týden,“ odpověděl. „A jestli si chcete být jistý, že otok opravdu ustoupil, tak byste mu měl dopřát čtrnáct dnů. Ale to neuděláte, že?“

„Byl jsi při tom, když mě před čtyřmi měsíci chtěli pověsit?“

Mladík zavrtěl hlavou.

Kid mu dal pět dolarů na prvních pět dnů a zeptal se ho, zda si může půjčit koně, když pro něj bude ve městě příliš horká půda.

Mladík přikývl.

„Myslím, že pan Lannahan toho palomina akceptuje jako zástavu.“

Kid na něj kývl, vzal své sedlové brašny a henryovku a opustil stáj.

Mrtvý už byl odklizen z ulice. Na náměstí bylo ještě stále živo. Kid pohlédl na saloon Cattlemen, ale pak se rozhodl, že si nejprve najde nocleh. Nebyl tak troufalý, že by si vybral Sonora House, první hotel na náměstí. Věděl, že oba černí vyhazovači by s ním okamžitě zametli.

Odbočil do jedné prašné ulice, která ho po asi padesáti yardech přivedla do malé mexické čtvrti. Domy zde většinou byly postavené z nepálených cihel. Nebyly tam žádné chodníky a několik budov nemělo pevné dveře.

Kid kráčel k nízké stavbě, před jejímž vchodem svítily dvě lucerny. Věděl, že tam jsou pokoje pro lidi, které neradi vidí v bělošské části Sonory.

Dostal malý pokoj, kde kromě postele byla ještě skříň a židle. Kid s tím byl spokojený. Hodil sedlové brašny a henryovku na postel a posadil se na židli. Vytáhl z pouzdra svou pětačtyřicítku a zkontroloval ji.

Musel stále myslet na to, co se stalo, i když se pokoušel ty myšlenky zaplašit. Marshala chtěl někdo odstranit. Ti dva zákeřní střelci měli políčeno na něho.

Well, Harrison ještě mohl chvíli počkat. Kid se rozhodl, že se nejdřív umyje a trochu zažene žízeň. Po tom pochodu si to zasloužil.

Opustil penzion a vrátil se do města. V holičství bylo plno. Kid přišel na řadu až za půl hodiny. Horká lázeň ho osvěžila.

Pak se nechal oholit, načež měl co dělat, aby holiče přesvědčil, že mu nemusí do vlasů naplácat půl libry pomády.

„To tu chcete chodit jako divoch?“ Holič vypadal zkormouceně.

„Já jsem divoch,“ odpověděl Kid. „Kromě toho by se mě můj kůň polekal, kdybych naráz voněl jako horda vyfintěných kovbojů.“

„Je to vaše věc,“ zabručel muž a ani mu po oholení nedal nahřátý ručník. „Dělá to padesát centů.“

Kid zaplatil a šel ven. Světla saloonu Cattlemen svítila až tam, ale on se saloonu vyhnul. Právě tam před čtyřmi měsíci začaly ty trable.

Kráčel ulicí k marshalové úřadovně a při tom se stavil v jedné malé knajpě, kde vypil dvě sklenice piva.

Tyr Harrison na něho už čekal. Měl nohy položené na stole, na němž vládl nepopsatelný chaos, a hleděl na Kida zpod svého, do čela posunutého, plochého, černého stetsonu.

„Bylo načase,“ zabručel.

Kid se bez vyzvání posadil na židli před psacím stolem.

Marshal sundal nohy ze stolu. Na vydrhnutou podlahu spadlo několik papírů. Nestaral se o ně. Šedýma očima hleděl na Kida.

„Na čí straně vlastně stojíš v té zatracené občanské válce?“ náhle vyhrkl.

Kid na něj překvapeně pohlédl.

„Vy myslíte, že ten útok…“

„Na něco jsem se tě ptal,“ zabručel Harrison. „Nemůžeš odpovědět jako normální člověk?“

„Poslouchejte, Harrisone…“ začal Kid.

„Kruci, tak ty jsi ještě uražený?“ Harrison si sundal stetson a prohrábl si vlasy. „To je tak těžké pochopit, co od tebe chci vědět?“

„Já s tou válkou nemám nic společného,“ chraplavě řekl Kid. „Mám dost svých starostí.“

„To ti věřím,“ přisvědčil Harrison. Podal Kidovi jeden papír.

Míšenec hned poznal, že to je ten papír, který marshal vytáhl z kapsy mrtvému.

„Podívej se na to. Umíš přece číst, ne?“

„A umím i kreslit,“ poznamenal Kid a vzal si papír. Tiše si hvízdl mezi zuby, když začal číst.

„Zmocnit se transportu zlata na brodu přes řeku Gila,“ stálo tam. „Nejdřív sejměte marshala, jinak je celý podnik ohrožený.“ Písmo bylo toporně, někdo to psal tak, aby nebyl poznat rukopis.

„Oni vědí o tom transportu zlata?“

Tyr Harrison přikývl.

„Bylo do toho zasvěceno jen několik lidí,“ řekl. „Přesto se to dozvěděli. To zlato je určeno pro Unii. Nějaký zrádce dal vědět rebelům, kdy se bude přepravovat a po jaké trase.“

Kid pokrčil rameny.

„Takže si můžete hrát na hrdinu,“ řekl. „Jeďte ke Gile, zajměte rebely a postarejte se o to, aby pan Lincoln dostal své zlato.“

Harrison si olízl rty.

„To není tak jednoduché, příteli,“ zamyšleně řekl. „Zrádce musí být ve městě. Nemůžu odtud pryč…“

Kid vstal.

„Nemůžu nic dělat, Harrisone.“ Chladně se usmál. „Předtím jsem vám řekl, že mě ta svinská válka nezajímá. Kromě toho víte, že můj palomino není v pořádku. Najděte si někoho jiného.“

„Chci tebe, míšenče.“ Harrison zůstal neústupný. Rovněž vstal. „To s koňmi se dá snadno zařídit. Dostaneš tři. Musíš jet tryskem, protože ten transport bude u Gily dnes v noci.“

„Poslouchejte, Harrisone!“ vyhrkl Kid.

„Jsi mi něco dlužný, chlapče.“

Kid zavrtěl hlavou.

„Jsme si kvit, Harrisone. Ti chlápci by vás dnes večer sejmuli, kdybych vás nevaroval.“

„Jeden z nich je ještě naživu.“

„Na něho jsem nezapomněl, Harrisone. Asi číhá někde za městem a odpraví každého, o kom si bude myslet, že jede ke Gile varovat Yankeeye.“

„Žvásty,“ odpověděl Harrison. „Ten chlápek chce odpravit jen mě. Ví, že budu rebely honit, pokud mě nevyřídí.“

„Venku máte větší šance než tady ve městě,“ řekl Kid.

„Kruci, já přeci nemůžu pryč!“ Marshal zůstal stát těsně před Kidem. „Chci najít chlápka, který dává rebelům informace. Jestli odjedu z města, možná mi proklouzne mezi prsty.“

„Nevíte, kdo by to mohl být?“

Harrison pokrčil rameny.

„Mám jisté podezření,“ zamumlal. „Ale zatím nemůžu nic dokázat.“

„Lannahan?“ zeptal se Kid.

Marshal na něj hleděl svýma šedýma, chladnýma očima.

„Budeš mlčet, rozumíš? Hlavně mi nepřekaz tu past, do které jsem vložil týden práce. Kromě mě o tom s nikým nebudeš mluvit, rozumíš?“

„Kromě vás není ve městě skoro nikdo, kdo by se mnou mluvil,“ jízlivě řekl Kid.

Harrison mávl rukou.

„Už jsi měl být dávno na cestě,“ naléhal. „Samozřejmě to nebude zadarmo. Jestli ten transport varuješ včas, vyděláš si sto dolarů.“ „Můj skalp má trochu větší cenu.“

Tyr Harrison vybuchl.

„Sakra, beztak nemůžeš jet dál!“ zařval. „Tvůj kůň kulhá. Chceš tu celý týden sedět a čekat na to, až někoho znovu napadne lynčovat tě jen proto, že jsi míšenec? Když pojedu já, nebude tu nikdo, kdo by ti pomohl.“ Přistoupil ke stojanu s puškami a vzal jednu brokovnici s uřezanými hlavněmi.

„Tady,“ řekl, „toto je to jediné, z čeho ti chlápci mají respekt.“

Náhle Kid spatřil stín v okně marshalovy úřadovny. Otevřel ústa, aby Harrisona varoval, ale v té chvíli se okno rozbilo. Mezi střepy se objevila hlaveň koltu, a než mohl Kid vykřiknout, vyšlehl z ní plamen.

Harrison reagoval okamžitě, ale tentokrát nebyl dost rychlý.

Kulka ho trefila, když se otáčel. Provrtala mu levé rameno a odhodila ho. Přesto se mu povedlo zvednout brokovnici, kterou držel v rukou. Zmáčkl obě spouště zároveň.

Kid měl pocit, že mu praskly ušní bubínky. Harrison byl náhle zahalen kouřem, takže Kid neviděl na rozbité okno. V ozvěně výstřelu Kid slyšel přidušený výkřik.

S pětačtyřicítkou v ruce přiskočil ke dveřím.

„Dostaň toho ksindla, míšenče!“ zvolal z podlahy Harrison. „Nenechej ho utéct!“

Dveře úřadovny se otevřely. Přes ulici tam běželo několik mužů.

Kid se o ně nestaral. Věděl, že ten muž mohl běžet jen k nájemné stáji, jinak by viděl jeho stín před druhým oknem. Na chodníku spatřil tmavé skvrny.

Krev. Harrison ho tedy trefil.

Od obchodu tam přiběhl muž v zelené zástěře, který si ho nedůvěřivě prohlížel.

„Postarejte se o marshala,“ řekl Kid a otočil se. Mohl jen doufat, že Harrison bude schopen lidem vysvětlit, co ty výstřely znamenaly. Pokud by to tak nebylo a pokud by nechytil toho zákeřného střelce, pravděpodobně by z něho udělali obětního beránka.

Nyní již před Lannahanovou nájemnou stájí lucerny svítily. Kid si nedokázal představit, že by muž, který střílel na Harrisona, mohl při tom frmolu na náměstí uniknout pohledům místních a zmizet v nájemné stáji.

Kid seskočil z chodníku a rozhlížel se. Mezi marshalovou úřadovnou a stájí byl úzký průchod. Pronikalo do něj světlo z náměstí.

Znovu uviděl krev v písku. Dlouho nepřemýšlel. Přikrčen se vydal k průchodu. Po deseti yardech narazil na plot. Byl více než deset stop vysoký a Kid si nedokázal představit, že by ho zraněný člověk mohl přelézt.

Tiše zaklel. Pokud střelec neběžel do tohoto průchodu, pak mu proklouzl mezi prsty.

Kid se vydal zpátky. V půlce cesty se však zastavil. Měl pocit, jako by ucítil průvan. Udělal dva kroky zpět a spatřil úzké dveře v prkenné stěně nájemné stáje. Skoro nebyly vidět, a kdyby nebyly pootevřené, Kid by si jich dozajista nevšiml.

Vevnitř se nesvítilo. To znamenalo, že za dveřmi není stáj, protože tam se, jak viděl z náměstí, svítilo.

Otevřel dveře a náhle se v temnotě před ním zablesklo. Cítil, jak mu kulka proletěla kolem levého ucha, teprve pak třeskl výstřel.

Namířil na záblesk a zmáčkl spoušť. V ozvěně výstřelu slyšel tupou ránu, když kulka narazila do dřeva. Minul.

Rybičkou se vrhl do místnosti a převalil se. Opět třeskl výstřel. Tentokrát už střelec nemířil tak přesně.

Kid tu ránu neopětoval, aby neprozradil svou pozici. Naslouchal. Otevřenými dveřmi tam pronikal ruch z náměstí. A pak uslyšel přidušené sténání. Teď již věděl, kde ten muž je. Mohl na něj střílet, ale chtěl ho živého.

Kid uvažoval, proč ještě nikdo nepřiběhl ze stáje. Z té místnosti musely do stáje vést dveře a střelba byla určitě slyšet.

V té chvíli se tyto dveře otevřely.

Kid byl tím náhlým světlem oslepen. Viděl siluetu štíhlého stájníka, který vyděšeně hleděl na vousatého muže, jenž k němu přiskočil.

Kid na chlapce vykřikl a zmáčkl spoušť.

Viděl, jak jeho kulka škrábla střelce na ruce. Muži se podlomila pravá noha a svalil se na pihovatého stájníka. Strhl ho na podlahu.

Kid nemohl střílet, aby neohrozil mladíka. Vrhl se stranou. Kousek od něj hvízdla kulka.

Vousáč se posbíral ze země. Chlapce držel před sebou jako živý štít. Poté, co vypálil další kulku, postrčil stájníka ke Kidovi a uskočil stranou. Dveře do stáje se zavřely.

Kid vstal. Byl rád, že čekal. Nejdřív uvažoval, zda vousáč nevystřílel kolt, ale bylo jisté, že si ho potmě nabil.

Překročil chlapce, který se chtěl zvednout.

„Zůstaň ležet!“ řekl. „Kliď se odsud, jestli nechceš koupit kulku!“ Pak přiběhl ke dveřím. Otevřel je a přikrčen vběhl do osvětlené stáje.

Po vousáči ani vidu ani slechu. Kid běžel dál, až dorazil do chodbičky mezi boxy.

Na schodech, které vedly do jeho malé kanceláře, stál Stewart Lannahan. Byl bledý ve tváři a brýle měl na nose šikmo.

„Kde je ten vousáč?“ tvrdě se zeptal Kid.

Lannahan otevřel ústa, ale neřekl ani slovo. Pak zvedl ruku a ukázal na žebřík, který stál na konci uličky a který vedl na půdu.

Kid se vrhl stranou, když třeskl výstřel a kulka se zaryla do trámu nad ním. Viděl, jak se Lannahan otočil a zmizel v kanceláři.

Kid vstal a přikrčen se plížil k žebříku. Věděl, že vousáč nemá čas na něj nahoře číhat. Musel uprchnout z města, pokud chtěl vyváznout. Nic by mu nepomohlo, kdyby vyřídil míšence.

Když se nahoře nic nehýbalo, vylezl Kid na půdu. Na ní se převalil za jeden balík slámy. Když uslyšel šramot, vyhlédl zpoza balíku.

Zabiják se právě pokoušel prolézt vikýřem. Kid zvedl revolver, ale nezmáčkl spoušť. Mohl tomu muži střelit do zad, ale to by nedokázal.

„Pusť revolver!“ zvolal. „Mám tě na mušce!“ Vousáč sebou trhl. Na okamžik to vypadalo, že rezignoval. Potom se však otočil a několikrát vystřelil z koltu. Kulky proletěly balíkem slámy, za nímž Kid ležel.

Pak se ozvalo cvaknutí, když úderník kohoutku narazil na prázdnou nábojnici.

Vousáč překvapeně hleděl na svou zbraň.

Kid pomalu vstal. Tu za sebou uslyšel šramot, a když se krátce ohlédl, spatřil na žebříku Lannahana. V ruce držel brokovnici.

Kid se opět otočil k vousáči.

„Je mi to líto, pane,“ chraplavě řekl. „Nezvládl jste to.“ Nevšiml si, jak vousáč vytřeštil oči. Pozvedl ruku s koltem, ale Kid věděl, že v bubínku jeho koltu už nejsou náboje.

Vtom zaduněla rána. Vousáč byl odhozen dávkou sekaného olova a pustil kolt na podlahu.

Kidovi z očí sršely blesky, když se otočil a vykopl Lannahanovi brokovnici z rukou.

„Vy hlupáku!“ zvolal. „Už nemohl střílet! Měl vystřílený kolt!“

Lannahan si olízl rty.

„To… to jsem přece nemohl vědět,“ hlesl. „Vypadalo to, jako by na vás chtěl střílet.“

„Co se to tu děje?“ ozval se bručivý hlas Tyra Harrisona. „Zneškodnili jste toho rebela?“

Kid viděl, že vousáči už není pomoci. Přišel k žebříku a málem Lannahanovi šlápl na prsty. Majitel nájemné stáje rychle slezl.

Kid též.

Marshal stál široce rozkročen v uličce a hleděl na Lannahana. Teprve po chvíli pohlédl na Kida.

„Co je?“

Kid kývl na Lannahana.

„Oddělal ho,“ řekl.

Lannahan rozčileně gestikuloval.

„Myslel jsem si, že chce střílet na toho míšenec Chtěl jsem mu jenom pomoct!“ vykřikl.

„To je poprvé, co jsi kdy pomáhal míšenci,“ sarkasticky utrousil Harrison. „Před několika měsíci jsi ho chtěl lynčovat. Teď jsi mu zachránil život. Počkej, až to uslyší tvoji přátelé.“

Lannahan zrudl.

„Nenavážej se do mě, Tyre,“ zabručel. „Copak můžu za to, že ten chlápek přiběhl do mé stáje?“

„Nikdo se do tebe nenaváží, Lannahane,“ řekl marshal. Náhle zavrávoral a musel se chytit jednoho trámu. Kývl na Kida. „Podívej se, jestli nemá něco, podle čeho by bylo možné ho identifikovat. Pak tě chci vidět v mé úřadovně, jasné?“

Ten tón se Kidovi nelíbil, ale nechtěl Harrisonovi v jeho stavu odporovat. Vylezl po žebříku na půdu a prohledal mrtvému kapsy, aniž by něco našel. Neměl u sebe ani cent.

+ + + + +

„Sám přece vidíš, že s tou dírou v rameni nemůžu jet, že?“ řekl marshal.

„OK, Harrisone,“ řekl Kid Durango. „Vím, že mi nic jiného nezbývá. Ale jedno ti můžu slíbit: Už do Sonory s chromým koněm nikdy nepřijedu.“ Harrisonův úsměv se ještě rozšířil.

„Jsi dítě štěstěny, míšenče,“ řekl. „Kdy si za tak krátkou dobu vyděláš sto dolarů?“

„Raději byste mi měl říct, kde je brod přes Gilu, kde se to celé má odehrát,“ řekl Kid. „Myslel jsem si, že máte naspěch?“

Harrison hned zvážněl a ukázal na stěnu za sebou. „Sundej tu mapu.“

Kid sundal ze zdi zažloutlý papír a rozložil ho na psací stůl.

Harrison ukázal na místo, které leželo nějakých dvacet mil na jih od Sonory.

„Tady se povozy budou brodit přes řeku. Takže tam rebelové nastraží past. Nemá cenu jet přímo k brodu. Musíš na západ. Na koni by nemělo být těžké přebrodit Gilu i na jiném místě.“

„Ještě svítí měsíc,“ řekl Kid, „ale zvedl se studený vítr. Nedivil bych se, kdyby brzy přišla bouře.“

„Žvásty,“ zabručel Harrison. „Už tři měsíce tu nepršelo.“

Kid pokrčil rameny.

„Tak dobrá,“ řekl. „Kde seženu ty tři koně?“

Harrison se opět usmál.

„U Lannahana, samozřejmě. Co sis myslel?“ Se sténáním vstal ze židle a přišel ke dveřím své kanceláře. „Promluvím s ním, než si sbalíš věci.“

Kid přikývl a vydal se do mexické čtvrti, zatímco Harrison zamířil k Lannahanovi.

Když se Kid za čtvrt hodiny objevil ve stáji, měl již Harrison vybraná tři zvířata, mezi nimi i jednoho valacha, který vypadal spíš jako tažné než jezdecké zvíře.

Lannahan je osedlal sám. Pihovatý mladík tam nebyl. Pravděpodobně byl ještě v šoku. Asi se někam skryl.

„Buď opatrný, rozumíš?“ Harrison přistoupil ke Kidovi, když se vyšvihl do valachova sedla.

„Chováte se ke mně jako otec, Harrisone,“ odvětil Kid se šklebem, který by malým dětem nahnal strach.

Marshal si odplivl.

„Kruci, myslím to vážně!“ zabručel. „Jestli se ti to nepodaří, zahyne mnoho dobrých mužů.“ Ještě chvíli k němu tiše promlouval, načež plácl valacha po zadku.

Kid vzal oba další koně za uzdy a sklonil se, když projížděl vraty. Ještě jednou se krátce otočil.

Vedle marshala stál Stewart Lannahan. Jeho tvář byla bledá. Pokud to skutečně byl zrádce, jak předpokládal Harrison, pak mu nebylo do zpěvu.

+ + + + +

Kid Durango jel zprvu po dostavníkové cestě, která vedla na jih okolo stanice Kelvin. Brzy si všiml, že hnědý valach je mnohem lepší, než si myslel. Zvíře bylo silné, a přestože ho Kid hnal, začalo projevovat známky únavy teprve po třech hodinách.

Měsíc stále mizel za tmavými mraky, které rychle pluly oblohou.

Těsně před stanicí Kid sjel z cesty, jak mu doporučil Harrison. Na východě začala šednout obloha. Teprve nyní mohl Kid vidět, že je zataženo. Daleko na jihu se mračna nakupila.

Uvažoval o tom, zda by tam vyčerpaného valacha neměl nechat, když tu se napravo před ním zablesklo. V následujícím okamžiku se ozvalo tlesknutí, když kulka narazila do těla zvířete.

Kůň zařehtal, vzepjal se a zhroutil.

Kid okamžitě vytáhl nohy ze třmenů a vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku. Nedokázal udržet uzdy obou dalších koní. Ti se splašili a odběhli pryč.

To přece není možné, pomyslel si Kid. To mají rebelové tolik lidí, že mě můžou vyřídit, ještě než budu moci varovat Yankeeye, aby nejezdili k brodu?

Po čtyřech se plazil k jednomu seschlému keři, který ho skryl alespoň před zraky zákeřného střelce, když už ne před kulkami.

Ten muž nebyl profesionál. Ztratil nervy, když Kida neviděl. Vystřílel zásobník karabiny, když naslepo střílel na stín hnědého valacha, který ležel na zemi.

Kid věděl, že nesmí čekat, až se rozední. Musel se k tomu střelci připlížit nyní.

Pečlivě namířil asi dlaň pod záblesk a zmáčkl spoušť.

Střelba okamžitě utichla. Kid vyskočil a přikrčen se rozběhl k místu, kde podle jeho odhadu zákeřný střelec byl. Běžel cikcak, protože si nebyl jistý, zda ho zneškodnil.

Dorazil k jednomu arroyu a málem se do něj skulil. Břeh se mu pod pravou nohou utrhl a dolů se svezl písek a kamení.

Jen několik yardů od sebe viděl stín. U břehu seděl nějaký muž. Kid na něho namířil henryovku.

„Vstaň!“ řekl tvrdým hlasem.

Stín se nehýbal. Kid ještě chvíli čekal. Pak si byl jist, že ten stín mu nemůže být nebezpečný.

Spatřil pušku, která ležela v arroyu. Musela střelci vypadnout z rukou.

Pomalu se plížil k němu. Muž měl dozajista ještě revolver.

Měl skloněnou hlavu a světlé vlasy. Kid náhle poznal, kdo to je. Sevřel rty a tiše zaklel. Levou rukou vytáhl pihovatému stájníkovi revolver z pouzdra a odhodil ho. Potom si klekl a čekal, až se mladík pohne.

„Slyšíš mě?“

Odpovědí mu bylo tiché zasténání. „Kam jsi to koupil?“ Mladík neodpověděl, ale Kid viděl, že se drží za břicho.

Uplynula nějaká doba. Kid mu chtěl dát čas. Myslel sice na svůj úkol, ale přesto si nebyl jistý, zda se mu povede oba koně znovu chytit.

Pomalu se rozednívalo. Kid vstal, posbíral mladíkovy zbraně a vylezl s nimi z koryta. Oddechl si, když viděl, že oba koně jsou jen padesát yardů daleko. Hleděli na něj. Opatrně šel k nim. Zůstali stát. Chytil je za uzdy a odvedl je do arroya.

Mladík tam stále seděl. Sténal čím dál hlasitěji. Ranní šero jen zvýraznilo popelavou barvu jeho obličeje. Měl propadlé tváře a ve velkých, bolestí naplněných očích se již šklebila smrt.

Kid si klekl k němu. „Proč jsi to udělal?“

Mladík sevřel rty.

„Vezmu tě s sebou do Kelvinu,“ řekl Kid. „Odtud tě může dostavník vzít zpátky do Sonory.“

Mladík se narovnal a zvedl hlavu.

„Ne!“ vyhrkl.

„Nikdo ti nic neudělá,“ uklidňoval ho Kid.

Mladík zavrtěl hlavou.

„Umírám, cítím to,“ procedil mezi zuby. „Nechte mě tu ležet!“

Kid ho chytil za zápěstí a vší silou mu roztáhl ruce. Chlapec vykřikl, a když Kid uviděl ránu, hned věděl, že mu už nepomůže. Zase mu ruce pustil.

„To ti řekl Lannahan, že mě máš oddělat?“

Stájník se zachvěl a pomalu přikývl.

Jen šeptal, když řekl: „Tvrdil, že jsem mu to dlužný. Sebral mě na ulici a dal mi práci. Chtěl mi odkázat stáj, kdybych vás zastavil.“

„Věděl jsi, že Lannahan špehoval pro rebely?“

Mladík vytřeštil oči ještě víc.

„Teprve od včerejška,“ zašeptal. „Viděl jsem ho, jak mluvil se třemi cizinci, kteří přijeli do města. Nevěděl jsem, že chtějí zabít marshala…“

Mladík zasténal. Kid ho chytil za rameno.

„Tři muži? Ne jenom ti dva, které zastřelili marshal a Lannahan?“

Mladíkův hlas byl stále slabší a Kid se k němu musel sklonit, aby mu rozuměl.

„Tři,“ hlesl. „Slyšel jsem, jak Lannahan mluvil s posledním po tom, co zastřelil toho chlápka na půdě. Lannahan ho poslal pryč, aby varoval ostatní, že s marshalem to nevyšlo. Říkal, že už přijde na jiný způsob, jak zabránit, aby se Yankeeové dozvěděli o té pasti.“

„A tím myslel tebe,“ řekl Kid. Náhle se ho zmocnil hněv. Proč museli grázlové jako Lannahan zatahovat do té své zatracené války nevinné? Pomyslel si, že Harrison není o mnoho lepší, protože tady stejně tak dobře teď mohl ležet on, Kid. A zastřelil by ho mladík, který by byl vydíráním donucen k vraždě.

Mladík se Vzepjal. Kid ho chytil okolo ramen a držel ho. Cítil, jak se mladík chvěje, načež se zhroutil jako loutka. Kid věděl, že stájník je mrtev.

Vyšlo slunce. Na východě vykouklo z mraků slunce a probralo ho. Uvědomil si, že musí varovat vojáky.

Ještě však mladíka pohřbil. Položil jeho útlé tělo pod břeh arroya a ten pak utrhl. Mladíka zasypal písek a kamení.

Kid se již neohlížel, když se vyšvihl na hřbet jednoho z koní. Henryovku položil na sedlo před sebe, uzdu druhého zvířete přivázal k hrušce sedla. Neměl čas hledat mladíkova koně. Musel dál.

Mračna na jihu byla stále temnější. Vítr byl ještě studenější a ostřejší.

Kid si odplivl. Tyr Harrison možná byl dobrý marshal, ale počasí odhadnout neuměl.

+ + + + +

Druhý kůň nevydržel dlouho. Durango věděl, že nyní to bude těžké. Nesměl klisnu, na které jel, příliš namáhat, pokud chtěl k brodu přijet včas.

Ptal se, zda má ještě smysl řídit se Harrisonovými pokyny. Nic by se totiž nezměnilo, kdyby provedl svůj úkol. Rebelové by přepadli jiný transport se zlatem.

Přesto jel dál. Sedá klisna byla naštěstí vytrvalejší než druhý kůň a Kid doufal, že ke Gile dorazí ještě před setměním.

Brzy odpoledne začalo pršet. Kid byl celý promočený. Na pár minut vyhlédlo slunce a vysušilo mu oblečení. Ochladilo se, a přestože měl na sobě kabát, chvěl se zimou. Teplota prudce poklesla.

Pomyslel na slova, která mu Harrison šeptal do ucha, než se třemi koňmi vyjel z Lannahanovy stáje. Harrison za ním chtěl poslat oddíl. Jenom čekal na svého zástupce, kterého vyslal do Globe. Kid doufal, že zástupce bude co nejdřív zpět.

V dešti půda změkla a Kid náhle viděl stopy jednoho koně, který běžel stejným směrem jako on.

Třetí muž, o kterém mluvil ten mladík, pomyslel si Kid. Jelikož měl pravděpodobně pouze jednoho koně, Kid jeho náskok stáhl.

Chtěl pobídnout klisnu, ale pak si všiml, že to nemá smysl. Nechal zvíře zpomalit, a když opět začalo pršet, ukryl se s ním mezi topoly.

O půl hodiny později opět vyjel. Bylo ještě chladněji. Přitáhl si límec svého kabátu a střídavě si pod něj schovával ruce.

Když projížděl okolo jednoho ocotilla, prudce zastavil. Okamžitě seskočil ze sedla a s henryovkou v rukou se rozhlížel po okolí.

Pak pohlédl na mršinu koně, která ležela mezi keři. Přišel k ní a položil na ni ruku. Ještě nebyla úplně vychladlá. Podle jeho odhadu zvíře nebylo mrtvé ani tři hodiny.

Kid si byl jistý, že to je kůň třetího rebela. Zároveň si uvědomoval, že nyní musí počítat s léčkou.

Ten muž dozajista kalkuloval s tím, že se Lannahanovi možná nepovedlo Harrisonova posla zastavit. A i když už nemohl přijet k řece, bylo jisté, že se pokusí případného pronásledovatele odkrouhnout sám.

Kid nalezl šlépěje toho muže ve vlhké půdě, ale nešel po nich. Nemínil se zaplést do přestřelky ještě i s ním. Doufal, že se mu podaří se mu vyhnout.

Měl však smůlu. Měl jet jinudy. Uvědomil si to, když uviděl, jak pták, který mířil ke třem topolům, které rostly před ním, náhle změnil směr.

Okamžitě seskočil ze sedla klisny a strhl ji k zemi.

Právě včas. U topolů se zablesklo. Kulka se přibližně deset yardů před klisnou, která nehybně ležela na zemi, zaryla do země. Vytryskl při tom gejzír hlíny.

Kid se rozhlížel. Ten úkryt nebyl zrovna výhodný.

Muž opět vystřelil a Kid si všiml, že míří na klisnu.

Kid vyskočil a přikrčen se rozběhl k podlouhlé dolině, kde se mohl skrýt lépe.

Zákeřný střelec okamžitě reagoval. Seskočil z koně a začal Kida ostřelovat. Nalevo a napravo od Kida se do země zarývaly kulky.

Muž byl zatraceně dobrý střelec a Kid byl rád, že do doliny dorazil nezraněn.

S tím ten střelec pravděpodobně nepočítal. Dolina se podobala korytu řeky a vedla obloukem k oněm třem topolům.

Kid se přikrčen rozběhl. Viděl přes okraj doliny vrcholy topolů. Střelec ho však vidět nemohl.

Opět třeskly výstřely. Kid mohl jen doufat, že klisna zůstane ležet a ten muž ji nebude moct trefit.

Sípavě oddechoval, když dorazil k místu, které bylo od topolů už jen třicet yardů. Přikrčil se a krátce pohlédl na stromy.

Výstřely utichly.

Kid spatřil zákeřného střelce, když se pohnul a pomalu narovnal. Očividně se chtěl pokusit nahlédnout do doliny. Jeho pohled však byl i nadále upřen na koně, takže se domníval, že střelec je ještě tam.

Kid přemýšlel, zda by měl urazit i posledních padesát yardů k tomu muži. Zavrtěl hlavou. Nemohl to riskovat. Ten muž by jistě neměl žádné zábrany a odpravil by ho, kdyby ho viděl.

Kid položil hlaveň henryovky na okraj doliny a namířil. Nechtěl toho muže zabít. Stačilo, kdyby ho vyřadil z boje.

Kulka trefila střelce do ramene a otočila ho.

Kid vyskočil a rozběhl se k němu. Chtěl využít jeho šoku.

Muž byl však bojovník, a nebýt překvapení, byl by Kid v následující vteřině mrtev. Kulka Kida minula jen těsně. Pak střelec pustil pušku a chopil se revolveru.

Kid však pálil rovněž. Mířil vysoko, aby muže nezasáhl a aby mu ukázal, že ho nechce zabít.

Nic to nepomohlo. Chlápek si zřejmě myslel, že musí bojovat o život.

Kid cítil, jak ho jedna z kulek škrábla na ruce. Roztrhla mu rukáv. Vrhl se stranou, převalil se na zemi a vystřelil.

Kulka střelce zasáhla a otočila ho. Pokusil se ještě jednou zvednout revolver, který držel v pravé ruce, ale už to nedokázal. Ruka mu bezvládně visela.

Kid vstal, opřel si henryovku o bok a pomalu se vydal k rebelovi.

Ten již byl mrtvý.

Kid sevřel rty a v první chvíli si říkal, že půjde k šedé klisně, vyšvihne se do sedla a odjede na sever – pryč od brodu na Gile, kde na něho čekalo další násilí.

Potom však zavrtěl hlavou. Věděl, že nemůže utéct.

Pomyslel na vojáky, kteří by padli do léčky, kdyby je včas nevaroval.

Přišel k šedé klisně, která mezitím vstala. Vyčerpaně se vytáhl do sedla a přijel k topolům. Tentokrát už se nezdržoval s pohřbíváním mrtvého.

Slunce již stálo na jihozápadě. Do soumraku zbývalo jen několik hodin.

Když vyjel z lesíka, začalo znovu pršet. Měl pocit, jako by se při tom oteplilo. Ve vzduchu bylo cítit napětí a Kid věděl, že přece jen bude bouřka, jak si myslel už minulou noc.

Šedá klisna stále zpomalovala a za setmění musel Kid udělat zastávku. Zvíře bylo příliš unavené na to, aby se napojilo a nažralo. Jenom tam stálo se svěšenou hlavou a hledělo svýma velkýma, zmučenýma očima na Kida.

„Brzy to budeme mít za sebou, děvče,“ utěšoval ji.

+ + + + +

Měsíc již byl na vrcholu své dráhy, když Kid Durango spatřil kopce nad Gila River. Na severovýchodě byly vidět štíty Iron Mountains.

Kopce u řeky vypadaly jako ploché krunýře obřích želv. K noční obloze čněly kaktusy a palo verde. Když mezi mračny vyhlédl měsíc, vítr polevil a prach se začal usazovat.

Blýskalo se. Noc osvětlil rozvětvený blesk. Kid zastavil šedou klisnu a vyklonil se ze sedla. Pohybem, který prozrazoval cvik, nabil henryovku.

Za kopci byl brod přes Gila River. Kůň se plašil a tančil, když zahřmělo.

V dunění hromu nebylo divoké řehtání koně slyšet.

Kid poplácal klisnu po krku a pohlédl na měsíc. Bylo jasné, že za několik vteřin znovu zmizí za mračny. Před ním se rozprostíralo volné prostranství, které bylo z kopců dobře vidět. Nechtěl jet dál, dokud svítil měsíc.

Potom však zašel a Kida obklopila temnota. Neviděl ani na deset yardů.

Rychle vjel mezi zelené kmeny palo verde. V rukou držel henryovku, uzdu měl mezi zuby.

Po cestě ze Sonory uvažoval o tom, jak přijet k brodu. Musel zapomenout na Harrisonovu radu, nemohl řeku přebrodit na západě, protože nevěděl, jak daleko od Gily byly vozy se zlatem.

Blesk mu ukázal, že se již nacházel mezi kopci. Jejich úbočí byla osvětlena’, hřmění se neslo po svahu.

Kůň se plašil. Kid ho pevnou rukou přivedl k rozumu. Rozpršelo se.

Bylo jasné, že za necelou hodinu voda v Gile stoupne tak, že těžce naložené vozy budou mít co dělat, aby se dostaly na tento břeh.

Nyní se blýskalo nepřetržitě. Z rychlého střídání tmy a světla ho bolely oči. Krajina byla vždy na krátkou chvíli osvětlena chladným, modrým svitem.

Lilo jako z konve. Kid projížděl mezi keři mesquity.

Pak spatřil odraz jednoho mocného blesku na černé hladině Gila River.

A potom se objevily vozy.

Zastavil svého koně. Skrze déšť viděl, jak jedou k řece, doprovázeny jezdci.

Postavil se ve třmenech a rozhlédl se. Měla past sklapnout právě zde? Pokud ano, pak nesměl ztratit ani vteřinu.

Zvedl pušku a třikrát vypálil. Výstřely zanikly ve hřmění.

Kid zaklel. Střídání blesků a tmy ho tak oslepilo, že skoro nic neviděl. Pobodl klisnu ostruhami do slabin a rozjel se k brodu.

Neslyšel výstřel, ale v záři blesku viděl, jak před kopyty koně vytryskla zem.

Divokým výkřikem pobídl klisnu. Kolem něj hvízdla kulka.

Klisna klopýtla, vzpamatovala se a běžela dál. Kid viděl, jak se mezci, kteří táhli první povoz, vzpínali ve vodě, načež byla znovu tma. Když temnotu opět rozčísl blesk, viděl, že mezci leží ve vodě. Jeden z nich ještě bil kopyty.

Past sklapla.

Kid se hnal k brodu. Musel se dostat na druhý břeh. Pokaždé, když se zablesklo, viděl, jak se do země zarývají kulky. Sklonil se k vlající hřívě koně a křikl na něj.

Náhle cítil, jak se kůň pod ním zachvěl – a ve stejném okamžiku věděl, že zvíře neklopýtlo, ale že ho trefila kulka.

Klisně se podlomily nohy, a zatímco Kid vytahoval ze třmene nohu, skácelo se zvíře na zem.

Byl katapultován a tvrdě se narazil. Několikrát se převalil a pak zůstal ležet. Byla tma. Během těch několika vteřin, kdy se nezablesklo, viděl plameny šlehající z hlavní pušek na hřebenech nad řekou.

Jedna z kulek mu vmetla do obličeje bahno. Hustě pršelo. Vyskočil na nohy a rozběhl se podél řeky. Při tom střílel z henryovky. Pálil a nabíjel, pořád dokola. Kličkoval směrem k brodu a neustále střílel.

A pak zakopl o větev, která trčela ze země. Otočil se a svalil se na zem, přičemž ztratil pušku. Potom vytáhl nohu zpod větve. Bolelo ho celé tělo, když znovu vstal, měl odřené ruce.

Vytáhl revolver z pouzdra a běžel dál k brodu. Boty měl plné vody, když vrávoral k vozu, který byl uprostřed řeky. Ve stále silnějším proudu se brodil pomalu. Kolem sebe slyšel čvachtání, když kulky pronikaly do vody.

Tu ho kdosi chytil za ruku a odtáhl za povoz. Znovu se zablesklo a Kid spatřil tvář jednoho z vojáků. Na rukávu uniformy měl hodnostní označení seržanta.

V ruce držel armádní karabinu.

„Kdo, ksakru, jste?“ Hleděl na Kida jako na zjevení.

Kid se přikrčil, když těsně vedle něj vytrhla jedna z kulek třísku dlouhou jako prst. Znělo to jako krupobití, když kulky narážely do vozu.

„Jedu ze Sonory. Měl jsem vás varovat. Uštval jsem tři koně, abych tu byl včas.“

Kulky protrhávaly plachtu vozu. Trhala se jako hedvábný papír.

Seržant otevřel komoru své karabiny, vyhodil nábojnici a strčil do hlavně nový náboj.

„Jsme v pasti. Ale nemůžeme na druhý břeh,“ vyhrkl. „Uviděli by nás, kdyby se zablesklo.“

„Kdo tu velí?“ zeptal se Kid, zatímco vyhlédl zpoza vozu.

„Já.“ Seržant vystrčil zpoza rohu pušku a naslepo vystřelil, načež opět otevřel komoru.

Kývl ke kolu. Kid vedle něj spatřil jedno tělo. Armádní kabát naplněný vzduchem se vznášel na hladině.

„To byl náš poručík,“ zamumlal seržant. „Koupil hned první kulku.“

„Musíme na druhý břeh nebo zpátky,“ řekl Kid a odtrhl pohled od zastřeleného důstojníka. „Za půl hodiny bude v řece tolik vody, že vozy strhne. Je nějaká možnost, jak dostat vozy zpátky?“

„Ne, dokud nás odtud ostřelují. Z kopců můžou odstřelit každého muže a každého mezka, který se ukáže. Abychom vůz dostali na břeh, tak bychom nejdřív museli vypřáhnout mrtvé mezky, potom bychom museli dostat na břeh první povoz, vrátit se s jeho mezky a zapřáhnout je do druhého vozu. Jsme v kaši.“

Okolo vozu čvachtala voda, jak hladinu čeřily kulky. Kid viděl kruhy, jež se z těch míst šířily.

Jedna z kulek se odrazila od náboje kola.

Vodou se brodil voják od druhého vozu. Dostal se jen deset kroků daleko. Kid viděl, jak ho odhodila kulka, načež se skácel do vody. Tváří dolů pak byl odnášen proudem.

Kid přes kozlík dvakrát vypálil z revolveru. Potom se kryl. Kolem hvízdaly kulky.

Střelci na hřebenech se již zastříleli na vozy. Jejich kulky mířily přesně. Kid cítil, jak mu jedna z kulek trhla kabátem. Rychle vytáhl prázdné nábojnice z bubínku koltu.

Z druhého vozu třesklo několik pušek. Náhle se ozvalo šplouchnutí, když do vody spadlo těžké tělo.

„Oddělají mé muže jednoho po druhém, jestli rychle neutečeme,“

vyhrkl seržant. Vypálil a odložil pušku.

Kid otevřel bubínek svého revolveru. „Dejte mi dva muže. Pokusím se dostat se do kopců.“

„Na břeh se nikdy nedostanete,“ varoval ho seržant.

Tu těsně vedle jeho obličeje proletěla plachtou kulka.

„Tak dobře, zkuste to,“ poznamenal. „Nevím, kdo jste. Ale myslím – zatraceně – že jste jediný z nás, kdo ví, jak z této pasti ven. Zkuste to. Dám vám dva muže.“

Pootočil se a zvolal přes rameno: „Johnsone, Stillwelli! Běžte za ním!“

Kid rychle pohlédl na oba vojáky.

„Jestli se nám to nepovede, strhne proud vozy i muže. Vidíte, jak stoupá voda?“

Seržant pohlédl na své nohy. Voda už mu sahala po kolena. Proud byl stále silnější. Vůz se kymácel, jak se pohyboval na štěrkovém dně.

„Když se nám povede dostat vozy na břeh, budeme ve výhodě,“ rychle řekl Kid. „Budeme se moct bránit tak dlouho, dokud nepřijede pomoc ze Sonory. Kryjte nás, až se budeme brodit ke břehu. Miřte jenom na vrchol kopce. Držte je v šachu, dokud nebudeme na břehu.“ Chtěl obejít vůz, ale seržant ho zadržel.

Hlavní pušky ukázal na kopce za řekou.

„Řekněte mi, kdo to je?“

„Rebelové,“ odpověděl Kid. „Guerilleros z Jihu. Někdo vás zradil. Marshal to později zjistí.“

Ve světle blesku viděl seržantovu zkřivenou tvář. Seržant otevřel ústa, jako by chtěl něco odpovědět, ale náhle měl tvář od krve.

Kid tu kulku neslyšel. Těžký muž se skácel na něj a po něm sklouzl do vody.

Kid se k němu sklonil a vytáhl mu hlavu z vody. Ve světle dalšího blesku se krev černě leskla. Seržant měl otevřené oči, které byly upřeny na Kida, aniž by ho viděly.

Kid nechal tělo ve vodě a proud je odnesl mezi kola vozu.

Utřel si obličej, zvedl ruku s koltem a zamával na oba muže, kteří čekali těsně za ním, přitisknuti k vozu. Oba drželi v rukou pušky.

„Až vyjdeme zpoza vozu, běžte tak rychle, jak jen budete moct,“ řekl jim.

Jeho slova téměř zanikla ve hřmění. Bouře byla stále prudší a hnala údolím dešťová mračna. „Několik minut nás bude chránit déšť, ale ne déle. Střílejte, jen když uvidíte cíl.“

Neodpověděli mu, ale věděl, že jim to došlo. Strach jim zabránil mluvit. Viděl ten strach v jejich tvářích, když se opět zablesklo. Strach pro něho byl něco důvěrně známého, nemohl to nikomu vyčítat.

„Vpřed!“

Vyrazil zpoza vozu a začal se brodit ke břehu.

Déšť ho bičoval do tváře. Každou vteřinou očekával náraz kulky, ale nestalo se to a povedlo se mu dorazit ke břehu.

Instinktivně jednal podle plánu, který vymyslel za vozem.

Vrávoravě vstal. Boty měl plné vody, obličej od bláta. S hlavou vtaženou mezi rameny vyrazil k nejbližšímu kopci. Svah byl strmý a bahnitý, uklouzl a svalil se dolů.

Od řeky se ještě stále ozývala střelba. Nahoře na kopci, který vypadal jako krunýř želvy, se zvedla jedna postava. Zář blesku se odrážela od hlavně pušky.

Kid se převalil v bahně. Ležel na zádech. Namířil kolt a natáhl kohoutek.

Minul.

Vedle něj se do země zarývaly kulky.

Zvedl ruku, pečlivě namířil a zmáčkl spoušť. Postavu jako by strhl vítr, zavrávorala a zhroutila se.

Kid viděl, jak se svezla do poloviny svahu, kde zůstala ležet.

Kid nejistě vstal. Boty, kalhoty a kabát měl nasáknuté vodou a špinavé od bahna. Chvatně začal lézt do svahu. Uklouzl, postavil se a levou rukou se chytil jednoho kořene. Po něm se vytáhl.

Dýchal ztěžka a sípavě, srdce mu divoce bušilo. Déšť ho bičoval do tváře a nutil ho zavřít oči.

Seděl na svahu a zády se opíral o kořen, který čněl ze země.

Po svahu běžel přikrčený muž

Uviděli se téměř současně. Muž se zastavil a trhl rukou.

Oba výstřely padly ve stejný okamžik. Kid spatřil záblesk výstřelu toho muže právě ve chvíli, kdy zmáčkl spoušť. Pak ho něco trefilo do hlavy. Ten náraz ho otočil. Střelba zesílila do ohlušujícího dunění – nebo to byla bouře?

Již se nedokázal udržet, řítil se dolů ze svahu. Pak do něčeho tvrdě narazil.

Věděl, že má ještě pořád v pravé ruce kolt. Pokoušel se převalit, ale jako by ho opustily síly. To poslední, co viděl, byl blesk.

+ + + + +

Když se probral, ucítil prudkou, tepavou bolest v hlavě. Jako by mu tam bušilo druhé srdce.

Pomalu se vynořil z rudé temnoty.

Snažil se sáhnout si na čelo, ale necítil ruce. Kolem byla tma, slyšel skřípění kol, vrzání os a dupot kopyt. Všechno se kymácelo.

Otevřel oči. Zamlžený obraz se mu začal projasňovat. Byla tam plachta. Nad ní muselo svítit slunce, protože viděl světlou skvrnu.

Opět zavřel oči a nějakou dobu to trvalo, než je zase otevřel.

Kymácení ustalo, skřípání kol utichlo. Kdesi zafrkal kůň a zavrzalo sedlo. Kid otevřel oči.

Před plachtou se objevila tvář.

Kdosi mu přiložil ke rtům otevřenou láhev s vodou. Voda byla teplá a chutnala slaně, ale aspoň mu smyla pachuť z vyschlých úst.

Kid cítil, jak mu teče po bradě. Lehl si a pohlédl na muže, který klečel vedle něj.

Spatřil vrásčitou tvář s ostrými rysy, které jako by byly vyřezané do tmavého dubového dřeva. Tvář pokrývalo od brady až po spánky černé strniště. Muž měl propadlé líce a světlé, modré oči. Zpod klobouku mu čouhaly tmavé vlasy.

„Dlouho to trvalo, než jste přišel k sobě,“ řekl cizinec, zašpuntoval láhev a vstal. Byl vysoký a musel pod klenutou plachtou stát skloněný.

Měl na sobě tmavou vlněnou košili, manšestrové kalhoty a holínky, které sahaly až po kolena. Přes rameno mu visel hrubý kabát. Revolver měl pověšený nízko na pravém boku. Z pouzdra mu trčela ořechová pažba revolveru. Na tom oděvu nebylo nic neobvyklého, nic nápadného. Košili měl zašpiněnou.

„Můžete do sedla?“ zeptal se cizinec a omotal si kožený řemínek láhve okolo zápěstí.

Kid se prohlédl. Teprve nyní viděl, že má ruce svázané koženými řemínky. Opřel se o lokty a zavrtěl hlavou, aby se zbavil malátnosti, která mu zpomalovala myšlení.

Pomalu se mu vracely vzpomínky na uplynulou noc. Pohlédl na toho muže.

„Toto je jeden z těch vozů, které převážely zlato?“ chraplavě se zeptal.

Muž si ho prohlížel svýma světlýma, pronikavýma očima.

Potom otevřel ústa a řekl: „Vylezte!“

Ustoupil stranou a pozoroval Kida, který vstal. Kid byl zesláblý, při každém pohybu cítil ostrou bolest.

Muž nesáhl po koltu. Věděl, že má před sebou raněného, vyčerpaného člověka. Kůží potažená láhev, která se mu houpala na zápěstí, byla lepší zbraní.

Kid to též věděl. A když uviděl, jak si cizinec pohrává s řemínkem, pochopil, že nemá smysl na něj útočit. Jediná rána láhví by ho poslala k zemi.

Kromě toho si byl jist, že není sám.

Pomalu kráčel k zadní části vozu, kde plachta volně visela. Přehodil nohu přes bočnici a slezl dolů. Podlomila se mu kolena.

Oslepen jasným slunečním svitem se rozhlížel kolem sebe.

Vůz stál na písku. Vzduch se tetelil. Modravé hřebeny hor, které odtud byly vidět, musely být Iron Mountains.

U vysokého kola vozu stál muž v džínách, kožené košili a holínkách. Nosil dva kolty ve zkřížených opascích. Klobouk měl posunutý do čela. Mezi tenkými rty, které pod ostrým nosem působily jako jizva, měl ohořelou zápalku.

Muž s láhví seskočil z vozu. Jeden z koní zafrkal. Kid se otočil a spatřil dalšího chlápka. Seděl na hnědákovi se třemi bílými spěnkami. Měl sedlo McClelland s vysokou rozsochou.

Byl mladší než oba další muži, bylo mu takových devětadvacet. I on nosil levisky a polovysoké kovbojské boty. Zpocenou vlněnou košili měl od krku až po opasek rozepnutou. Na hlavě měl karolínský klobouk s plochou korunou a širokým okrajem. Kolem úzkých boků měl revolverový opasek. Zbraň samotnou Kid neviděl, ale ze sedlového pouzdra trčela pažba pušky. Byla to jeho vlastní henryovka.

Jezdec měl širokou tvář, blond vlasy a přivřené oči. Na rtech měl jízlivý úsměv. Bylo vidět, že se rád směje. Nebyl to však skutečný smích – a možná právě to Kida varovalo, možná to byla i divokost, která se mu zračila v očích.

Kid se v lidech vyznal. Něco ho varovalo před tímto mladíkem, který se oběma rukama opíral o hrušku sedla a pozoroval ho. Stále se chladně usmíval.

Muž s láhví, který za Kidem seskočil z vozu, těkal pohledem mezi nimi.

„Probral se. Dnes pojede mezi námi. Pak rozhodneme, co s ním.“ Obrátil se k muži v kožené košili. „Linku, dávej na něho pozor. Jestli se pokusí utéct, odprav ho.“

Onen Link vyplivl sirku do písku.

„Na to se můžeš spolehnout, Jacku, ale proč se s ním tahat? Proč jsme ho vůbec brali s sebou? Mohli jsme ho vyřídit u řeky.“

Kid pohlédl na muže s láhví. Díval se do jeho očí a hned věděl, že ho nezachránil proto, aby ušetřil jeho život. Viděl na něm, že sleduje jistý plán. V těch očích nebylo teplo, jen číhavost.

Chvíli to trvalo, než otevřel ústa.

„Budeme ho ještě potřebovat. Proto ho bereme s sebou. Pojede před vozem, měj pušku po ruce, Linku.“

Muž v kožené košili se rozesmál.

„Má dost široká záda na to, abych ho trefil.“

Kid těkal pohledem mezi nimi. Opravdu byli jen tři. Kde zůstali ostatní? V kopcích u brodu muselo přece číhat dvacet až pětadvacet mužů. A kde byl druhý vůz?

Muž s láhví zmizel na druhé straně vozu a vrátil se se dvěma koňmi. Uzdu jednoho z nich hodil Kidovi.

„Nasedněte.“

Kid se chopil uzdy. Svázané ruce ho bolely. Skoro je necítil. Se zatnutými zuby se pokoušel ignorovat tepavou bolest v hlavě. Vytáhl se do sedla. Tři muži na něho mlčky pohlédli.

S hekáním přehoupl nohu přes hřbet koně a pohlédl na ně přivřenýma očima. Z jejich tváří se nedalo nic vyčíst.

Nyní nasedl i druhý muž, kterému říkali Jack. Přijel ke Kidovi a pohlédl mu do očí.

„Link Dawson je dobrý střelec a střílí rád. Nedostal byste se ani padesát yardů daleko.“

Kid vzal svázanýma rukama uzdu.

„Rozumím. Ale jaký je rozdíl v tom, jestli mě odděláte teď nebo až za pár hodin?“

Link Dawson se rozesmál, zatímco si ho prohlížel.

„Každý chce žít, pokud to jde. Jsou lidé, kteří by dali všechno za to, jen aby získali několik hodin. Proč by to u tebe mělo být jiné, ty bastarde?“ Po předním kole vylezl na kozlík a vedle sebe postavil springfieldku.

„Jeďte před vozem,“ řekl ke Kidovi. Pak se otočil k druhému jezdci. „Ty pojedeš první, Cole. Jeď tak daleko před námi, jak to jen půjde. Ale nestřílej, pokud to nebude nutné, rozumíš?“

Jezdec přikývl. Když projížděl okolo Kida, jejich pohledy se na zlomek vteřiny setkaly. Kid cítil, že ten muž ho nenávidí. Nevěděl proč. Nic mu neudělal.

Pak byl ten jezdec pryč. Jeho hnědák těžce klusal a vzdaloval se od vozu, za nímž se zvedal oblak prachu.

Kid hleděl za jezdcem. Náhle se cítil jako vlk, chycený do želez – byl v pasti.

+ + + + +

Jezírko, k němuž přijeli, bylo na malé pískovcové plošině. Okolo rostly borovice, smrky a palo verde.

Šeřilo se. Obloha byla rudá, odrážela se na hladině. Též pískovcové skály byly ve svitu zapadajícího slunce narudlé a totéž platilo i o voze, zvířatech a jezdcích.

Link Dawson bičoval mezky. Povoz s rachotem projížděl plochým údolím, které kdysi vymlela voda.

Kid Durango přikrčen seděl v sedle. Pozoroval, jak Dawson zatáhl za brzdu a toporně slezl z kozlíku. Byl pokrytý jemnou vrstvou prachu.

Byli zpocení, v koutcích očí se jim vytvořila svědící krusta.

Kid rychle pohlédl na Colea a všiml si, že ho pozoroval. Byl předkloněn a prsty levé ruky držel uzdu. Kolem úst měl rysy prozrazující krutost. Pot mu v zaprášené tváři zanechal tmavé pruhy.

Jack poodjel dál, aby se přesvědčil, zda je vzduch čistý. Od chvíle, kdy zmizel, Kid cítil Coleův pohled. Nespouštěl ho z očí.

Dobře věděl, že ten muž má něco za lubem. Zatím nedokázal říct co, ale věděl, že to neznamená nic dobrého.

I Link Dawson už si všiml, co se s Colem děje, protože zůstal stát vedle vozu. V ústech měl cigaretu. V ruce držel zapálenou sirku, kterou však zatím nepřiložil k cigaretě. Těkal pohledem mezi Kidem a Colem.

Když pak začal hovořit, téměř nepohyboval rty. Cigareta se mu chvěla.

„Vidím na tobě, že něco chystáš,“ zamumlal. „Nedělal bych to, dokud je Jack poblíž. Víš, že…“

„Nechci se všeho vzdát jen proto, že ta zatracená…“

Cole se odmlčel, jako by si náhle uvědomil, že řekl něco, co neměl za žádnou cenu prozradit. Přivřel oči.

Dawson si zapálil cigaretu a zašlápl sirku v písku. „Byl to tvůj plán. Ale nebuď teď neopatrný, byla by to chyba.“

Kid uvažoval, jaký plán má Dawson na mysli, ale nic neřekl. Cole celé hodiny mlčel, vůbec neotevřel ústa. To, že nyní promluvil, muselo mít nějaký dobrý důvod.

„Jestli ho tu odpravíš, jenom to vzbudí Jackovu nedůvěru, Cole.“

„Měl jsem dost času si to rozmyslet, Linku. Když bude po mém, nebudou žádné problémy. Spolehni se na mě, Linku. Dělej jen to, co ti řeknu. Já vyřídím zbytek.“

Kid viděl, že Dawson prudce zvedl hlavu. Svraštil čelo.

„Chceš, abych to udělal?“ V jeho hlase byla nedůvěra a odmítnutí. Opíral se rukama o boky, těsně nad pažbami koltů. „Podstup to riziko, Cole. Jack toho bastarda potřebuje živého. Kdybych ho oddělal…“

Cole se postavil ve třmenech a pohlédl přes rameno na ústí kotliny. Když se znovu otočil, byla jeho tvář tvrdá. Předklonil se a vytáhl ze sedlového pouzdra Kidovu henryovku. Rychle ji nabil a namířil na Kida.

„Tak dobrá, Linku,“ přidušeně řekl. „Jeden z nás dvou to udělat musí. Vezmi si cigaretu a postav se za jeho koně. Přitiskni mu cigaretu ke kůži.“

Kid se otočil a pohlédl na Dawsona, který si pomalu vytáhl cigaretu z úst.

Náhle pochopil, co chtějí udělat, a polil ho studený pot. Srdce mu divoce bušilo.

Bylo to prosté: Dawson mínil přitisknout žhavý konec cigarety koni na zadek, takže zvíře by pak vyrazilo i s ním, s Kidem.

Cole již měl pušku v rukou. Stačilo mu jen zvednout ji a zmáčknout spoušť – a to by udělal, jakmile by Kid na splašeném koni dorazil k ústí kotliny, kde by mohl zmizet mezi stromy. Kid neměl šanci.

Cole otočil koně tak, že mohl na Kida střílet přes jeho hlavu.

„Tak dělej,“ netrpělivě řekl. Už zvedl pušku k hrudi a byl připraven opřít si ji o rameno, jakmile by Kidův kůň vyrazil.

Kid viděl, jak Dawson kráčel k němu. Potom mu však zmizel ze zorného pole, když se postavil za koně. Cole nyní zvedl pušku k rameni a sevřel pažbu.

Kid se napjal. Věděl, že nemá šanci, ale nechtěl jim to ulehčit. Možná by se mu mohlo povést ve chvíli, kdy by Dawson splašil jeho koně, zvíře otočit a vrazit s ním do Coleova koně. Bylo možné, že jeho kůň se při tom zhroutí na zem, musel to však zkusit.

„Cole!“

Ten hlas se ozval z ústí kotliny.

Kid se ohlédl.

Mezi pískovcovými skalami stál Jack Hanford. Byl zapřený ve třmenech.

Kid pohlédl na Colea. Viděl, jak se mu zkřivila tvář. Jeho rty se chvěly v bezmocném hněvu. Ještě stále držel pušku u ramene. Trvalo to několik vteřin, než ji sklonil.

Pohledy obou mužů se setkaly. Cole otočil pušku a strčil ji do sedlového pouzdra, načež otočil svého koně a vyjel k palo verde, které rostly na severní straně studánky.

Link Dawson pomalu kráčel zpátky k vozu. Zastavil se vedle mezků a zády se obrátil k Jacku Hanfordovi.

Kid cítil, jak napětí polevuje. Uvolnil se. Teprve nyní si všiml, jak rychle oddechoval.

Jack Hanford projel okolo něj, aniž by mu věnoval jediný pohled.

„Rozvaž ho, Linku,“ nařídil. „Ať sesedne a jde ke studánce, ale hlídej ho!“

Dawson šel zpátky k povozu. Z kapsy vesty vytáhl zavírací nůž, otevřel ho a přeřezal řemínky, kterými Kidovi přivázali ruce k hrušce sedla. Potom nůž opět zavřel, chytil Kida za nohu, vytáhl mu ji ze třmene a prudce ji zvedl nahoru.

Kid ztratil rovnováhu a svalil se ze sedla. Dopadl tvrdě, protože se svázanýma rukama nemohl náraz vybrat.

Dawson zahnal koně k ostatním zvířatům, která stála u jezírka. Široce rozkročen stál před Kidem a hleděl na něj.

„Ty špinavý bastarde,“ zabručel. „To nemáš dost odvahy na to, aby ses bránil? Co je? Mám ti pomoct na nohy?“

Kid uhnul hlavou a Dawson jen těsně minul botou jeho tvář. Postříbřené kolečko ostruhy se mu zaseklo do ramene. Ucítil krátkou bolest a opět se svalil do písku.

Tu Dawsona někdo chytil. Pokoušel se osvobodit, ale pak svěsil ruku, když spatřil Jacka Hanforda.

„Nech toho, Linku!“

Hanfordův hlas zněl klidně. Hubený, tvrdý muž hovořil tak tiše, že Kid jeho slovům téměř nerozuměl. V tom hlase však bylo něco, co způsobilo, že Dawsonův hněv byl ta tam a v jeho obličeji zůstala jen nejistota.

Pokrčil rameny.

„Chtěl jsi z něho přece něco vytáhnout, Jacku.“

„Až to budu chtít vědět, tak se ho zeptám. Vypřáhni mezky. Nepouštěj je ale k vodě. Vzadu ve voze je kožené vědro. Napoj je z něho.“

Dawson se usmál a přikývl, ale Kid viděl, jak se jeho tvář změnila, když se Hanford otočil.

Hanford si Kida chladně prohlížel. V jeho světlých, ledových očích byl zkoumavý výraz.

„Vstaňte. Nebo se chcete k vodě plazit? Pak vás nechám přivázat k jednomu z tamtěch stromů. Jestli chcete utišit žízeň, tak to udělejte teď.“

Kid se mlčky posbíral ze země a vrávoravě se vydal k jezírku. Tam padl na kolena a ponořil ruce do vody. Byla studená a čistá. Sklonil se k ní a rty se dotkl hladiny. Začal pít. Teprve nyní pocítil únavu.

Když se narovnal a kruhy na hladině se rozplynuly, spatřil v ní Dawsona. Muž se dvěma kolty stál za ním. Kid cítil jeho ruku na rameni. Dawson ho postrčil ke stromům a podkopl mu nohy.

„Dej ruce k tělu,“ přikázal Dawson, načež sundal z jednoho sedla laso.

Kid ho poslechl. Věděl, že nemá šanci. Ruce měl ztuhlé a jeho nepřátelé byli v přesile. Navíc ani neměl zbraň. Dawson ho přivázal lasem ke stromu.

Kid seděl na písku, neschopen se pohnout. Z písku sálalo teplo. Obloha byla rudá. Pozoroval, jak muži rozdělali ohýnek. Dříví bylo tak suché, že z něj téměř nestoupal kouř. Link Dawson přinesl v konvici vodu a začal vařit kávu.

Cole se zády opřel o jeden palo verde, henryovku měl položenou přes kolena.

Jack Hanford seděl na sedle, nohy měl přitažené k tělu a pohled upřený na plameny. Měl téměř zavřené oči.

Kid se soustředil na něj. Pokoušel se udělat si o Hanfordovi obrázek, protože v této chvíli to byl právě on, kdo stál mezi ním a kulkou. Nechá –

pal, proč ho Cole a Link Dawson chtěli odklidit z cesty.

Pohlédl k vozu. Kolik zlata v něm mohlo být? Všechno – nebo jen část? A i kdyby tam byla jen část zlata – proč transport doprovázeli pouze tři muži? To se cítili tak bezpečně?

Link Dawson nalil kávu do hrnků. Cole postavil jeden vedle sebe a kývl na Kida. „Chtěl jsi z něho přece něco dostat, Jacku,“ zamumlal.

Jack Hanford pomalu odtrhl pohled od ohně.

„Promluvím s ním později,“ řekl. Přišel k ohni, vytáhl z něj hořící větev a zapálil si. Pak se vrátil na své místo.

„Proč to Linkoví nedovolíš?“ vyzýval ho Cole. „Zná způsoby, jak donutit člověka mluvit. Co, Linku?“

Dawsonovi zajiskřilo v očích. „Naučil se to u Komančů,“ dodal Cole. „Přenech mu toho chlápka a za pět minut začne zpívat.“

Jack Hanford pohlédl na Kida. Jejich pohledy se setkaly.

„Chci vědět jen jedno. Byla to náhoda, že jste se u brodu objevil právě ve chvíli, když se vozy měly přebrodit?“

Dawson rychle vstal.

„Nech to na mě, Jacku,“ vyhrkl a vytáhl z ohně hořící větev. „Hned nám to řekne.“

„Polož tu větev,“ tiše řekl Hanford, aniž by pohlédl na Dawsona.

„Nechej ho,“ zabručel Cole. „Proč ztrácet čas?“

Hanford pomalu sklonil hlavu. Upřeně hleděl na Dawsona.

„Řekl jsem ti, že máš odložit tu větev.“

Dawson zaklel a hodil hořící větev do ohně.

„Takto z něho nic nedostaneš. A jestli ti něco řekne, budou to lži. Máme to zlato. Co ještě potřebujeme?“ Cole se tiše zasmál. „Ano, zlato. Je ho víc, než jsme kdy dohromady viděli. Nebude jednoduché ho dostat z hor.“

„Dokážeme to,“ řekl Hanford.

„Jasně!“ řekl Dawson. Odepnul si revolverové opasky a hodil je na přikrývky vedle sebe, načež se posadil, vytáhl z pouzder obě čtyřiačtyřicítky a strčil je pod své sedlo. „Jasně, zlato odtud dostaneme.“

„Samozřejmě že ho odtud dostaneme,“ řekl Jack Hanford zvláštním tónem.

Kid měl pocit, že na něho zapomněli. Teď se jejich hovor točil kolem zlata – a jejich myšlenky rovněž.

Cole vstal a šel k vozu, na jehož plachtě tančila světla a stíny.

„Kam jdeš?“ zeptal se klidným hlasem Jack Hanford. Ještě pořád držel v jedné ruce cigaretu a v druhé hrnek s kávou.

„To hned uvidíš,“ odvětil Cole. Rychle vylezl po loukotích předního kola na kozlík a zmizel pod plachtou. Když se opět objevil, držel něco v ruce. Seskočil dolů a přistoupil k ohni.

Kid viděl, že to je těžký kožený váček. Cole si klekl k ohni a začal ho rozvazovat. Jeho prsty byly nervózní, rty měl sevřené. Přestože byl jeho obličej zalit rudým svitem plamenů, vypadalo to, že je bledý. Jako by spěchal. Roztrhl řemínek a otočil váček.

Na deku se vysypala lesknoucí se zlatá zrna. Nuggety se ve svitu plamenů blyštěly. Cole hodil váček vedle nich. Těkal pohledem mezi Línkem Dawsonem a Hanfordem. Na rtech měl nezřetelný úsměv.

„Ryzí zlato, Jacku. To, co tady leží, má hodnotu přibližně pěti tisíc dolarů. Podívej se na to. Už jsi někdy viděl něco takového?“

Hanford sklonil hrnek s kávou. Vrásky okolo úst se mu ještě prohloubily.

„Cole,“ chraplavě řekl, „sbal to a odnes do vozu!“

Cole na něho pohlédl s úsměvem. V očích se mu zračila zlatá horečka.

„Hned, hned!“ řekl. „Jenom jsem se na to chtěl podívat, dotknout se toho.“

Link Dawson se narovnal a olízl si rty. Jeho suchá, snědá kůže se nad jařmovými kostmi napjala tak, že mu tam vznikly ostré vrásky.

Kid viděl, jak se mu pod bradou pohybuje ohryzek.

Hanford hodil cigaretu do ohně a vstal. Prsty svíral hrnek a jeho hlas zněl nebezpečně tiše, když řekl: „Nebudu to opakovat, Cole. Dej to zlato zpátky do váčku a odnes ho do vozu.“

Cole vzhlédl. Měl sevřené rty, rysy v jeho obličeji byly strnulé. Pod Hanfordovým pohledem však roztál jako vosk.

„To je v pořádku, Jacku,“ řekl chvějícím se hlasem. Pomalu začal zlato cpát zpět do váčku. „Jenom jsem se na to chtěl podívat.“

„Už ses podíval. Odnes to do vozu!“

Kid Durango cítil v těch slovech nevyřčenou hrozbu. Nebylo to však jen Hanfordovým hlasem. V táboře panovalo podivné napětí, jako by je znervóznila blížící se bouře.

Nikdo nic neřekl. Dawson se posadil. Jeho obličej ještě pořád působil napjatě. Ubalil si cigaretu, zatímco Cole zavázal váček a odnesl ho do vozu.

Když se opět objevil na kozlíku, viděl Kid, jak vrhl letmý pohled na Dawsona. Ten ho opětoval. Cole se vrátil k ohni. Rozpačitě se usmíval. Zašklebil se na Hanforda a lehl si na své deky.

Kid ho nespouštěl z očí. Cole byl naplněný nenávistí. To, že se přesto usmíval, Kidovi dokazovalo, že se odhodlal k rozhodnutí. Když zlato leželo na dece, Cole váhal. Nyní se jeho pocity skrývaly za úsměvem.

Šeřilo se. Začaly svítit hvězdy. Do ticha se ozývalo vytí vlka, hladina jezírka se leskla. Oheň pomalu dohoříval.

Cole a Link Dawson se převalili na své deky. Pouze Jack Hanford ještě seděl u ohně. Po chvíli si odepnul revolverový opasek, vytáhl zbraně z pouzdra a strčil je za opasek kalhot. Pak se postavil, přišel ke Kidovi, pohlédl na něj a klekl si k němu.

„Byla to náhoda, že jste k brodu přes Gila River přijel zároveň s transportem?“

Tu otázku položil, aniž by na Kida pohlédl. Ještě pořád hleděl na oheň.

Kid se ohlédl.

„S tím zlatem se nedostanete daleko,“ tiše řekl. „Měl jsem varovat transport. Poslali jste do Sonory tři zabijáky, kteří měli odkrouhnout marshala Harrisona, aby vás nikdo nemohl pronásledovat. Jenže jste poslali tři idioty. Nedokázali Harrisona sejmout.“

Hanford pohlédl na oba spící muže. Mlčel.

„Už teď vás pronásledují, Hanforde,“ zamumlal Kid. „A to už několik hodin. Transport měl dorazit do Sonory ráno. Ve městě hned poznali, co se stalo.“

„Nenajdou nás,“ přidušeně odpověděl Hanford. „Rozdělili jsme se. Jeden vůz jel opačným směrem. Jeho stopa je dost zřetelná na to, aby je nalákala.“

„No dobrá,“ řekl Kid, „takže už není důvod, proč byste mě měli odstranit, že?“

Hanford vytáhl zpoza opasku kolt a začal si jím točit mezi prsty.

„Můžete nám být užitečný, jen pokud jste naživu. Jak se jmenujete?“

„Kid Durango.“

„Dobrá, Durango. Mohl bych vás teď zastřelit…“

„Znám někoho, kdo by to s potěšením udělal za vás, Hanforde.“

Hanford pohlédl na Linka Dawsona.

Kid zavrtěl hlavou.

„Ten ne. Myslel jsem toho mladíka tam, Colea.“

Hanford na něho chladně pohlédl.

„Proč?“

„Už jednou to zkusil. Čeká na příležitost mi vpálit kulku do zad.“

„Proč?“ opakoval Jižan. Ještě stále držel v ruce revolver. Nyní pootočil jeho hlaveň tak, že mířila na Kida.

„Znáte ho lépe než já.“

„To není odpověď.“

„Kdybyste nad tím přemýšlel, došlo by vám, o co tu jde,“ odvětil Kid.

„Příliš mluvíte.“

Kid se tiše zasmál.

„A to se vám nelíbí, co? Nechcete přemýšlet. Ale musíte na to přijít, pokud to zlato chcete v pořádku přivézt na místo určení.“

„Proč vlastně pracujete pro Yankeeye?“ zeptal se Hanford. Jeho hlas zněl trpce.

Kid pokrčil ramena.

„Ta hnusná válka mě vůbec nezajímá. Jenom jsem byl dlužný laskavost sonorskému marshalovi, to je všechno.“

„Sakra, musíte přece něčemu věřit,“ zabručel Hanford. „Bojujeme za spravedlivou věc!“

„To říkají i ti druzí,“ namítl Kid.

„Budu bojovat do poslední kapky krve,“ řekl Hanford. „Pro mě ještě čest něco znamená. Vy nejste nic než ubožák, když v nic nevěříte.“

„Probuďte tam ty dva,“ zamumlal Kid a kývl na Dawsona a Colea. „A zeptejte se jich, v co věří.“

Hanford se naklonil, aby mohl Kidovi pohlédnout do tváře.

„Vím, že ti dva věří ve věc Jihu tak jako já. Bojují za ni.“

„Bojují za Jih nebo za to zlato, Hanforde?“

„To vyjde nastejno. Jih to zlato potřebuje. A my ho tam dostaneme.“

„Cesta horami je dlouhá,“ chraplavě řekl Kid. „Nikdo nemůže říct, zda povoz, který do nich vjede, z nich i vyjede.“

„Co tím chcete říct?“

„Jakou hodnotu má zlato v tom voze, Hanforde? Lidé se vraždí kvůli zlomku množství zlata, které vezete.“

„Postarám se o to, abyste se nedostal ke zbrani,“ řekl Hanford.

Kid na něho překvapeně hleděl. Hanfordova odpověď ho zmátla.

„Nemluvil jsem o sobě,“ řekl po chvíli. „Dobře víte, co jsem tím chtěl říct.“

Hanford na něho mlčky hleděl. Dlouhá hlaveň jeho koltu se takřka neznatelně zachvěla. Kidovi to však neuniklo. Viděl to a pochopil.

Hanford věděl, co mu Kid chtěl říct. To jen posílilo Kidovo přesvědčení, že myslí na to samé, ale že se Hanford zdráhá si to přiznat.

Kid tomu rozuměl. Přemýšlel, jak daleko může zajít, kdy ho Hanford praští pažbou. Nebo kdy na něj vystřelí.

„Od začátku války jsme jezdili spolu,“ zamumlal Hanford. „Můžeme se na sebe spolehnout.“

„Jenže tenkrát to vypadalo, že Jih válku vyhraje. A teď jde vstříc porážce – všichni to vědí. Ti dva muži, na které se spoléháte, též. Nikdo nebude bojovat za bezvýchodnou věc. A v tom voze leží spousta zlata. Co je pro někoho, kdo v boji riskuje život, blíž – Richmond nebo vůz plný zlata?“

Čekal na Hanfordovu odpověď, ale nedočkal se jí. Slyšel jen těžké oddechování toho muže. Prozrazovalo mu rozrušení, které se Hanforda zmocnilo.

„Vaši muži si můžou spočítat, že to zlato možná prodlouží válku o několik dnů. Ale porážka Jihu je neodvratná. Ti dva muži se musejí rozhodnout. A já vám řeknu, jak se rozhodnou, Hanforde. Vím, že tím riskuju. Chcete vědět, proč to dělám? Protože mám svázané ruce. Protože nejsem schopný se bránit. A vy jste jediný, kdo mi může pomoct. Pokud koupíte kulku do zad, jsem ztracen. Rozumíte, Hanforde? A já nechci, aby mě zastřelili svázaného. Dávejte si na toho mladíka pozor. Je z těch dvou ten nebezpečnější a podlejší.“

Ještě nedořekl poslední slovo, když ucítil tlak na rameni. V následujícím okamžiku ho ta ruka chytila za vlasy a zaklonila mu hlavu tak, že uviděl palo verde nad sebou.

Zároveň ucítil tvrdý tlak revolveru pod bradou, přesně tam, kde se uprostřed brady nachází měkké místo. Byl donucen zavřít ústa. Jednou vteřinu si myslel, že Hanford to zmáčkne.

Nemohl nic dělat. Slyšel rebelovo oddechování.

Pak náhle tlak chladné oceli pod bradou zmizel. Hanford mu pustil i vlasy.

Otočil hlavu a pohlédl Hanfordovi do očí. Těsně před jeho obličejem se leskla hlaveň revolveru. Náhle zmizela – a nyní před sebou viděl Hanforda. Pohrával si s kohoutkem koltu.

„Vím, že se na Colea můžu spolehnout,“ řekl nepřirozeně klidným hlasem. Prudce si strčil kolt za opasek a pohlédl na Kida. Povzdechl si. „Bude vždy tam, kde ho budu potřebovat. Je to – můj bratr.“

+ + + + +

To první, na co Kid pomyslel, když se náhle probudil, bylo, že usnul.

Už si nevzpomínal, kdy usnul. Jeho unavené tělo si spánek zasloužilo. Ležel tam se zavřenýma očima, nehýbal se a naslouchal. Pouze občas se ozvalo praskání plamenů. Oheň musel dohasínat. Vzduch byl prosycený vůní borovic a smrků.

Zatímco se pokoušel otevřít oči, uslyšel tichý zvuk, jakési křupnutí, jako by někdo šlápl na suchou větev. Potom se ozvalo tiché frkání mezka. Ty zvuky mu vyhnaly únavu z těla.

Opatrně otevřel oči. Mezek opět zafrkal. Pootočil hlavu. Ohniště se podobalo rudému oku ve tmě.

Jack Hanford seděl u jednoho smrku a bradu měl opřenou o hruď. Puška ležela vedle něho.

Kid se neslyšně opřel o lokty a rozhlédl se.

Odvázali ho od stromu, aby mohl spát. Viděl rozházené přikrývky Colea Hanforda a Linka Dawsona. Sedla zmizela.

Vůz stál ještě pořád tam, kde byl předtím. Mezci a všichni koně byli přivázaní mezi stromy a Kid viděl, že všechna zvířata, až na dva koně, jsou naložená. Mladšího Hanforda a Dawsona nikde neviděl.

Mezi stromy byly hluboké stíny. Oči koní a mezků se rudě leskly.

Kid opatrně natáhl svázané ruce a strčil do Jacka Hanforda. Rebel sebou trhl. Pravou rukou sáhl po pušce, která ležela vedle něho. Pohlédl na Kida.

Kid zavrtěl hlavou a rukama ukázal na prázdné deky. Hanford se rozhlédl. Kid viděl, že to pochopil. Rychle vstal a palcem natáhl kohoutek pušky. Ve svitu ohniště vypadal zlověstně.

Náhle jako by zapomněl na Kida. Neslyšné kráčel tmou, načež zmizel ve stínech stromů.

Kid neslyšně vstal a vydal se za Hanfordem. Slyšel, jak rychle oddechuje. Hanford přikrčen a s puškou v rukou běžel od stromu ke stromu.

Kid věděl, co má v úmyslu. Chtěl se ve stínu lesa dostat na druhou stranu vozu, protože jen tam sem mohli Cole a Dawson skrýt.

Rychle kráčel za Hanfordem temnotou. Bez potíží vůz obešli, ani tady však nikdo nebyl.

Hanford opatrně obešel jeden keř a vydal se k vozu. Kid zůstal stát mezi borovicemi a čekal. Hanford už téměř dorazil k vozu, když tu se zpoza jeho rohu vynořila jedna postava.

Cole.

Na několik vteřin tam oba bratři strnule stáli. Cole držel v rukou henryovku a opasek s revolverem. Byl dostatečně moudrý na to, aby se nehýbal, protože Jack na něj mířil puškou. Za vozem byla tma. Nemohli si vidět do tváře. Vteřiny plynuly.

Náhle se Jack Hanford vydal ke Coleovi. Každým krokem byl rychlejší. Pušku nyní držel jen v levé ruce. Před Colem se zastavil.

Zvedl pravou ruku a udeřil jejím hřbetem Colea do obličeje. Ta rána byla tak prudká, že se Cole skácel na bočnici vozu. Puška a opasek mu spadly na zem.

Jack Hanford svého bratra chytil za košili a opět jím praštil o bočnici.

Byl natolik rozzuřený a zoufalý, že nebyl schopen něco říct. Pak pustil pušku a ještě jednou praštil Colea do obličeje.

Cole stál zády opřen o vůz a nesnažil se bránit nebo vyhýbat úderům.

Jack Hanford ho pustil a o krok ustoupil. Ztěžka oddechoval.

„Můj bratr je zrádce!“ procedil mezi zuby.

Cole pomalu zvedl ruku a utřel si ústa a nos.

„Proč jsi to udělal, Cole?“ vyhrkl Hanford. „Proč?“

„To bys nikdy nepochopil, „zašeptal Cole. „Mně nestačí zemřít jako hrdina.“

Kid koutkem oka zachytil pohyb u ohně. Soustředil svou pozornost na oba bratry. Nyní trhl hlavou.

Pozdě.

Od hrdla kotliny, v níž se nacházely, třeskl výstřel, jehož ozvěna se odrážela od skal.

Jack Hanford to koupil. Zavrávoral ke kolu vozu, chytil se ho a pak se zhroutil.

U ohně seděl v sedle svého koně Link Dawson. Ještě měl v rukou pušku.

Kid ucouvl. Pod botami mu křupla suchá větev.

Cole Hanford to neslyšel, Link Dawson však okamžitě trhl hlavou a přivřel oči.

Kid viděl, jak strčil pušku do sedlového pouzdra a tasil kolt.

Víc vědět nemusel. Vyrazil mezi stromy dřív, než Dawson pobodl svého koně ostruhami a rozjel se do lesíka.

Kid běžel tak rychle jako ještě nikdy. Klopýtl, spadl do suchého keře a znovu vstal.

Běžel dál. Vlevo a vpravo se míhaly kmeny stromů, pod nohama mu křupaly větve. A kromě toho se ozýval i dusot kopyt na jehličí, frkání koně a cinkání postrojů.

Slyšel, že jezdec se blíží. Pak se před ním náhle objevilo volné prostranství. Ohlédl se. Dawson byl ještě v lese, kde byl na koni pomalejší než člověk bez koně. Jakmile by však vyjel ven, dostihl by prchajícího za několik vteřin.

Nestřílel, očividně si byl svou kořistí jist. Kid proběhl křovinami a vydal se ke skalní stěně. Roklina se zužovala do úzkého hrdla.

Kid slyšel, jak se Dawson prodírá křovím. Zbývaly mu už jen vteřiny.

Měsíc zmizel za skalní stěnou, horní třetina skály již nebyla osvětlená. Dawson ho ještě nemohl vidět. Musel se k němu dostat až na dvacet yardů. Zbývalo mu jich ještě takových padesát.

Kid se rozhlížel. Opodál viděl ve skále žlab vymletý potokem, který již vyschl. Rozběhl se k němu a přitiskl se do stínu, který skála vrhala.

Z temnoty se vynořil Link Dawson a projel okolo něj hrdlem úžlabiny. Ruku s koltem měl zvednutou.

Kid počkal, až zmizí mezi skalami. Potom se pustil korytem nahoru. Bylo to namáhavé. Se svázanýma rukama se mu šplhalo jen obtížné. Přesto pomalu lezl nahoru. Skála byla studená a mokrá od rosy. Musel špičkami bot opatrně hledat výčnělky. Kdyby koryto bylo ještě o něco strmější, nedokázal by to.

Cítil, jak mu chlad skály pronikal skrze oblečení. Nad sebou nezřetelně viděl malou, klesající římsu. Zde žlab končil.

Neváhal. Svázanýma rukama se chytil hrany římsy, pomalu se vytáhl a vyhoupl tělo na římsu. Pak se odvalil ke skále. Zespodu ho nikdo nemohl vidět ani za denního světla.

Ztěžka oddechoval. Počkal, až se mu poněkud uklidnilo srdce. Potom vyhlédl zpoza okraje římsy dolů.

Ozval se dusot kopyt. Přikrčil se. Dawson se z hrdla úžlabiny vynořil jako černý, neforemný stín. Kid pozoroval, jak se rozhlíží na všechny strany.

Kůň proklusal pod ním. Kid ležel necelých deset yardů nad Dawsonem. Kdyby neměl svázané ruce, pokusil by se na jezdce skočit.

Odvalil se a byl tiše. Cinkot podkov utichl, jezdec vjel mezi stromy. Kid se převalil na záda a pohlédl nad sebe.

Nahoru už lézt nemohl. Skalní stěna byla hladká jako sklo. Římsa, na níž ležel, byla přibližně pět stop široká a po dvaceti yardech končila. Na druhé straně též.

Neviděl žádnou možnost, jak by mohl lézt nahoru, nemohl se však ani plazit po římse dál.

Chopil se jednoho uvolněného kamene. Proti Dawsonovým dvěma koltům a opakovačce mladého Hanforda to byla ubohá zbraň. Přesto si dal kámen do kapsy kabátu, aby při nějakém neopatrném pohybu nespadl dolů.

Ležel na skále a naslouchal. Ruce měl rozedrané, bolely ho. Pokusil se otupit bolest tím, že se soustředil na temnou masu lesa.

Nemusel čekat dlouho.

Brzy po tom, co Link Dawson zmizel mezi stromy, se ozval dusot jeho koně. Ze stínů stromů vyjeli dva jezdci. Vedli za sebou řetěz mezků a koní. Jezdci spolu s mezky projeli pod římsou a zmizeli v noci. Přestože byla tma, viděl Kid Durango těžké balíky, jež koně a mezci nesli.

Cole a Dawson zřejmě naložili většinu zlaté kořisti. S mezky však nemohli být rychlí.

Počkal, až dusot odezní v dáli. Ani Dawson ani Cole Hanford se nenamáhali s tím, že by ho hledali. Proč také? Už jim nemohl být nebezpečný. Kdyby ho hledali, jenom by ztráceli čas.

Mohli jet jen za tmy. Za svítání se museli ukrýt a pak čekat celý den, až se setmí.

Pro Kida byla cesta volná. Mohl se vrátit k vozu.

Opatrně přehoupl nohy přes okraj římsy, odrazil se a sjel korytem dolů.

Dole krátce čekal a pak šel podél skalní stěny k lesu. Pod nohama mu křupaly větve. Zmizel ve stínu lesa a pak se rychle a neslyšně pohyboval mezi stromy. Oheň ještě hořel. Plachta vozu byla osvětlena plameny.

Kid opustil les a sklonil se k místu, kde předtím viděl ležet Jacka Hanforda. Hledal ho marně. Nebyl tam.

Byla to spíš předtucha než nějaký zvuk, co ho donutilo otočit se.

Jack Hanford stál pět yardů za ním. Jeho tvář byla bledá. Zády se opíral o palo verde a v rukou držel pušku, kterou mířil na Kida.

Přes levou polovinu obličeje se mu táhl široký, tmavý pruh. Oči měl téměř zavřené.

„Hanforde!“ Kid natáhl ruce, když viděl, jak Jižan vrávorá.

Kývl puškou.

„Nechoďte ke mně!“

Hanford spíš šeptal, než mluvil. Ramenem se opíral o strom.

„Myslel jsem si, že vás Dawsonova kulka oddělala,“ řekl Kid. Nehýbal se z místa, aby Hanforda neprovokoval. „Podle toho, jak jste se skácel…“

„Jsem jako kočka, mám sedm životů,“ zašeptal Hanford.

Hlaveň jeho pušky klesala a zase stoupala.

„Přineste vak s vodou, je ve voze!“

Kid vylezl na kozlík. Zatímco pod plachtou hledal vak, tápal okolo sebe v naději, že najde nějakou zbraň, ale žádnou nenašel. Vylezl z vozu a s koženým vakem v rukou zůstal stát.

„Hoďte ten vak sem,“ vyzval ho Hanford. Ještě stále hovořil tiše a vypadalo to, že se neodvažoval odejít od stromu. „Tak a teď běžte deset kroků zpátky a posaďte se na zem. Podlamují se mi nohy, ale ještě pořád můžu přesně střílet. Tak je to dobře. Nehýbejte se.“

Přišel k vaku, vzal ho a odvlekl ho ke stromu. Pušku položil vedle sebe, odšpuntoval vak, nalil si vodu na hlavu a potom se napil. Nato si odvázal šátek, navlhčil ho a ovázal si spánky.

„Vy jste viděl, jak na mě Dawson střílel?“ zeptal se, zatímco znovu zašpuntoval vak.

„Ano, ale příliš pozdě,“ odpověděl Kid. „Už vystřelil.“

Hanford klesl, opřel se o strom a položil si pušku na kolena tak, že mířila na Kida. Hleděl do ohně.

„Bylo příliš šero,“ tiše a chraplavě řekl. „Jinak by mě sejmul.“

„To by udělal, kdyby vám nemířil na hlavu, ale na záda.“

„Proč nestřílel podruhé?“ Hanford zaklonil hlavu.

„Myslel si, že trefil. Ale teď už jim stejně nemůžeme být nebezpeční. Za několik dnů budou za hranicí…“

„Vzali si všechny koně a mezky, že ano?“

Kid přikývl.

„Vede z hor nějaká cesta?“

„Vy po ní s vaším zraněním jít nemůžete, Hanforde.“

„O mé zranění se nestarejte. Kudy se Cole s Linkem vydali k hranici?“

„Nemůžete je dostihnout,“ vysvětloval Kid. „Potřebujeme víc než dvacet čtyři hodin na to, abychom dorazili do La Casy.“

„Co to je?“

„Jedna malá obchodní stanice. Leží za horami. Ale bez koně to nezvládnete.“

„Zvládnu. Půjdete přede mnou a ponesete vak s vodou.“

„Nebuďte blázen, Hanford. Pár hodin po východu slunce, až bude vedro, se zhroutíte.“

Hanford se tiše zasmál. V jeho hlase bylo zoufalství, bolest a hněv.

„Seženeme v La Case koně?“

„Řekl bych, že ano. Jenže vy se tam nikdy nedostanete,“ přesvědčeně řekl Kid.

„Mám ještě toto,“ řekl Hanford a mávl hlavní pušky. „Ve chvíli, kde na mě zaútočíte, do vás vpálím kulku.“

„To neuděláte,“ namítl Kid. „Beze mě byste neměl šanci se dostat z Iron Mountains. I kdybych vám pomohl, jsou vaše šance malé.“

„Dokázal bych to i bez vás. Co to máte pod košilí?“

Kid se pod košilí chopil kamene a vytáhl ho zpod ní. Hanford z něho nespouštěl oči. „Ten byl určen pro Dawsona.“

„Zahoďte ho. Ale ne směrem ke mně, Kide. Dělejte, hoďte ho tam!“

Kid odhodil kámen mezi smrky. Hanford si opřel pušku o bok. „Viděl jste, když jste šel do vozu pro vak, kolik je tam ještě zlata?“

„Jenom několik vaků. Vzali skoro celý náklad. Ale zlato je teď lhostejné. Nemůžeme ho vzít s sebou.“

„Zakopete ho mezi stromy, Durango. Já to udělat nemůžu. Ale vy to uděláte za mě.“

Kid mlčky vstal a šel k vozu. Jack Hanford byl v této chvíli příliš nebezpečný na to, aby mu odporoval. Při jeho stavu nebylo divu. Jeho důvěra v lidi byla zničena, zradili ho jeho přítel a jeho bratr. Ve svém zklamání byl nevypočitatelný.

Kid vytáhl z vozu kožené vaky. Bylo jich devět. Přivlekl je ke smrkům a pak pohlédl na Hanforda.

Jižan se téměř nehýbal.

„Ve voze je rýč,“ řekl. „Vezměte ho a začněte kopat, Durango. Tam u toho palo verde.“

Kid si vzal rýč. Měl krátkou násadu a široký list. Ve svitu měsíce se chladně leskl. Když s ním šel zpátky, potěžkal ho v rukou. Pohlédl na Hanforda a odhadl vzdálenost.

V houstnoucí tmě – žhavé ohniště tmavlo –tvář toho muže neviděl. To, co viděl, byla puška a ruce, které měl položené na hlavni a závěru.

„Ten rýč by se dal použít i jako zbraň,“ tiše řekl Hanford. „Ale to byste musel přijít blíž. Tak dělejte, začněte kopat!“

To varování bylo jasné. Kid prošel deset yardů okolo Hanforda a začal mezi stromy kopat. Občas při tom pohlédl na Hanforda. Se svázanýma rukama to byla těžká práce. Půda byla jen dvě stopy hluboká, pak přišla skála. Čepel listu narazila do kamene, Kid odhodil rýč stranou a začal do jámy shazovat vaky.

Pak je zaházel a udusal.

„Odneste rýč do vozu,“ řekl Hanford.

Když to Kid udělal a otočil se, uviděl, že rebel stojí zpříma. Na okamžik se Hanford opřel o strom, jako by chtěl překonat slabost, pak však udělal několik kroků stranou a kývl hlavní pušky na kožený vak s vodou.

„Zvedněte ho!“

Kid pomalu přišel k vaku a chopil se ho.

„Nejde to,“ řekl. „Rozřežte mi pouta. Nemůžu hýbat rukama.“

„Jde to,“ řekl Hanford. „Dělejte, zvedněte ho. Nerozvážu vás.“

„A kdo ho potáhne, až přestanu cítit ruce a prsty?“

Hanford přišel k němu a dloubl mu hlavní pušky do břicha.

„Máte na vybranou,“ zamumlal. „Buďto ten vak teď zvednete, nebo to zmáčknu a nechám vás tu ležet.“

Hovořil podivným, chladným hlasem člověka, který nikomu nic nepředstírá, který neblufuje.

Kid cítil, že Hanford to myslí vážně. Zmáčkl by to, kdyby ten vak nezvedl, a nepřemýšlel by o důsledcích pro sebe sama. To mu bylo jedno.

Kid se mlčky sklonil a zvedl těžký kožený vak. Voda šplouchala. Pokoušel se rozdělit váhu na ramena. Tlak hlavně pušky v břiše polevil.

„K té obchodní stanici, o které jste mluvil, to zvládneme,“ řekl Hanford. „I kdybychom se tam měli připlazit. Vy znáte cestu. Povedete mě, Durango. Půjdete deset kroků přede mnou a já vám celou dobu budu mířit na záda. Záleží jen na vás, jestli vás zastřelím, nebo to přežijete.“

Kid přikývl.

„Pokusím se vás tam přivést. Ale nevěřím, že to zvládnete, Hanforde. Cesta horami je náročná. Ztratil jste mnoho krve a za svítání budete horečkou jektat zuby. Pak někde zůstanete ležet a nebudete moct dál. A já už nebudu mít sílu vás vléct. Vy neznáte hory.“

„Ale vy ano,“ odpověděl Hanford. „Přivedete mě tam, kam chci.“

V jeho hlase bylo něco, co bylo nebezpečnější a zlověstnější než slova.

„Jste si velmi jistý,“ zamumlal Kid.

Rebel se křečovitě usmál. Ve svitu ohniště se zaleskly jeho zuby. „Buďto se z těchto hor dostaneme oba, nebo nikdo, Durango. V okamžiku, kdy poznám, že jsem odepsaný, vám namířím na záda a zmáčknu to.“

+ + + + +

Kid Durango uslyšel tichý klapot kopyt na skále. Rychle vstal.

„Zvedněte ten vak!“ sykl Hanford. „Dělejte, běžte přede mnou k tam těm skalám!“

Skály, které měl na mysli, byly poněkud stranou. Byl to jediný možný úkryt široko daleko.

Kid váhal. Jezdce ještě nebylo vidět. Byli to pronásledovatelé, nebo se vrátil Link Dawson?

Druhou možnost zavrhl. Dawson by k tomu neměl žádný důvod.

Zatímco přemýšlel, přistoupil Hanford k němu a přitiskl mu hlaveň pušky k zádům. Slyšel, jak cvakl kohoutek.

„Ten vak!“ sykl mu Hanford u ucha. Kid se sklonil a chopil se ho. Odvlekl ho ke skalám a tam ho skryl za jedním velkým balvanem.

Hanford ho dloubl hlavní pušky a Kid klesl na zem. Štěrbinou mezi dvěma skalami viděl rokli v celé její šíři.

Hanford si klekl vedle něj a namířil mu na záda.

„Buďte zticha,“ varoval ho. „Jestli na nás ty jezdce upozorníte, tak…“

Kid na to nic neřekl. Slyšel dusot kopyt. A čím byl ten zvuk zřetelnější, tím více mu Hanford tlačil hlavní do zad.

Z rokle vyjeli jezdci a krokem se blížili k nim. Byla to kavaleristická patrola. Jedenáct mužů a seržant. Třmeny cinkaly o pochvy šavlí. Jezdci vytáhli pušky ze sedlových pouzder a opřeli si je o bok.

Musela to být patrola z Fort Buchanan. Kid očekával, že za patrolou se objeví jeden nebo dva indiánští zvědové, ale kavalkáda jela očividně sama.

Těsně minuli skály, za nimiž oba muži leželi. Kid se bál, že je zavětří koně. Věděl, že by ho Hanford zastřelil, než by první jezdci přijeli za skály.

Těsně před sebou viděl ve škvíře mezi skalami kopyta koní, načež ten zvuk odezněl a jezdci byli pryč.

Indiánský zvěd by možná uviděl stopy, které za sebou zanechali na prachem pokrytých skalách, patrola si jich však nevšimla. Jezdci ani nespatřili vylitou vodu ve stínu skal.

Hanford mu přestal tlačit hlavní do zad. Když se Kid otočil, Hanford tam již stál. Naslouchal, ale panovalo tam ticho. Puškou vystrkal Kida z úkrytu.

Rokle zela prázdnotou. Ve vzduchu se vznášel pach koní. Hanford přišel do středu kaňonu. Když se vrátil, byl klidný.

„Jsou pryč,“ řekl. „Naše stopy najdou až u prázdného vozu. Budou si myslet, že jsme jeli jinudy, a pojedou dál na sever. Dělejte, zvedněte vak s vodou. Musíme dál.“

Horečka mu ustoupila z očí. Kid však věděl, že Hanford není zdravý.

Jeho zranění by nebylo nebezpečné, kdyby bylo ošetřeno. Hanford se však za každou cenu mínil plahočit dál. Přitom nemohli počítat s tím, že k obchodní stanici dorazí před půlnocí.

Do té doby se musel Kid postarat o to, aby Hanford zůstal na nohou. Kdyby se mu to nepovedlo, Jižan by ho z posledních sil odkrouhl. Nebyla to planá výhrůžka.

Kráčeli roklí, která se nyní víc než kdy předtím podobala rozpálené peci.

„Existuje jedna možnost, jak si zkrátit cestu,“ do ticha řekl Kid, když prošli jedním ohbím.

Před nimi se zvedal hřeben, který jako by byl navršen ze zřícených kusů skal.

Bradou kývl nahoru. „Musíme přes ten hřeben, pak ušetříme hodinu. Ale bude to těžké, Hanforde.“

„Dokážete to s tím vakem?“

„A vy to dokážete?“

„Jak to vypadá na druhé straně?“

„Tam je terén skalnatý přesně tak jako tady. Rokle vytváří ohbí okolo tohoto hřebene.“

Hanford pohlédl nahoru. Věděl, jak ten výstup bude těžký. Vyžadoval obratnost a sílu.“

„Je to váš nápad, Durango,“ řekl po chvíli. „Jdeme!“

Kid ho pozoroval. Kdyby mu rebel dal jedinou šanci, pokusil by se mu vakem s vodou srazit hlaveň pušky stranou. Hanford se však měl na pozoru.

Kid ještě váhal. Věděl, že pokud jednou začnou lézt, nebude návratu. Měl jen dvě možnosti: Buďto Hanforda dostat za hřeben, nebo zemřít s jeho kulkou v zádech.

Pomalu lezl přes plochý balvan. S těžkým vakem musel být opatrný.

Voda ve vaku se převalovala sem a tam. Její váha ho mohla strhnout dolů, kdyby ztratil rovnováhu. Upravil si vak a lezl dál.

V půlce cesty byl zalitý potem. Zastavil se, aby si odpočinul, a pohlédl na Hanforda.

Rebel šplhal nějakých dvacet stop pod ním. Jeho pohyby byly toporně a nejisté. Vždy po několika krocích se zastavil. Kid viděl, jak vyčerpaně oddechuje.

Otočil se a lezl dál. Vysoko nad ním bylo temeno hřebene.

Dorazil k dalšímu balvanu. Ten pod jeho vahou nebezpečně uklouzl a vyděšený Kid se zády přitiskl ke stěně. Uvolněné kamení s rachotem padalo dolů. Viděl, jak se odráží od skal.

Několik vteřin hleděl pod sebe, načež nahmatal další kámen. Seděl pevně. Pomalu ho přelezl a přemístil svou váhu.

Ústa měl tak vyschlá, že nemohl ani polknout. Vrchol hřebene už byl těsně nad ním. Ještě jeden krok a byl nahoře.

Okolo byly jen hory a nebe a žhnoucí slunce, které ho nemilosrdně spalovalo.

Posadil se na rozpálený kámen a ztěžka oddechoval. Třesoucími se prsty odšpuntoval vak. Poloslaná voda mu stékala do hrdla. Polkl. Potom vak položil na zem a utřel si pot z tváře.

Pomalu se otočil, když se z okraje temene ozval rachot kamenů.

Uviděl Hanforda. Jižan visel na hraně temene. Tělem už ležel na temeni, jako by však již neměl síly tam vytáhnout nohy.

Měl bledou, zkřivenou tvář. Pušku držel v obou rukou a mířil na Kida. S enormním vypětím sil natáhl kohoutek a přiložil ukazováček ke spoušti.

Kid hleděl do jeho lesknoucích se, horečnatých očí. Napjal se v očekávání nárazu kulky. Viděl jen Hanfordovy oči a hlaveň pušky. Všechno ostatní se rozplynulo ve světlé mlze.

Kid propočítával své šance. Vzdálenost mezi ním a Hanfordem však byla příliš velká. Rebel by ho odkrouhl, ještě než by dorazil do její poloviny.

„Durango!“ vyhrkl Hanford. Dýchal rychle a sípavě. „Durango, jsem na konci. A vy jste to věděl.“

„Jste skoro nahoře,“ přidušeně odpověděl Kid. Neodvažoval se pohnout, protože každý pohyb mohl Hanforda vyprovokovat k výstřelu. „Jste vyřízený, jen když se vzdáte.“

„Já to nedokážu,“ hlesl Hanford. „Ale ještě mám dost sil na to, abych vás vzal s sebou.“

Kid se po čtyřech plazil k němu. Hanford zvedl pušku a namířil mu na obličej. Kid hleděl do její hlavně. Byla malá a černá – a kývala se, ale ne dost na to, aby ho Hanford z bezprostřední blízkosti minul.

„Za mnou je voda,“ řekl. „Celý vak. Podejte mi ruku. Vytáhnu vás.“

„Nemůžu.“

Kid sevřel rty. Stále mu hleděl do očí.

Puška!

Musel ji zneškodnit. Plazil se dál. Hanford vypětím vycenil zuby, když přitiskl ukazováček ke spoušti.

Kid Durango se prudce otočil a pravou nohou kopl do hlavně. Slyšel, jak Hanford zasténal, když mu pažba narazila do ramene.

Chytil se okraje skály, puška mu vypadla z rukou a svezla se ze svahu dolů.

Kid přiskočil k němu a chytil ho za košili. Prudce ho vytáhl přes hranu temene k sobě.

Hanford se hlavou udeřil o skálu. Sténal. Pravou rukou tápal po koltu.

Kid se vrhl na něj a vykroutil mu tu zbraň, načež se odplazil několik yardů od Hanforda a zůstal sedět. Ztěžka oddechoval. V rukou držel revolver ráže 44.

Hanford zvedl hlavu a pohlédl na něj. Pak pomalu klesl na zem a zavřel oči.

Kid si strčil kolt za opasek. Připlazil se k vaku s vodou, přivlekl ho k Hanfordovi a odšpuntoval ho.

Hanford otevřel oči, když mu voda tekla po čele. Otevřel ústa a nechal vodu stékat do nich. Její kapky se třpytily na jeho zpoceném obličeji.

Když opět klesl na zem, Kid vak položil. Už v něm byla jen trocha vody.

Vedle Hanforda se opřel o lokty. Ruce měl poblíž koltu.

„Máte nůž?“

Hanford mu neodpověděl. Bezvládně ležel na skále, vystaven slunci.

Kid mu prohledal kapsy a nalezl zavírací nůž. Otevřel ho, vzal jeho rohovinovou rukojeť mezi zuby a přeřízl si pouta. Okamžitě mu v dlaních začala kolovat krev. Ruce ho bolely, jako by je držel nad ohněm.

Hodil nůž mezi skály a začal si masírovat zápěstí. Bolest mu vehnala slzy do očí. Odeznívala jen velmi pomalu.

Když konečně mohl pohybovat prsty, přitáhl vak a polil vodou Hanfordovi obličej.

Rebel chraplavě zasténal a převalil se na záda. Otevřel oči a pohlédl na Kida. Pak uviděl svůj kolt a všechno mu došlo.

„Než půjdete dál, zastřelte mě,“ řekl sípavým hlasem. „Nechci – nad sebou vidět supy.“

„Myslíte, že vás tu nechám chcípnout jako psa?“ zeptal se Kid a potěžkal v ruce téměř prázdný vak s vodou.

„Předtím mě zastřelte. Já bych s vámi udělal totéž.“

Kid mu hodil vak. „Vypijte půlku. I když to chutná po kozí kůži.“

Hanford vzhlédl.

„Proč?“ chraplavě se zeptal.

„Protože nemůžu nést ten vak a vás.“

Hanford se trpce zasmál. „Vy mě chcete nést?“

„Dvakrát jste zabránil tomu, aby mi váš proradný bratr střelil do hlavy. Jsem zvyklý srovnávat své dluhy.“ Hanford zavřel oči.

„Pak zahyneme oba.“

„Držte hubu,“ tvrdě prohodil Kid. „Tady!“ Podal Hanfordovi vak. „Vy vypijte jednu polovinu – já druhou.“

Hanfordův obličej se zkřivil vypětím, když sáhl po vaku s vodou.

„Jste blázen, Durango. Beze mě – a s tou vodou – byste měl dobrou šanci. Společně se z hor nikdy nedostaneme. Mám vám něco říct? Nezachránil jsem vám život proto, že by mi připadal cenný. Ne, chtěl jsem se od vás jenom dozvědět několik věcí. A chtěl jsem mít pro všechny případy rukojmí, kdybychom narazili na patrolu.“

„Napijte se!“ vyzval ho Kid. Pozoroval, jak Hanford pije. Pak vak sklonil a podal ho Kidovi.

„Ještě něco, Durango: Pokusím se získat svůj revolver zpátky.“

„Už nemám svázané ruce,“ opáčil Kid. „Jestli se pokusíte dostat k tomu revolveru, zneškodním vás. To nebude těžké. Beztak skoro nezvednete ruku. Takže o tom ani nepřemýšlejte.“

Hanford se zkřiveně usmál. Náhle Kid pochopil, že ten muž se nikdy nevzdá. Na to byl příliš hrdý. Nemohl přijmout porážku. Bojoval by dál, dokud by ho nezastavila kulka.

Zatímco Kid zvedl vak s vodou, řekl: „Vím, že vás zradil bratr. Nemusíte vůči mně hájit svou čest. Kdybych vás považoval za zbabělce, nechal bych vás tu ležet.“

Přiložil si vak s vodou ke rtům. Pomalu dopil zbytek vody, načež vak zahodil a rukávem si utřel rty. Svlékl si kabát a uvázal si ho pod opasek kalhot. Pak si strčil revolver do boty. Věděl, že tam Hanford nedosáhne, až si ho naloží přes rameno.

Pomohl Hanfordovi na nohy, načež ho chytil za ruku a za nohu a přehodil si ho přes rameno.

Hanford byl těžký. Kid si ho upravil a vydal se na cestu.

Hřeben, k němuž šel, byl plochý. Dvakrát klopýtl mezi skalami, když mu uklouzly holínky, a pokaždé musel Hanforda znovu zvednout na ramena. Potom však dorazili do rokle a cesta pak již byla rovná.

Kid kráčel shrben. Těsně u ucha slyšel Hanfordův sípavý dech.

Náhle se rokle rozšiřovala. Půda tu byla pokryta prachem, který mu sahal až po kotníky. Mezi nažloutlými skalami čněly odumřelé kmeny palo verde se svým bledým dřevem. Ve stínu jedné skály ležela kostra koně, bílé, suché kosti byly téměř zaváté pískem.

Kráčeli jen pomalu. Hanford trpěl horečkou. Slunce to ještě zhoršovalo. Čas od času blouznil, Kid však rozuměl jen útržkům vět. Nevšímal si toho.

Kráčel dál a slunce pomalu klesalo, až se dotklo skal.

Zde, v rokli, panovalo bezvětří, vzduch tam byl dusný.

Kid nevěděl, jak daleko se dostali, když slunce zmizelo za skalami.

Nechal Hanforda ležet ve stínu jedné skály a posadil se k němu. Hanford byl při vědomí, ale lomcovala jím horečka. Kid mu podal svůj kabát.

„Musíme být někde na kraji Iron Mountains,“ řekl. „Možná jen šest až sedm hodin od stanice. Myslíte, že ještě zvládnete několik mil?“

„Jestli mi dáte ještě několik minut času, tak to zkusím.“ Hanford si zvedl límec. „Proč se se mnou taháte jako s malým děckem, Durango?

Opravdu si myslíte, že já bych to pro vás udělal?“

Kid pozoroval, jak se pruhy světla na protější stěně zužují.

„Ano, vy byste to udělal,“ odpověděl.

„Pokusil bych se z Iron Mountains dostat sám, Durango. Pokusil bych se co nejrychleji najít stopy mého bratra. A vy byste při tom byl – nedůležitý.“

„Bude o to zlato bojovat, pokud se vám povede ho najít. Co chcete dělat, když sáhne po koltu? Zastřelíte vlastního bratra?“

Hanford hleděl za něj.

„Hanfordové nepatří k velkým texaským rodinám, Durango. Na jihu Texasu, na ohromných bavlníkových plantážích, tam žijí velké rodiny. Vždycky jsem měl pocit, že patřím víc k nim než k lidem, mezi kterými jsem vyrostl. Měli jsme jenom malou farmu. Vzpomínám si, že byly doby, kdy naše rodina nevěděla, co budeme příští den jíst. Můj otec utápěl svůj hněv a zoufalství v kořalce. Nedokázal snášet tu bídu.“

Na okamžik se odmlčel a několikrát se zhluboka nadechl, než pokračoval.

„Když přišly ty zatracené bouře ze severu a obloha byla rudá od prachu, když se ten kousek země, který nám patřil, pokryl stopu vysokou vrstvou písku a krávy tam ležely s nafouklými břichy a roztaženýma nohama, polomrtvé žízní, někdy nám někdo hodil almužnu. Pokud jste nezažil něco takového, Durango, tak nevíte, jaké to je. Člověk tam stojí s čepicí v ruce a musí se doprošovat o pomoc. Ti, kteří mají příliš, ti hodí drobty. – Tenkrát jsem ještě byl mladík. Neměli jsme nic, jiní měli všechno. Ne proto, že si to zasloužili, protože byli lepší, ale proto, že jim to spadlo do klína. Museli jsme uhýbat jejich kočárům, aby nás nesmetly. A pak jsme tam stáli s čepicí v ruce a hleděli za vozem. Pokud jste to nezažil, nevíte, jaké to je. Zbyla nám jen hrdost.“

Byl rudý ve tváři a Kid cítil, že se mu hovoří těžko.

„Pak přišla válka. Mladí chlapci z velkých a bohatých rodin z plantáží a rančů byli opilí nadšením. Jezdili od plantáže k plantáži a křičeli: Válka! Válka! Znělo to jako jásám. I válka pro ně znamenala zisk a zábavu. Dokonce i válka jim patřila, tak jako všechno ostatní. Pak to jásání zaniklo v kanonádě Severu. A když kartáčová palba zmasakrovala pluky v první bitvě u Bull Runu, měli stejný strach jako ti, kdo před nimi smekali klobouky. Žádný Yankee nemůže říct, že někdy viděl záda někoho z Hanfordů. My jsme neutekli. Jezdili jsme se Stonewallem Jacksonem a neustoupili jsme ani o píď. Od té chvíle jsem věděl, že Hanfordové stojí za víc, tisíckrát za víc než velké, bohaté rodiny, jejichž synové se podělali strachem.“

Z jeho hrdla se ozvalo vzlyknutí.

„Cole to všechno zničil – za jedinou noc. Jen když to zlato přivezu zpátky, se nikdo nedozví, co se stalo. Nesnažte se to pochopit, Durango. To, co se stane potom, mi je jedno. Ale musím to zlato přivézt zpátky. Možná, až vyřídím Dawsona, se na to Cole začne dívat jinak. Vím, že by na mě nikdy nevystřelil. Nedokázal by proti mně ani zvednout zbraň. Ale je tak zatraceně mladý – tak zatraceně mladý.“

Náhle se odmlčel. Celý prochladlý vzhlédl na tmavou oblohu.

Vrávoravě vstal. Chvěl se zimou, měl horečku. Šátek, kterým si ovázal spánky, měl od zaschlé krve.

Jack Hanford si přitáhl kabát a dal se na cestu.

+ + + + +

Někdy po setmění se Jack Hanford zhroutil.

Kid Durango, který šel padesát kroků za ním, viděl, jak se svalil na zem.

Hanford se pokoušel vstát, ale tělo už ho nechtělo poslouchat. Ležel na břiše, s rukama pod sebou.

Kid ho otočil na záda. Hanford ztratil vědomí. Kid vytáhl zpoza opasku revolver a strčil si ho do boty, načež si Hanforda naložil na rameno.

Měsíc byl bledě zelený. Na obloze pluly malé, bledě stříbrné obláčky. Až na občasné vytí vlků bylo tak ticho, že Kidovy šouravé kroky se zřetelně odrážely od stěn nekonečných kaňonů.

Skála následovala skálu, byl to stále stejný obrázek. Vteřiny plynuly tak pomalu jako voda, která kape ze stropu jeskyně.

Uplynulo nekonečně mnoho času, než se probili horami. Krajina byla nyní kopcovitá. Všude rostla šalvěj.

Kaňon, kterým kráčeli, se rozšířil tak, že Kid již jeho stěny neviděl. Půda byla měkčí. Kid kráčel s těžkým břemenem mezi keři mesquity, které vypadaly jako malé ostrůvky v písku. Když se doplahočil na jeden hřeben, spatřil náhle v temnotě světlo.

Několik minut tam strnule stál. Jeho unavený mozek jen pomalu pochopil, že to dokázali. Byli za horami. Doslova a do písmene.

Opatrně se vydal ze svahu. Tu mu náhle uklouzla noha. Spadl a pustil Hanforda. Oba se kutáleli dolů.

Kid chvíli zůstal ležet. Tiše volal na Hanforda, ale ten mu neodpovídal. Opřel se o lokty a uviděl, že Hanford leží v jednom mesquitovém keři.

Nesnažil se vstát, plazil se k němu po kolenou. Pak Hanforda chytil za nohu, vytáhl ho z keře a převalil ho na záda.

Pak šlo všechno rychle. V jedné chvíli měl Hanford zavřené oči, v následujícím okamžiku však Kid ucítil, jak mu něco zatáhlo za botu. Jen o zlomek vteřiny později ucítil tvrdý tlak nad opaskem, načež se ozvalo ostré kovové cvaknutí.

Sklonil hlavu. Ve svitu měsíce viděl lesknoucí se pažbu revolveru v Hanfordově ruce. Jižan mu přitiskl hlaveň k břichu.

Pomalu se odplazil kousek od něho a Hanford se opřel o loket, aniž by na něho přestal mířit.

„Ještě dál,“ procedil Hanford mezi zuby.

Kid klečel přibližně deset yardů od něho. Hanford vstal. Vrávoral, ale rychle se vzpamatoval.

„Teď půjdeme v opačném pořadí,“ řekl. „Nechci tam, kde je to světlo, padnout do rukou patrole. Vstaňte, Durango!“

Kid se posbíral ze země. Bylo chladno, ale toho si téměř nevšímal.

„Tam není patrola!“

„Jak to víte?“

„Je vidět jenom jedno světlo, Hanforde. Kdyby to byla patrola, rozdělali by minimálně jeden oheň před domem a ten bychom viděli.“

„Přeju si i za vás, abyste měl pravdu,“ řekl Hanford. „Půjdete přede mnou. Nepokoušejte se volat, nebo na sebe nějak jinak upoutávat pozornost.“

„Je tam jenom několik mužů a s nimi dvě nebo tři ženy,“ odvětil Kid. „Jsou to Mexičané. Těm budete lhostejný.“

„Dělejte!“ Hlaveň revolveru se pohnula.

Kid se otočil. Nechal se zaskočit jako moula. Nyní mu nezbývalo než poslechnout Hanforda.

Světlo bylo stále intenzivnější a pak se z temnoty vynořily černé obrysy několika budov. Jedna z nich byl dům z nepálených cihel s úzkými okny a patrem. V oknech byly zatažené závěsy a jen ze dveří ven pronikalo světlo. Okolo domu stálo několik kůlen.

Oba muži klečeli za keřem, poblíž jedné ohrady, ve které se tísnilo několik koní. Hanford kývl na Kida, aby šel dál.

Tu se kdosi objevil ve dveřích. Byla to tmavá silueta nějaké ženy. Hanford okamžitě přitiskl Kidovi revolver k zádům. Žena šla přes dvůr a zůstala stát u studny. Zaskřípal rumpál, pak začvachtala voda.

Žena se s houpajícími se boky a dřevěným vědrem přes rameno vydala zpátky k domu.

Kid a Hanford se plazili k ohradě. Koně tiše frkali a ustupovali k druhé straně ohrady.

Náhle se Hanford zastavil.

Kid se otočil. Viděl, že rebel hledí mezi tyčemi ohrady.

„Ten kůň tam. Ten hnědák s bílou skvrnou. Přiveďte ho, Durango.“

Kid slyšel v jeho hlase naléhavost. Podplazil se pod nejspodnější tyčí ohrady, potom se narovnal a přikrčen se rozběhl k nejbližšímu koni. Zvíře se plašilo a pokusilo se proběhnout okolo něj.

Kid bleskově natáhl ruku a chytil ho za hřívu. Kůň se pokoušel vzepnout a udeřit ho předními kopyty, ale Kid ho stáhl dolů. Zvíře se vzdalo. Kid ho za hřívu přivedl k místu, kde stál Hanford. Bylo to silné zvíře se širokou hrudí, vysokýma, mocnýma nohama, úzkou hlavou a dlouhou, tmavohnědou hřívou.

Přitiskl ho k tyčím ohrady. Jelikož zvíře stálo mezi ním a Hanfordem, nemohl vidět, co Jižan dělá. Pak uslyšel, jak říká: „Pusťte toho koně, Durango.“

Hanfordův hlas zněl slabě.

Kid pustil hřívu a kůň byl volný. Trhl hlavou a odběhl podél plotu k dalším zvířatům, která stříhala ušima a pozorovala oba muže.

„Vyjděte z ohrady.“

Něco nebylo v pořádku. Kid to cítil.

„Co je to za koně?“

„Nevím. Vyjděte z ohrady, Durango. Dělejte!“

Kid cítil nebezpečí, ale neměl jinou možnost než Hanforda poslechnout. Ten hnědý valach, kterého přivedl, jako by všechno změnil.

Krátce na Jižana pohlédl. Hanfordovy oči se ve svitu měsíce leskly jako oči kočky. Pak se Kid přikrčil a chtěl prolézt mezi tyčemi.

Hanford ho udeřil, aniž by se rozmáchl. Pažba koltu trefila Kida do krku, když prolézal mezi tyčemi. Kácel se k zemi, když viděl, jak se k němu blíží. Náraz již téměř necítil.

To poslední, co viděl, byly Hanfordovy boty.

+ + + + +

Jack Hanford otevřel dveře. Přišel tam ze tmy a uvnitř se svítilo, takže přivřel oči.

Místnost byla velká a zabírala téměř celou délku a šířku přízemí domu. Na stěnách byly police se zbožím, regál s láhvemi a před nimi starý, špinavý pult. V jednom rohu stála studená, zrezlá kamna. V jedněch dveřích visel špinavý závěs. Na užší straně místnosti, těsně u stěny, stál stůl, u kterého seděli dva muži.

Jejich tváře, v nichž se zračil nedůvěřivý a překvapený výraz, byly snědé. Měli na sobě špinavé bavlněné oděvy.

Na stole stály vedle lampy láhev červeného, mísa s fazolemi, talíř s kukuřičnými tortillami a dvě sklenice.

V pozadí místnosti byla jedna žena. Mohla mít takových čtyřicet let a měla tvář indiánky, širokou, s plochým nosem a silnou bradou.

Jeden z obou mužů u stolu pohlédl na pult, na kterém ležela krátkohlavňová sharpska. Teprve pak spatřil revolver v Hanfordově ruce. Hřbetem ruky si utřel rty.

„Buenas tardes, seňore,“ řekl, odstrčil židli a vstal.

Hanford na to nic neřekl. Přistoupil k pultu a vzal pušku.

Tlustý Mexičan pohlédl na druhého muže, načež si utřel ruce o kalhoty.

„Co chcete, seňore?“

Hanford se opět rozhlédl. Kromě těchto tří lidí tam nikdo nebyl. Přistoupil ke dveřím a odhrnul závěs. Ani v sousední místnosti nikdo nebyl.

„Seňore?“

Vzhlédl. Stál tam s revolverem v jedné ruce a puškou v druhé.

Žena se postavila vedle svého muže. Její tvář prozrazovala strach.

„Máte v ohradě hnědého koně s bílou skvrnou,“ pomalu řekl Hanford. „Kde je jeho jezdec?“

Mexičan pohlédl na ženu a pak na druhého muže.

„Je pryč, seňore. Odjel už před několika hodinami. Na čerstvém koni. Krátce po soumraku.“

Hanford pohlédl na úzké dřevěné schody, které vedly do patra.

„Je nahoře?“

„Ne, seňore. Přísahám…“

„Co je nahoře?“

„Několik prázdných pokojů.“

Ozval se odtud ženský smích. Mexičan si olízl rty. Na tváři se mu leskly krůpěje potu.

Hanford si strčil revolver za opasek, vzal pušku do pravé ruky a namířil na zavalitého muže ve špinavé bavlněné košili.

„Kdo tam je?“

Druhý muž chtěl vstát, ale Hanfordův pohled mu to nedovolil. Panovalo ticho. Do jedné petrolejové lampy vletěla můra, která se syčením shořela.

Opět se ozval ženský smích. Hanford pohlédl na Mexičana. Muž se potil. To Hanfordovi stačilo.

Pomalu šel ke schodům, aniž by ty tři spouštěl z očí. Pozorovali ho.

Dorazil ke schodům a vydal se po nich. Jeho oči a hlaveň jeho pušky uhranuly ty tři lidi v místnosti, když kráčel nahoru. Pak naslouchal, bylo však už ticho. Jediným zvukem, který byl slyšet, byl jeho vlastní dech.

Když vyšel do patra, ti tři zmizeli z jeho zorného pole. Při jednom kroku zavrzala podlaha. Zastavil se a pokoušel se v té tmě zorientovat. Svit, který tam pronikal zespodu, byl tak slabý, že téměř nestačil ani na to, aby viděl dveře na chodbě. Pouze pod jedněmi se svítilo. Slyšel jakési zvuky, pak se ozvalo tiché zaskřípání a opět zavládlo ticho.

Hanford tiše natáhl kohoutek sharpsky a tiše jako stín se vydal ke dveřím, pod nimiž se svítilo. Před nimi zůstal stát a přitiskl ucho k tenkému dřevu.

Uslyšel mužský hlas, který řekl několik slov.

Celý se zachvěl, když ten hlas poznal. Levou rukou zkontroloval kolt, když se ozval ženský hlas.

Odstoupil a napjal všechny svaly. Potom zvedl pravou nohu a kopl do dveří. Prudce se otevřely a narazily do stěny.

+ + + + +

Muž na posteli se rychle zvedl.

Mladá, snědá žena, která seděla na kraji postele, si šaty zakryla prsa. S výkřikem vyskočila z postele a zůstala stát u stěny. V očích měla stejné překvapení a strach jako Dawson.

Ten se však vzpamatoval rychle. Jeho revolverový opasek visel na noze postele. Věděl, že se k němu nedostane včas. Zasyčel a klesl na postel. Opřen o lokty tam ležel a hleděl na Hanforda, který široce rozkročen stál na prahu.

Dawson měl na sobě jen kalhoty. Košili měl svlečenou a boty zuté. Jeho mohutný, chlupatý hrudník se zvedal a klesal, jak rozrušeně oddechoval. Pokusil se ženu chytit, když seskočila z postele, ale byla rychlejší.

Hanford věděl, co mínil udělat. Chtěl z ní udělat živý štít.

Hanford vešel do místnosti a nohou zavřel dveře, načež přišel k jedné staré židli a posadil se na ni. Usmíval se. Byl to však zlomyslný úsměv.

Pažbu pušky si opřel o pravé koleno. Hlaveň mířila nahoru. Ukazováček měl lehce položený na spoušti.

„A já si myslel, že jsem tě oddělal,“ řekl Dawson.

„Byl jsi neopatrný. Měl ses přesvědčit, Linku.“

„Byla tma a ve svitu plamenů toho nebylo moc vidět, Jacku.“

Hanford si pravou rukou neustále hrál s puškou.

„Kde je můj bratr?“ zeptal se a jeho hlas byl stejně klidný jako jeho úsměv. „Kde je Cole?“

Dawson se usmál. Měl propadlé, neholené tváře.

„Je pryč!“ odpověděl. „Odjel do Mexika. Už ho nikdy nedostihneš.“

„Ale našel jsem tebe.“

„Ano, je to tak. Cole měl pravdu. Měl jsem svou netrpělivost zkrotit. I na druhé straně hranice jsou ženy.“

„Kde je zlato?“

„Sedlové brašny leží pod postelí, Jacku. Můžeš je mít, když mě necháš běžet.“

„Dostanu je i tak.“

„Ty mě chceš odpravit? Zapomněl jsi, že jsem ti zachránil život?“

„Vzal jsi mi bratra, Linku. Cole by na to sám nikdy nepřišel. Udělal jsi z něho renegáta. Na to jsem nezapomněl, stejně tak jako na to ostatní.“

„Mýlíš se, Jacku, to nebyl můj nápad. Nejdřív o tom začal mluvit Cole. Neměl chuť zemřít za čest Hanfordu.“

Dawson se pomalu posunoval po posteli. Revolverový opasek, který visel na železné noze, byl jen dvě dlaně od jeho pravého ramene. Pouzdra neměla chlopně, která se zapínala přes kohoutek, revolvery tam byly strčené volně. Zatímco pozoroval Hanforda, opatrně se k nim blížil.

„Říkám ti pravdu, Jacku,“ chraplavě řekl. „Byl to Coleův nápad.“ Nyní se pravým ramenem dotkl jednoho z pouzder. Ještě stále hleděl na Hanforda, který strnule seděl na židli. Dawson cítil, jak mu z podpaží teče pot. Měl vyschlá ústa.

„Příliš mluvíš, Linku,“ tiše řekl Cole. „Nepokoušej se shodit vinu na Colea. Kulka, která mě měla zabít, přiletěla zezadu – od tebe. Měl jsi lépe mířit, Linku.“

„Já…“

Dawson se vrhl na postel. Už nedokázal snést to napětí. Něco se v něm zlomilo.

Otočil se a trhl rukou k jednomu koltu. Chopil se pažby a vytáhl zbraň z pouzdra. Pak se vrhl na záda a chtěl střílet.

Jack Hanford sklonil hlaveň pušky ve stejný okamžik, kdy na něho Dawson namířil revolver. Sharpska mu trhla v ruce. Celá místnost se zachvěla, když zaduněl výstřel. Velkorážní kulka Dawsona srazila z postele.

Mladá žena ječivě vykřikla a vyběhla z pokoje. Hanford vstal a přistoupil k posteli. Dawson ležel ve zkroucené pozici na špinavé prkenné podlaze. V ruce ještě stále svíral revolver.

Jack Hanford hodil pušku vedle něho.

„Měl jsi mě poslechnout, Linku,“ zamumlal. „Revolver ti nepřinesl štěstí.“ Obešel postel, sklonil se a vytáhl zpod ní sedlové brašny. Byly napěchované a těžké. Hodil je na postel a rozepnul je.

Necítil zadostiučinění ani žádný jiný pocit, když hleděl na kožené vaky. Opět brašny zapnul a nechal je ležet na posteli, načež odešel z pokoje.

Uprostřed schodů se zastavil.

V otevřených vchodových dveřích stál Kid Durango, který hleděl na něho. Pak Kid přišel k výčepnímu pultu, opřel se o něj a dal si hlavu do dlaní.

Hanford sešel dolů a rovněž se vydal k pultu. Naklonil se přes něj a z jednoho regálu vytáhl láhev levné whisky. Oba Mexičané a jejich ženy se nehýbali. Stáli u protější zdi a zdálo se, že čekají.

Hanford vzal dvě sklenice a zuby vytáhl z láhve špunt. Vyplivl ho na špinavou, udusanou podlahu, načež nalil do sklenic a svou naráz vypil.

„Kdo to byl?“ otázal se s hlavou v dlaních Kid.

Hanford si dolil sklenici.

„Dawson.“

„Ten kůň v ohradě byl jeho, že?“

Namísto odpovědi Hanford vypil další sklenici ostré whisky. Hned znovu sáhl po láhvi.

„A zlato?“ zeptal se Kid.

„Jeho podíl leží nahoře v pokoji.“ Zarazil se, pohlédl do své sklenice a řekl: „Cole jel dál.“

„Kdy?“

„Nevím.“

Kid se opřel o pult a pohlédl na přítomné.

„Kdy zmizel ten druhý muž?“ zeptal se španělsky.

Nikdo mu neodpověděl. Potom jedna žena zvedla ruku a roztáhla tři prsty.

„Tři hodiny?“ Hanford do sebe hodil whisky, vstal a začal si točit sklenicí mezi dlaněmi. Náhle jí mrštil o zeď. Rozbila se.

„Tři hodiny!“ zvolal. „Přijeli jsme pozdě o zatracené tři hodiny!“

„Je noc. Využije temnoty a pojede dál. Ale až se rozední, bude se muset skrýt. Je pro něho příliš nebezpečné jezdit za denního světla. Venku stojí dost koní. Proč si některého z nich nevezmete a nejedete za ním?“

Hanfordovi trhalo v obličeji.

Kid věděl, na co myslí. Hanford měl náhle strach, ne však o sebe. Bál se okamžiku, kdy stane tváří v tvář svému bratrovi.

V horách na to nemyslel. Teď, když zabil Dawsona – teď, když byl na řadě Cole, ho tento strach ochromil.

„Jednou jste řekl, že byste jednal jinak, kdyby byl Cole váš bratr. Co byste dělal, Durango?“

„Díval bych se jinam, až by projížděl kolem mě. Nic nestojí za to, aby člověk zabil svého bratra. Ale je to váš boj – a vy máte revolver.“

Hanford bezděky sáhl po koltu. Prsty se dotkl pažby.

„Mohl jste utéct. Proč jste to neudělal, Durango?“

„Možná proto, že hledám odpověď na jednu otázku, Hanforde. V Sonoře je chlápek, který špehuje pro Konfederované, pro vás. Možná jsem zůstal proto, abych se dozvěděl jeho jméno.“

Hanford se křečovitě usmál. Jeho oči se po takovém množství kořalky zrádně leskly.

„Opravdu si myslíte, že vám to jméno prozradím?“ Sáhl po láhvi. „Ale já…“ Náhle se zarazil. Ruka, kterou chtěl zvednout láhev ke rtům, mu strnula.

Zvenčí se ozval dusot kopyt. Hanford pohlédl na Kida. Rychle postavil láhev na pult a tasil revolver.

„Zhasněte lampy!“ zvolal. „Durango, postavte se před okno, abych mohl vidět váš stín. Zůstaňte klidně stát. Při sebemenším pohybu vás sejmu!“

Petrolejové lampy zhasly. Okny dovnitř pronikalo šedomodré šero. Kid věděl, že jeho silueta je na světlejším pozadí okna dobře vidět.

Vyhlédl ven. Jeho oči ještě byly oslepené světlem. Viděl červené kruhy. Nezřetelně zachytil stíny koní, načež uviděl postavu jednoho muže, který kráčel k domu. Slyšel tiché cinkání ostruh.

Muž přišel k domu, otevřel dveře a na okamžik na něj dopadl svit měsíce.

Kid ho nepoznal. Ten okamžik, kdy stál na světle, byl příliš krátký. Dveře se zavřely a opět zavládla tma.

Panovalo naprosté ticho. Kid dýchal otevřenými ústy. Věděl, že muž u dveří naslouchá.

Tu se ozval nějaký cizí zvuk. Znělo to jako škrábnutí – a pak se v temnotě rozsvítil plamínek sirky.

V jeho matném světle byla vidět tvář toho muže, který ještě pořád stál u dveří. Byl to Cole Hanford.

+ + + + +

Ve slabém světélku sirky byly vidět postavy v místnosti.

Cole hleděl na svého bratra, který stál ani ne pět kroků od něho.

Jack Hanford držel v ruce revolver. Oba bratři si hleděli do očí, pak se Cole ohlédl a spatřil Kida Duranga a Mexičany u protější zdi.

Kid čekal, že Cole bude hned jednat. První vteřina mohla rozhodnout všechno. Nic se však nestalo.

Cole nepustil sirku, ani nesáhl po koltu.

„Kde je Link?“

„Nahoře. Leží vedle své postele – s kulkou v hlavě.“

„Vrátil jsem se, abych na něho počkal, Jacku. V patách mi je patrola Yankeeů. Jsou tu za pár minut. Musíme zmizet.“

Jack Hanford natáhl levou ruku.

„Dej mi svůj revolver, Cole,“ řekl.

„Proč? Neslyšel jsi, co jsem řekl? Jede sem yankeeská patrola! Musíme odsud pryč!“

„Kam, Cole?“ zeptal se Jack. „Pojedeš se mnou dobrovolně zpátky?“

„Jacku, já jsem nesouhlasil s tím, že na tebe Link střílel.“

„Cole, ptal jsem se tě, jestli se mnou pojedeš dobrovolně.“

„Teď není čas se o tom hádat, Jacku. Zmizme, dokud ještě máme čas. Ta patrola…“

„Cole!“ zvolal Jack Hanford. Znělo to jako výkřik.

Kid zřetelně cítil napětí, které tam vládlo.

Cole Hanford udělal krok zpátky. Měl napjatá ramena, stál tam strnule. Levou rukou držel pomalu dohořívající sirku, pravou měl těsně nad pažbou koltu.

Zavrtěl hlavou.

„Ne,“ zašeptal. „Ne, Jacku. Tentokrát to nebude tak, jak to chceš ty. Tentokrát ne. Má cesta ještě stále vede na jih. Vezmi si Linkovo zlato a spokoj se s tím. To, co je v mých sedlových brašnách, nedostaneš. Vybojoval jsem si to – a patří to mně.“

„Cole, měli jsme toho zatraceně málo. A z toho, co jsme měli, nám zůstala jen naše čest.“

„To nestačí. Střílej, když chceš. Máš v ruce revolver. Ale já ti to neusnadním. Jestli chceš to zlato, musíš si ho vzít s touto věcičkou.“

Pohlédl na revolver v Jackově ruce. Hlaveň zbraně se náhle sklonila, načež ji Jack strčil do pouzdra.

Udělal krok zpět.

Kid pochopil. Jack chtěl dát Coleovi možnost, aby tasil. Byl si jistý, že jeho bratr na něj nevystřelí.

Toto přesvědčení ho stálo rozhodující zlomek vteřiny.

Kid viděl, jak Cole sáhl po zbrani. V tom okamžiku byl spálen poslední most.

Cole tasil. Ten krátký moment zničil vztah obou bratrů.

Sirka spadla na podlahu a zavládla tma. Dům se otřásl v základech, když třeskly výstřely, v temnotě se zablesklo. Kdesi se roztříštily láhve. Na podlahu spadly střepy.

Opět třeskl výstřel. Kid slyšel, jak kulka narazila do podlahy.

Jedna židle se převrhla. Slyšel žuchnuti, když tělo spadlo na podlahu, načež se rozhostilo ticho. Byl tam cítit spálený střelný prach.

Vzplanul plamínek sirky. Cole Hanford ležel na rozbité židli, kterou strhl s sebou.

Jack položil kolt na stůl. Klidným pohybem sundal z petrolejové lampy cylindr a zapálil knot. Potom knot vytáhl.

Otočil Colea na záda a rukou se dotkl jeho hrudi. Když ji zvedl, viděl, že je od krve. Vzhlédl na Kida.

„Je mrtvý,“ tiše řekl.

Kid si pomalu promnul obličej.

„Ano, Hanforde. To je cena za vaši hrdost.“

Obrátil se a šel k výčepnímu pultu. Pokusil se zbavit pachuti, kterou měl na jazyku. Cítil, jak mu ostrý alkohol stéká hrdlem. Potom láhev postavil na pult a otočil se.

Jack Hanford držel v rukou hlavu svého bratra, jako by to byl kojenec.

„Tak mladý,“ zamumlal Kid Durango a zavrtěl hlavou. „Byl tak zatraceně mladý, Hanforde. A chtěl žít.“

Obláčky kouře se vznášely ve světle petrolejky.

Hanford vzhlédl. Jeho oči byly prázdné a neživé.

„Kéž bych tu teď ležel já,“ řekl. „Můj Bože, kéž by mě tak jeho kulka trefila!“

„Stálo to za to?“ zeptal se Kid.

Jack Hanford položil hlavu svého bratra na podlahu, vstal a pohlédl na něj.

„Nikdo se nedozví, co udělal. Nikdo nebude moct říct, že jeden z Hanfordů…“

Náhle se ozval tlumený dusot kopyt. Kid přiběhl ke dveřím. Rychle vyhlédl ven a otočil se.

„Cole měl pravdu, Hanforde. Patrola je tady. Stojí u ohrady. Teď už není úniku.“

Jack Hanford hleděl skrze něho.

„Není úniku,“ opakoval jeho slova.

Slyšeli dupání a frkání koní a cinkot postrojů. Nikdo z lidí v místnosti se nepohnul. Zvenčí se ozývalo řehtání jednoho koně.

Jack se rozhlížel, jako by se probudil. Na jednu vteřinu hleděl na Kida, načež se výraz v jeho obličeji změnil. Náhle měl sevřené rty.

Vrhl ještě jeden krátký pohled na svého bratra, který před ním ležel na špinavé podlaze, pak se sklonil a levou rukou se chopil koltu, který Coleovi vypadl. Pravou tasil svou vlastní zbraň. Zhluboka se nadechl a s kolty v rukou se vydal ke dveřím.

Kid mu vstoupil do cesty.

„Je to nesmyslné, Hanforde. Neprojedete. Dejte mi zbraně.“

Pohlédl Hanfordovi do očí, do jeho strnulých očí, a pochopil.

Hanford nešel ven proto, aby si prostřílel cestu. Sel ven proto, aby zemřel.

„Hanforde! Sakra…“

Rebel mu pohlédl do očí, načež ho prudce odstrčil.

Kid zavrávoral. Natáhl ruku, aby Hanforda zastavil, ale ten už byl u dveří. Ramenem je otevřel a ještě ani nepřekročil práh, když začal střílet z koltů. Ve tmě se blýskalo.

Hanford stál široce rozkročen přede dveřmi. Viděl postavy u koní. Jeden z kavaleristů se chytil za hruď a skácel se na zem. Ostatní na něho vyděšeně hleděli.

Seržant zařval povel. Hanford viděl, jak zvedli pušky. Ještě jednou zmáčkl spoušť, ale kohoutky jeho zbraní narazily na prázdné nábojnice.

Viděl, že vojáci na něho míří. Vykřikl a hodil po nich prázdné revolvery. V té chvíli třeskla salva.

Potom se rozhostilo ticho.

Kid naslouchal. Nic se nedělo.

Opřel se zády o studenou zeď z nepálených cihel a zavřel oči. Pak uslyšel kroky kavaleristů a skřípění dveří, které otevřeli.

+ + + + +

Vzduch byl horký a suchý jako vždycky.

Kid Durango měl pocit, jako by se v něm vznášela mračna jemného písku. Déšť po sobě nezanechal sebemenší stopy.

Kid jel krokem na ryzce, kterou mu přenechal seržant patroly. Měl namířeno k Sonoře.

Slyšel hudbu. Přivřel oči, aby ve zvířeném prachu něco poznal.

Na malém kopci za městem stálo množství lidí. Vypadali jako černí brouci. Kid věděl, že tam je sonorský hřbitov. Přemýšlel, koho pohřbívají.

Hudba utichla. Průvod se pomalu vydal k městu. I na tu dálku Kid viděl, že to není obyčejný pohřeb. Lidé spěchali zpátky do města.

Třeskly dva výstřely. Vůz, který na hřbitov přivezl rakev, se rychle rozjel. Několik lidí se rozběhlo.

Kid nepřemýšlel o tom, že by pobídl koně. Za poslední dny měl trablů víc než dost. Už se nemínil míchat do věcí, do kterých mu nic nebylo.

Sjel z vozové cesty na úzkou pěšinu, která vedla k mexické čtvrti. Nechtěl se ukazovat ve městě. Stačilo mu pomyslet na události na hřbitově. Kromě toho možná bylo lepší, kdyby k marshalovi nejdřív někoho poslal, aby mu pověděl o Hanfordech. Teprve pak mínil Harrisona navštívit.

Ubytoval se v jedné nízké budově z nepálených cihel. Jeden chlapec se ujal jeho ryzky a odvedl ji do nájemné stáje.

Kid si nechal načepovat pivo, zmizel ve svém pokoji a lehl si na slamník. Přestože se mu hlavou honily myšlenky, rychle usnul. Strázně uplynulých dnů si vyžádaly své.

+ + + + +

Kid Durango se posadil. V první chvíli nevěděl, kdo ho probudil, ale pak uslyšel třesk výstřelů, které byly vypáleny někde ve městě.

Přehoupl nohy přes okraj postele, vzal revolverový opasek, který visel přes opěradlo židle, a připnul si ho kolem boků. Potom našel sirku, škrtl jí o nohu postele a rozsvítil svíčku na bronzovém svícnu, který stál na malé skříňce.

V umyvadle si studenou vodou umyl tvář.

Stále pozorně naslouchal. Čas od času se ozvaly výstřely.

Utřel se, přišel k oknu a odhrnul těžký závěs.

Byla tma. V mexické čtvrti se nikde nesvítilo. O to větší ruch však panoval v bělošské části Sonory.

Kid vyšel z místnosti. Musel si vzít svíčku, protože na chodbě byla tma jako v pytli.

Ani v cantině se nesvítilo. V mihotavém svitu svíčky byla vidět kulatá tvář Mexičana, který jinak stával za zděným pultem a naléval lidem víno, pivo a tequilu.

Kid přišel k němu. V očích toho muže viděl strach.

Kid kývl ke dveřím.

„Víš, co se děje?“

Mexičan na něho nedůvěřivě pohlédl a přikývl.

„Zase někoho chtějí pověsit,“ chraplavě odpověděl.

„Někoho z vás?“

„Tentokrát ne,“ řekl. „Tentokrát je to Lannahan, majitel nájemné stáje.“

„Proč?“ zeptal se Kid, ačkoli už odpověď tušil.

Mexičan naklonil hlavu, jako by přemýšlel, zda může míšenci věřit. Potom tiše řekl: „Prý špehoval pro rebely.“

„A za to ho chtějí pověsit?“

„Nejenom za to,“ řekl Mexičan. „Marshal Harrison našel tělo Johnnyho Douglase.“

„Kdo to je?“

„Lannahanův stájník.“

Kid přikývl. Harrisonův odhad byl správný, marshal si musel na Lannahana posvítit. Majitel nájemné stáje však zatím nemohl být odsouzen.

„A co marshal říká na to, že lidé chtějí Lannahana pověsit?“

Mexičan pokrčil rameny.

„Předpokládám, že sedí s brokovnicí před Lannahanovou celou a vystřelí na každého, kdo bude chtít vtrhnout dovnitř.“

Kid chtěl něco odpovědět, ale tu se korálky ve vchodu cantiny náhle rozhrnuly.

Do místnosti vběhl mladík, který předtím odvedl Kidovu ryzku. Když poznal Kida, prudce se zastavil. Pohledem těkal mezi Kidem a tlustým Mexičanem.

„Co je, Migueli?“ zeptal se muž za pultem. Když viděl, jak chlapec hledí na Kida, dodal: „Můžeš klidně mluvit, seňor je marshalův přítel.“

Mladík začal překotně hovořit. „Hagermanovi se povedlo dostat do úřadovny. Marshal se zabarikádoval ve vězení, ale dlouho se neudrží. Hagerman mu dal deset minut na to, aby zmizel zadním vchodem, pak chce vězení vyhodit do vzduchu dynamitem.“

Když se ozvalo jméno Hagerman, Kida polil studený pot. Tak se přece jmenoval muž, který ho tenkrát chtěl pověsit.

„Hlídá někdo zadní vchod vězení?“ zeptal se chlapce a chytil ho za rameno.

Hoch se zkroutil. Kid ho pustil. Mladík ustoupil k pultu a přikývl.

„Hagerman má na dvoře tři muže s puškami. Mají oddělat Lannahana, kdyby se marshal pokusil ho dostat z vězení přes dvůr.“

„Víš, kde jsou schovaní?“

Mladík opět přikývl.

Kid již neváhal.

„Pojď se mnou!“ vyhrkl na mladíka a rozběhl se ke dveřím. Slyšel, že kluk běží za ním. Marshal Harrison měl mezi Mexičany očividně víc přátel než mezi bělochy.

Mladík ho vedl městem. Kid měl co dělat, aby se mu potmě neztratil. Občas viděl průchody mezi domy svit pochodní na Main Street. Pomyslel si, že to je pořád stejná písnička. Dav, který někdo zmanipuluje, vždy řádí pod rouškou temnoty.

Chlapec se zastavil přede dveřmi jedné budovy. Kid slyšel jeho oddechování.

„Tady!“ zašeptal Miguel.

Kid ucítil jeho ruku na svém rameni. Nic neviděl. Byla tam tma jako v pytli.

„To jsou dveře stáje, která patří k marshalové úřadovně,“ zašeptal Miguel. „Ti tři chlápci jsou u oken a u vrat. Měl bys je vidět, protože nad zadním vchodem vězení visí lampa, která svítí přes celý dvůr.“

„Zmiz,“ sykl na něho Kid.

Miguel hned poslechl a vytratil se.

Kid ještě chvíli čekal, načež zvedl závoru dveří a pomalu je otevřel. Naštěstí neskřípaly.

Okamžitě uviděl tři muže. Jejich stíny byly zřetelně vidět na pozadí světlých oken a pootevřených vrat stáje.

Přemýšlel, zda by na ně neměl zavolat, ale byl si jistý, že nejméně jeden z nich by zmáčkl spoušť a tím by varoval muže na hlavní ulici. Věděl, že mu nezbývá moc času. Lhůta deseti minut, kterou dal Hagerman marshalovi, takřka uplynula.

Kid již déle neváhal. Neslyšně se přikradl k muži, který seděl u otevřeného okna a hlaveň pušky měl opřenou o parapet. Pozoroval zadní vchod vězení.

Všiml si Kida, teprve když ucítil chladný kov revolveru na krku. Nehýbal se.

„Jen klid,“ tiše řekl Kid. Levou rukou mu vzal pušku z rukou a opřel ji o stěnu stáje.

„Vstávej!“ Stále mu mířil na krk a pohyboval se s tím mužem, který ho, byť nerad, poslechl.

Jeden z jeho kumpánů zpozorněl a pohlédl tam. Pravděpodobně se divil, že muž, na kterého Kid mířil, vstal.

„Hej, Stane, zůstaň na svém místě! Hagerman ti zatne tipec, jestli neuděláš, co…“

Odmlčel se a Kid věděl, že poznal, proč Stan vstal.

Kid tvrdým hlasem řekl: „Musíte se rozhodnout mezi Hagermanem a kulkou. Marshal Harrison není sám.“

„Kdo jsi?“ vyděšeně se zeptal muž u vrat.

Kid se usmál, když odpověděl: „Míšenec, které ho jste před čtyřmi měsíci chtěli pověsit. Tenkrát vám Harrison řekl, že v jeho městě se lynčovat nebude. Dnes chcete odpravit vlastního marshala.“

„Řeči,“ zabručel muž. „Harrisonovi se nic nestane, když vydá Lannahana.“

„Jenže to Harrison neudělá,“ namítl Kid. „Vždyť ho přece znáte. A Hagerman vašeho marshala za chvíli vyhodí do vzduchu.“

Kid viděl, jak muž uvažuje, načež sklonil pušku. Rychle řekl: „Odhoďte zbraně a zmizte! Jestli to uděláte, tak jsem vás neviděl a Harrison se nikdy nedozví, že jste byli na Hagermanově straně. Hagerman je vyřízený, i když se mu povede odstranit Harrisona. Kavalerie už je na cestě do Sonory, jedou si pro Lannahana. Chtějí ho živého. Jestli ho Hagerman pověsí, odvezou si jeho.“

To jim stačilo. Pustili zbraně a zmizeli dveřmi, kterými tam Kid přišel.

Nečekal, až budou venku. Proklouzl pootevřenými vraty a přeběhl přes dvůr k zadní straně vězení.

„Stůj, nebo střelím!“ zabručel Harrison.

„To jsem já – Kid Durango!“ zvolal Kid, který byl připravený se vrhnout stranou, kdyby Harrison přesto zmáčkl spouště své brokovnice.

Chvíli panovalo ticho, ale když Kid dorazil k zadním dveřím vězení, otevřely se a Tyr Harrison ven vyvlekl hubeného majitele nájemné stáje.

V té chvíli celým domem otřásla detonace. Harrison a Lannahan byli odhozeni na zem. Za nimi se ze dveří, které visely jen na jednom pantu, vyvalil oblak prachu.

Tyr Harrison okamžitě vyskočil na nohy.

„Odveď ho do stáje!“ zabručel na Kida.

Sevřel pažbu brokovnice a proběhl úzkým průchodem mezi úřadovnou a Lannahanovou stájí.

Kid si řekl, že by teď nechtěl být v Hagermanově kůži.

+ + + + +

Náloži dynamitu se nepodařilo zničit železné mříže cel. V úřadovně jen poněkud táhlo, protože všechny dveře byly tak poničené, že je stolař musel opravit.

Hagerman seděl ve vězení vedle Lannahana. Jistě by se na sebe vrhli, kdyby mezi nimi nebyla železná mříž.

Kid seděl v úřadovně s Tyrem Harrisonem. Marshal se usmíval, když mu Kid všechno vyprávěl.

„Nedivil bych se, kdyby ti modrokabátníci dali metál.“

„To mi bude milejších sto dolarů od vás,“ odpověděl Kid. „Míšenec s metálem, to by pro každého ctihodného bělocha byla provokace.“

Harrison zvážněl.

„Rád bych ti dal víc než sto dolarů, Durango, ale víš…“

Kid mávl rukou.

„Mně stačí, když budu moct jet dál a nebudu se muset dívat na takové, jako je Hagerman.“

„A ten Hanford?“ zeptal se Harrison. „Měl jsem pocit, že ti nebyl nesympatický.“

Kid zavrtěl hlavou.

„Bojoval za svou věc jako vy za vaši, Harrisone. Z toho, že jeho bratra zaslepilo zlato, nemůžete vinit jeho.“

„OK, už o tom nebudeme mluvit,“ řekl Harrison. „Zvu tě na drink.“

„Přijímám,“ řekl Kid, „ale jen, když mi ho koupíte dole v cantině. Nemám už chuť být pořád ve střehu.“

V cantině probíhala halasná oslava a Kid díky tomu, že to neměl daleko do postele, toho možná vypil až příliš.

Přesto byl brzy ráno na nohou.

Ještě než se marshal Harrison probral z kocoviny, vyjel z města na svém palominovi.