John Kirby

Colorado western 173. Z pekla do pekla

Pro pět zajatých Jižanů byl Fort Bayard peklem na zemi. Yankeeové s nimi zacházeli sadisticky, nelidsky a brutálně. A těch několik mužů, kterým se podařilo z Fort Bayardu uniknout, se stalo obětí obávaného lovce lidí Cliftona Keamse. Až jednou za dramatických okolností utekla jedna skupina zajatců. Rančer Dan Yarnell, kterého do Fort Bayardu přivedla náhoda, a krásná Liza Williamsová, díky nimž k útěku mohlo dojít, se vydali na cestu, která vedla do samotného pekla…

Dan Yarnell viděl obláček prachu, který se blížil k pevnosti. Na strážní věži nastal určitý neklid, ale pak muž na hlídce zřejmě poznal, že to nejsou Apači.

Nálada ve Fort Bayardu byla pochmurná. Dan Yarnell nevěděl, zda to způsobili rebelové, kteří tam byli uvěznění, nebo skutečnost, že Apači pod vedením Chaca vytáhli na válečnou stezku.

Sám Chacově bandě unikl jen se štěstím.

Když uprchl ze svého malého ranče na Gila River, pronásledován houfem Apačů, kteří mu uloupili jeho stádo koní, nevěděl, že ta horda patří k Chacovi. Jen náhodou si včas všiml, že by vjel do pasti, kdyby zloděje koní pronásledoval v malém kaňonu, do kterého vehnali stádo.

Nezbývalo mu než odjet do Fort Bayardu a vyzbrojit se, aby mohl v pořádku dojet domů.

Volání ze strážní věže zajatce znervóznilo. Dan Yarnell viděl, že se většina z nich zvedla a přistoupila k mřížím. Byli vyhublí a měli na sobě otrhané uniformy. Pouze jeden z nich měl uniformu poměrně udržovanou. Podle toho se dalo poznat, že to je důstojník.

Pohlédl k bráně. Byla otevřená.

Z jejího stínu se vynořil jeden jezdec a krokem přijel na cvičiště pevnosti Fort Bayard. Byl skloněný a jeho modrá uniforma byla pokrytá bílým prachem. Srst jeho koně byla mokrá od potu.

Dan Yarnell ho pozoroval ze stínu verandy kantýny. Mezi rty měl stéblo trávy. Obě ruce měl položené na revolverovém opasku.

Jezdec měl okolo hrušky sedla omotané laso. K jeho druhému konci byl přivázán muž, který vrávoral za koněm. Měl na sobě roztrhanou šedou uniformu Konfederace. Boty měl rozedrané.

Když byl dvacet kroků od brány, náhle se zastavil. Otočil svou vousatou, zpocenou a zarostlou tvář ke slunci a pak se mu podlomily nohy. Zavrávoral a svalil se do prachu. Zůstal ležet.

Laso se napjalo a kousek ho táhlo po písčité půdě, než jezdec zastavil. Obrátil se v sedle a lhostejně pohlédl na ležícího muže. Pak přehodil nohu přes hrušku sedla a seskočil, aniž by k tomu použil ruce. Jeho kůň tam stál bez hnutí, se skloněnou hlavou. Kolem uší a očí mu poletovaly mouchy.

Jezdec přišel k ležícímu muži. Strčil pod něho botu a otočil ho. Potom dal vojákům, kteří stáli u brány, znamení.

„Přivažte ho ke kolu!“ Stáhl si rukavice a strčil si je za opasek.

Dan Yarnell cítil, že už není sám. Pohlédl na širokou, zpocenou tvář kaprála Hatche. Stáhl koutky úst, když pozoroval, jak dva vojáci zajatci rozvázali ruce, chytili ho pod paže a přivlekli ke kolu.

„Z Fort Bayardu se utéct nedá,“ řekl Hatch. „Ten grázl Keams přivede zpátky každého. Tento muž je první, kdo ještě žije. Ale až ho zbičují, už žít nebude.“ Obrátil se a šel do kantýny.

Dan Yarnell pozoroval, jak zajatce přivazovali ke kolu. Bradu měl skloněnou k hrudi. Nemilosrdně ho spalovalo slunce.

+ + + + +

Náboj kola byl přikován k yard vysokému sloupu. Bylo to nejobávanější místo v pevnosti a muži, kteří toto mučení přežili, by raději šli do pekla, než aby se tam vrátili.

Kapitán Clifton Keams ještě jednou pohlédl na kolo, než si sundal zaprášený klobouk a otevřel dveře bytu velitele pevnosti majora Paysona. Viděl, že Payson stojí u okna. Major se prudce otočil. Keams pozdravil a zůstal stát u dveří.

„Přivedl jsem ho zpátky, pane,“ řekl.

„Viděl jsem.“ Payson si ho prohlížel svýma tmavýma, zapadlýma očima. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. „Co s ním máte v úmyslu, kapitáne Keamsi?“

Keams opětoval jeho pohled. Jeho oči prozrazovaly nenávist.

„S vaším dovolením ho nechám zbičovat, sire. Ogilvy a jeho rebelové uvidí, jak dopadnou ti, kdo si myslí, že mohou z Fort Bayardu uprchnout. Je načase těm špinavým rebelům ukázat, kdo tu vládne. Bude to pro ně varováním. Dvacet ran bičem přivede k rozumu každého rebela, který se zaobírá myšlenkami na útěk. Bez tvrdosti bychom se vůči nim nikdy neprosadili.“

„Děkuju vám za vaše vysvětlení, kapitáne Keamsi,“ rychle odpověděl Payson, „dělejte, co uznáte za vhodné.“

Keams sevřel rty. Koutky úst měl pohrdavě stažené.

Pozdravil, ale Payson se již k němu otočil zády. Keams se obrátil a opustil místnost. Na úzké verandě před důstojnickými byty se zastavil a nasadil si klobouk. Jeho tvář byla zkřivená hněvem.

„Ty zatracený bastarde,“ zamumlal, když vyšel ze stínu verandy.

Pomalu kráčel po cvičišti ke kolu, na němž visel zajatec. Rukavice, s kterými si chvíli hrál, si strčil pod paži. Pak chytil zajatce za vlasy a prudce mu zaklonil hlavu. Z jeho oschlých, zakrvácených rtů se vydral chraplavý zvuk. Otevřel oči a pohlédl Keamsovi do tváře. Jako by jen pomalu poznával to, co viděl.

„Nechám vás zbičovat,“ řekl Keams téměř vlídným, tichým hlasem. Viděl, že zajatci se chvějí víčka, a poznal, že rebel mu rozuměl. „Tvoji přátelé uvidí, co se s tebou stane, rebele. Ukážu gentlemanům z Jihu, že jste jen vši, které můžu kdykoli rozmáčknout!“

Zajatec mu plivl do tváře. Keams ho pustil. Zvedl ruku a utřel si slinu ze tváře. Byl bledý jako stěna.

Pak zvedl těžkou, koženou rukavici a udeřil jí vězně do obličeje. Muž narazil hlavou do náboje kola.

„Za to ho oddělá,“ řekl Hatch za oknem své kantýny. „Keams už najde způsob, jak ho vyřídit.“

Dan Yarnell se otočil. „Major s tím souhlasí, že ten muž zemře při bičování?“

„Nebude první.“ Hatch si hodil špinavý ručník přes rameno. „A ten, kdo Keamsovi plivne do tváře, za to musí pykat. Bičovat se dá různými způsoby. Když chceš, aby to bičovaný přežil, můžeš ho bít tak, že ho nezabije ani padesát ran. Ale můžeš zabít i patnácti ranami. A profous udělá to, co mu Keams přikáže, protože ví, že jinak je odepsaný. Keams by ho poslal na patrolu, z které by se určitě nevrátil. Proto raději bude zabíjet ostatní bičem, než aby riskoval apačský oštěp. Košile bližší než kabát.“

„A takto chtějí držet zajatce v šachu? Je to tak?“

Hatch se vrátil k pultu. Nerozhodně vzal do ruky sklenici.

„Ano, tím je drží v šachu,“ odvětil. „Keams je ďábel. Ale to ví v pevnosti každý. Myslím, že Jim Ogilvy a jeho vojáci by se klidně nechali pověsit, kdyby předtím mohli Keamse umlátit. Nenávidí ho – ale bojí se ho. Bojí se ho dokonce víc než Apačů. V horách mají jen mizivou šanci Apačům uniknout. Proti Keamsovi jsou však úplně bez šance. Ten každého uprchlého rebela štve tak dlouho, až ho vyřídí. Většinou je přiveze do pevnosti mrtvé.“

Dan Yarnell přistoupil k pultu a Hatch před něho postavil láhev a sklenici. „Někdo musel proklít místo, na kterém Fort Bayard stojí. Ten, kdo tu žije dost dlouho, ví, že to je peklo. Na toto místo všichni zapomněli. O lidi tady se nikdo nestará. A když tě venku trefí apačský šíp, nikdo ti nepomůže. Sem přijdou jen muži, pro které jinde není místo.“

Dan Yarnell si pomalu nalil whisky. „A proč odtud ti lidé neodjedou?“

Hatch hodil svůj ručník na pult. „Slyšel jste o tom, že by zatracená duše opustila peklo?“

Dan Yarnell na něho pohlédl, chtěl vědět, zda Hatch nežertuje. Kaprálova tvář však byla vážná, kolem úst měl trpké rysy. Zavrtěl hlavou.

„Tomu, kdo sem přijde,“ řekl, „je všechno jedno. Ten je tu proto, aby tu zemřel.“

+ + + + +

Dan Yarnell stál před stěnou kantýny, když byl zajatec bičován. Slunce již zašlo, stále však bylo vedro. Sálalo ze země, vzduch mezi hradbami a palisádami byl dusivý.

Zajatec byl přivázán ke kolu, čelem k náboji. Za ním stál jeden statný voják, který byl od pasu nahoru nahý stejně jako zajatec. Pod pásem se mu houpaly kšandy. Měl brutální, hranatou tvář, nízké čelo a světlé, kudrnaté vlasy.

Kolem zápěstí pravé ruky měl omotaný pět stop dlouhý bič spletený z tuctu kožených řemínků.

Na druhé straně cvičiště stál kapitán Clifton Keams. Jeho uniforma byla čistá, v ústech měl tenký, dlouhý doutník.

Hatch kývl na zajatce, kteří mlčky stáli za branou v hradbě z nepálených cihel, která oddělovala vězení od cvičiště. Tváře měli přitisknuté k mříži brány. Na skále na severní straně pevnosti stáli strážní s karabinami. Hlídky před vězením byly zdvojeny. To byli jediní lidé, které bylo vidět.

Mužstvo ani důstojníci neopustili své noclehárny. Keams stál široce rozkročen na kraji úzké verandy. Chvíli to trvalo, než zvedl ruku a dal znamení.

Prof ous zvedl bič a udeřil. Zajatec vykřikl. Jeho křik se ozval do ponurého ticha. Rukama svíral loukotě kola. Opět švihl bič. Celkem dvacetkrát udeřil zajatce do zad. Ten se už po desátém úderu zhroutil a pak visel v kožených řemenech.

Když prof ous sklonil bič, jehož řemínky byly nasáté krví, vykřikl muž na jižní hradbě: „Otevřete bránu!“

Dan Yarnell otočil hlavu a uviděl, jak se těžká křídla vrat otevřela. Obloha byla rudá. Na jejím pozadí byly vidět obrysy kočáru a jezdců.

Slyšeli řehtání koní a skřípění kol, když kočár přijel na cvičiště. Za ním se objevila setnina kavaleristů, prachem pokrytých, unavených jezdců. Šavle cinkaly o třmeny, koně frkali, jejich kopyta zviřovala prach.

Dan Yarnell viděl za poodhrnutým závěsem okénka kočáru drobnou ruku. Tvář té ženy vidět nemohl. Potom se závěs opět zatáhl, když kočár projel okolo kola a zůstal stát poblíž důstojnické ubytovny. Jezdci zastavili.

Profous odhodil bič a sáhl po vědru s vodou, které stálo u kola. Chrstl ji na zajatce, který visel na kole, ale ten se nepohnul.

Dan Yarnell pozoroval, jak kapitán Keams otevřel dvířka kočáru. Ven vyšel muž v uniformě, s šavlí pod levou paží. Pravou ruku natáhl do kočáru. Ve dvířkách se objevila žena, která pak vylezla ven.

Měla na sobě prosté, tmavé cestovní šaty. Její tvář byla skryta za závojem klobouku. Vykasala si šaty, aby je netáhla prachem.

„Kdo to je?“ zeptal se Dan Yarnell Hatche.

„Ten voják? Pokud jsem pochopil, co v posledních dnech vykládali důstojníci, tak je to major Williams,“ řekl Hatch. „Nový velitel Fort Bayardu. Kdyby přijel jen o několik minut dřív, mohl tomu bičování zabránit.“ Trpce se usmál, když dodal: „Ale to by se možná od důstojníka nedalo čekat. Pro ně je mužstvo jen póvl.“

Důstojník se otočil a Dan Yarnell si mohl prostudovat jeho tvář. Byl oholený a distinguovaný, oči měl světlé a jeho pyšný výraz prozrazoval, že tento muž je nepřístupný.

Na chvíli Yarnellovu pozornost zaujal profous, který se zakrváceným bičem kráčel ke kantýně. Jeho tělo se lesklo potem. Hodil Hatchovi pod nohy vědro.

„Co jsi s ním udělal?“ zeptal se Hatch. Jeho pohled byl upřen na bezvládnou postavu u kola.

„Udělal jsem to, co mi řekli,“ odpověděl profous. Protáhl si řemínky biče mezi prsty. Zůstala mu na nich krev.

„Žije ještě, nebo jsi ho odpravil?“ zeptal se Hatch.

„Ještě žije, ale dlouho nebude.“

Dan Yarnell v jeho hranaté tváři neviděl ani stopu emocí. Pochopil, že tomuto muži byli zajatci, které bičoval, lhostejní. Jenom vykonával rozkazy. A pokud po něm někdo chtěl, aby zabíjel, nepřemýšlel a konal.

Pootočil se, aby se na něho nemusel dívat. Jeho pohled padl na důstojníky, kteří vyšli ze svých bytů. Potom spatřil Paysona, který vyšel ze stínu verandy.

+ + + + +

Payson si rychle zapnul uniformu, když kráčel ke kočáru. Williams se k němu otočil a pohlédl mu do očí.

„Majore Williamsi!“ Payson stroze pozdravil. „Pane, neměli jsme tušení, že přijedete, jinak bych vám vyslal naproti eskortu.“

„To nebylo nutné. Měl jsem jako eskortu celou švadronu,“ odvětil Williams. „Kdo je ten muž, kterého jste nechal zbičovat, majore?“

„Jeden ze zajatých rebelů, pane. Utekl a byl chycen teprve před několika hodinami.“

„Rebel!“ řekl Williams. „Podle mě nemá smysl o rebelech mluvit. Na Východě víme, jak s nimi zacházet. Každý rebel, který padne v boji, znamená, že jeden z našich lidí zůstane naživu. Proč jste toho muže nenechal zastřelit před nastoupenými zajatci, majore?“

„Téměř denně přicházíme o muže v boji s apačskými patrolami. Když vyšlu patrolu, pak si mohu být jistý, že se nevrátí všichni. Už jsme ztratili dost lidí.“

„Zajatci se k vašim lidem nepočítají, majore,“ řekl Williams. Jeho hlas zněl ostře. Pohlédl na kolo. „Nejsou to nic jiného než rebelové.“

Jeho tvář byla chladná, když se otočil. „Majore Paysone, chci, abyste se seznámil s paní Lizou Williamsovou, mou ženou.“

Payson se uklonil. „Madam, pro důstojníky Fort Bayardu je to čest, že jste sem přijela.“

„Děkuju vám, majore,“ odpověděla. Za závojem byly rysy jejího obličeje vidět jen nezřetelně. Když promluvila, něco V Paysonově tváři se změnilo. Rychle odhrnula závoj a on jí mohl pohlédnout do očí. Linie kolem jeho úst a nosu se prohloubily, když sevřel rty.

Williams ho pozoroval, ale nic kromě jeho očí neprozrazovalo, že si všiml Paysonovy reakce.

„Byl bych vám zavázán, kdybyste mohl paní Williamsovou odvést do mého bytu, majore,“ řekl. „Pak se vraťte.“

„Jak si přejete,“ odpověděl Payson. „Smím vás doprovodit do vašeho bytu, madam?“ Nabídl jí ruku, a zatímco kočí sundával zavazadla ze střechy vozu, vydal se Payson s paní Williamsovou po verandě.

Williams je chladně sledoval, dokud nezmizeli za dveřmi.

Místnost za nimi byla jen spoře zařízená. Payson přišel doprostřed pokoje a zastavil se. Za ním se zavřely dveře. Otočil se. Líza Williamsová se opřela o dveře a pohlédla na něho.

„Takže se znovu vidíme,“ tiše řekla. „Myslela jsem si, že se mi zastaví srdce, když jsem tě spatřila. Změnil ses. Vypadáš jinak.“

„I ty ses změnila,“ řekl. „Byla jsi hrdá na to, že patříš k povstalcům a k Jihu. Válka ještě neskončila a už jsi ženou důstojníka v modré uniformě. To jsi už ztratila své nadšení pro Jih a pro jeho věc?“

„Neztratila jsem jen své nadšení,“ řekla. „Ztratila jsem všechno. Když Sheridan vytáhl do údolí Shenandoa, zanechával za sebou jen ruiny a jeho řádění padly za oběť i mé plantáže. Můj dům byl zničen a mé bavlníkové plantáže zpustošeny. Byla jsem na konci. Když se mi naskytla šance vdát se za Cartera Williamse, musela jsem se jí chopit.“

„Jsi s ním šťastná?“ zeptal se.

„To od tebe není fér. Jakým právem se ptáš? Jsem manželkou majora Cartera Williamse.“

„Jak snadno ses mohla stát mou ženou – nebo Ogilvyho,“ odvětil. Viděl, jak jí zajiskřilo v očích, když zmínil Ogilvyho jméno.

„Co o Jimovi víš?“ zeptala se a udělala krok směrem k němu. Když viděl, jak na něho upřeně hledí, pocítil pokoření.

„Je velmi blízko, Lizo,“ řekl. „Je venku s ostatními zajatci. Jim Ogilvy, kapitán slavné armády Konfederace a jižanský gentleman, je s padesáti dalšími otrhanými chlápky zavřený ve vězení. Už to není ten muž, kterým kdysi byl. Je otrhaný, páchne potem a j eho život nemá větší cenu než život posledního z jeho mužů.“

„Mluvíš o něm, jako bys ho nenáviděl,“ odvětila. „Co ti udělal?“

„Mně nic. Ještě stále má svou čest. Jenže já jsem renegát. Oblékl jsem uniformu Severu. Zradil jsem Jih jako ty, Lizo Williamsová.“

Chtěl projít okolo ní, ale Liza ho chytila za ruku. „Nejsem šťastná,“ náhle řekla. „Nenávidím muže, se kterým musím žít. Neexistují žádná muka, žádné ponížení, kterého by mě ušetřil. Pro něho jsem jen žena, kterou si koupil.“

„No a? Copak to není pravda?“ zeptal se s pohledem upřeným na dveře.

„To je celá tvá odpověď?“ Přistoupila k němu, jako by ho tak chtěla přinutit, aby se jí díval do očí. On však hleděl za ni.

„Dokázala ses zajistit. Co ještě chceš? Porážka Jihu nebude tvou porážkou. To jsi přece chtěla. Měla bys být spokojená. Dosáhlas toho, co jsi chtěla.“

„Na co bych ještě měla čekat? Ano, dosáhla jsem toho, co jsem chtěla. Dokonce jsem dosáhla ještě víc. Pomalu sestupuju do pekla a každý krok je novým mučením. Ale už nechci. Pomůžeš mi, když tě o to poprosím?“

Pohlédl na ni. „Jsi ženou nového velitele. Jsi paní Liza Williamsová. Nemůžu ti pomoct.“

„Jim Ogilvy mi pomůže.“

Viděla, jak potlačil hněv, který se ho náhle zmocnil. Měl pevně sevřené rty.

„Na Jima bych nesázel. Zatím se ještě nikomu nepodařilo uniknout z Fort Bayardu a dostat se na území Konfederace. Nech Jima být. Slyšíš?“

„Když o něm tak mluvíš, mám pocit, že tě nenávidí, Samueli,“ řekla. „Proč chceš na nenávist odpovědět nenávistí? Myslíš, že on by takto mluvil, kdyby byl na tvém místě?“

„O tom nepřemýšlím. Ale nechci, aby ho bičovali, nebo aby ho zastřelili někde v horách jako psa.“

„Jestli mu chceš pomoct, tak pomoz mně,“ rychle řekla, protože pochopila, že Payson chce Ogilvyho chránit. Nebyl hlupák. Hned ji prohlédl.

Pustil ji.

„Dej od Jima Ogilvyho ruce pryč,“ řekl ještě jednou. „Nemá nic kromě své cti. Já ho zničit nemůžu, ale ty ano. Varuju tě. Nedělej to, Lizo.“

„Kdysi jsem pro tebe znamenala hodně,“ tiše řekla.

„To je pravda. Ale rozdíl mezi mnou a Jimem Ogilvym je v tom, že jsem se naučil správně odhadnout lidi. Nikdy jsem nebyl gentleman z Jihu jako Jim Ogilvy. Na nic nemusím brát ohledy, Lizo. Nikdy jsem neměl velkou panskou usedlost, za kterou bych musel bojovat.“

„Možná proto pro tebe byla zrada Jihu snazší než pro Jima,“ vyhrkla.

V následujícím okamžiku pochopila, že udělala chybu. Okolo rtů měla výraz bezmocné zloby. Payson se trpce usmál.

„Připomněla jsi mi, že jsem zrádce,“ řekl. „A to je dobře. Musím ti za to být vděčný. A jsem ti vděčný, Lizo. Ale dej od Jima ruce pryč. Nemůže ti pomoct. A kdyby se o to pokusil, strhla bys ho do propasti.“

„Možná mi to za to stojí,“ odpověděla. „Možná bych udělala všechno, jen abych se dostala z tohoto vězení. Jim není jako ty. Ty jsi chladný a uvažuješ jako Yankee.“

„Pak máme aspoň něco společného,“ řekl Payson.

+ + + + +

Dan Yarnell chytil vězně pod paže, když kaprál Hatch odvázal kožené řemeny, kterými byl přivázán ke kolu. Jeho záda vypadala hrozně. Ve tváři byl bledý, oči měl zavřené. Hruď se mu nepravidelně zvedala a zase klesala.

Dan Yarnell ho pustil na zem.

„Chytněte ho za nohy,“ řekl Hatch, „a pomozte mi ho přenést k ostatním zajatcům. Jestli zemře, tak bude lepší, když bude mezi svými kamarády.“

Vzal zajatce za ruce a Dan Yarnell za nohy. Takto ho odnesli k bráně vězení, za kterou stáli zajatci, kteří na ně zachmuřeně hleděli.

„Otevřete bránu!“ zvolal Hatch. Jeden ze strážných odemkl zámek, odsunul těžkou závoru a vytáhl Yarnellovi z pouzdra revolver, aby se ho nezmocnili zajatci.

Dan Yarnell si toho nevšímal a spolu s Hatchem přivlekl těžké, bezvládné tělo do vězení. Tam ho položili na zem. Muž zasténal, když se zády dotkl země. Jim Ogilvy odstrčil

Dana Yarnella stranou, sklonil se a otočil muže na bok. Krev z ran se smísila s pískem a solí

„Přinesu vědro slané vody,“ zamumlal Hatch, kývl na Dana Yarnella a opustil vězení. „Musíme mu nějak zacpat rány. Ale nevěřím, že to ještě má cenu. Tomu už nikdo nepomůže.“

Zmizel a Dan Yarnell pohlédl na Ogilvyho. Kapitán povstalců byl mezi zajatci jediný, kdo měl řádně upravenou uniformu. Sklonil se k raněnému. Jeho tvář byla propadlá, koutky úst měl stažené, jako by měl něco hořkého na jazyku.

Jižané mlčky stáli okolo něho a muže, který ležel na zemi. Tomu se rozechvěla víčka. Pootevřel je a pohlédl na Ogilvyho. Zachvěl se bolestí a chytil Ogilvyho za ruku.

Pohyboval rty, ale trvalo to dlouho, než řekl pár srozumitelný slov.

„To… je… hrozné… být pohřbený… v zemi… kterou pošlapala… yankeeská holínka. Už nemůžu…“

„Nemluv, chlapče,“ řekl Ogilvy a jeho hlas zněl chraplavé a nepřirozeně. „Ještě žiješ. Až ta zatracená válka skončí, tak se vrátíš s námi do Texasu. Tak snadno se z toho nevyvlečeš. My tě zase postavíme na nohy. Na to se spolehni.“

Zajatcova tvář náhle ztuhla. Pevně sevřel Ogilvymu ruku, trýzněné tělo se vzepjalo a ze zakrvácených rtů se vydralo chraplavé zasténání. Na chvíli hleděl na Ogilvyho, pak obrátil oči v sloup a klesl na zem.

Jim Ogilvy ho pustil. Chvíli stál vedle něho, pak zvedl hlavu a rozhlédl se po ostatních. V jejich tvářích viděl nenávist a bezmocný hněv. Pomalu vstal. Pohlédl na Dana Yarnella.

„Teď můžete říct, že jste viděl zemřít rebela,“ chraplavě zamumlal.

Jeden ze zajatců zvedl kámen a vydal se k Danu Yarnellovi. Měl zkřivenou tvář, když však kámen zvedl, chytil ho Ogilvy za ruku.

„Nedělej to, Blythe.“

Muž se ohlédl. V očích mu planula nenávist.

„Proč ne?“ vyhrkl. „Oddělali jednoho z nás. Proč bychom neměli udělat to samé s někým z nich?“

„Protože nechci ztratit další muže,“ řekl Ogilvy a pohlédl mu do očí. Bradou kývl k bráně, za kterou stáli strážní s puškami v rukou. „Buďto by tě zastřelili, nebo ubičovali, Blythe. Zahoď ten kámen!“

Zajatec váhal. Prsty křečovitě svíral kámen.

„Zahoď ho,“ řekl Ogilvy. Hovořil tak tiše, že kromě Dana Yarnella a Blythe ho nikdo jiný nemohl slyšet. V jeho očích však bylo něco, co bylo tak zřetelné, že Blythe porozuměl. Pustil kámen do písku. Ogilvy od něho odstoupil a ukázal na mrtvého.

„Odneste ho do stínu,“ řekl. „Já jdu k Paysonovi.“ K Danu Yarnellovi dodal: „Běžte pryč, než vás moji muži roztrhají.“

Otočil se a šel k brance. Yarnell se vydal za ním. U brány zůstal Ogilvy stát.

„Odveďte mě k majorovi,“ řekl. „Musím s ním mluvit. Odveďte mě k němu. Teď hned.“

Seržant, vysoký, zrzavý Ir, přikývl. „Pusťte ho,“ řekl. „Odvedu ho k majorovi.“

Otevřel revolverové pouzdro a vytáhl armádní kolt. Když otevírali bránu, držel kolt v ruce, ale na nikoho jím nemířil. Brána se zavřela.

„Jdeme!“ prohodil seržant a kývl hlavní koltu. Ogilvy si upravil kabát a vydal se po cvičišti. Dan Yarnell kráčel za ním. Něco na tom muži ho fascinovalo.

Ogilvy byl zajatec. Ale nevzdal se. Neztratil svou hrdost. Ještě stále byl gentlemanem z Jihu. Mohli ho zabít, ale nemohli ho zlomit. Byl to muž, který neznal strach.

+ + + + +

„Chacova banda se pohybuje někde mezi námi a Victorio Mountains,“ řekl Payson. Prstem ukázal na oblast, o které mluvil. „Má asi tak sto mužů a je vyzbrojená jako pluk kavalerie.“

Major Williams odtrhl pohled od mapy.

„Co tím chcete říct: vyzbrojená jako pluk kavalerie?“ Jeho hlas zněl arogantně.

„Chci tím říct, že Chacova banda má dost zbraní na to, aby nás mohla porazit v bitvě. V této oblasti se pohybuje spousta obchodníků se zbraněmi. Někteří apačští bojovníci mají karabiny s větším dostřelem než armáda. A kraj stojí na straně Apačů, plukovníku. Chaco a jeho banda se mohou skrýt všude, pokud se budou chtít vyhnout boji. Zatím útočili jen na naše patroly. Tímto způsobem jsme ztratili více mužů, než si můžeme dovolit.“

Williamsovi zajiskřilo v očích. „Proč jste se nepokusil Apačům postavit v bitvě? Jeden pluk by je přece mohl zahnat za Rio Grande.“

„Vy jste proti Apačům nikdy nebojoval,“ řekl Payson. „Apači jsou ti nejtvrdší a nejkrutější bojovníci. Potřebovali bychom tři pluky na to, abychom je vyhnali z hor.“

„Pak na ně zaútočíme v horách. Napadneme je tam, kde na ně narazíme.“

„Pane, v horách je Chaco ve výhodě.“

„Zdá se, že zapomínáte na jisté věci, majore,“ odvětil Williams. „Zaprvé tu velím já. A zadruhé jsem viděl, jak naše kavalerie potřela rebely na Východě. Nemělo by být těžké zatočit s bandou indiánů, ať už je ozbrojená jakkoli.“

Payson pohlédl za něj. „Na Východě je to mnohem jednodušší, majore. V horách není ani půl tuctu míst, kde by se kavaleristický pluk mohl rozvinout. A Chaco je příliš chytrý na to, aby si takové místo vybral jako bojiště. Když ho napadneme v horách, určí místo a dobu boje on. Apači bojují jinak než rebelové na Východě…“

Tu se zvenčí ozval nějaký hluk.

„S dovolením, pane,“ řekl, přišel ke dveřím a otevřel je. V předsíni stál Jim Ogilvy, kterého drželi jeden seržant a jeden poručík. Každý z nich měl v ruce kolt.

„Co se děje?“ zeptal se Payson ostrým tónem. Dal svým mužům znamení, aby Ogilvyho pustili. Odstoupili a rebelský kapitán si upravil uniformu.

„Co chcete, pane Ogilvy?“ zeptal se Payson. Chvěly se mu nozdry, měl přivřené oči a vysunutou bradu.

„Ten muž, kterého jsi nechal zbičovat, je mrtvý,“ řekl Ogilvy. „Přišel jsem jen proto, abych ti to řekl. Zase o jednoho špinavého rebela míň.“

„O co tu jde, majore?“

Williams přistoupil k Paysonovi. Pohled jeho šedých očí byl upřen na Ogilvyho šedou, povstaleckou uniformu. Měl tvrdý výraz ve tváři.

„Kapitán Jim Ogilvy,“ řekl Payson. „Nejvyšší důstojník mezi zajatci, pane.“

Williams strnul. Změřil si Ogilvyho pohledem a řekl: „Co chce?“

Jeho otázka mířila na Paysona, ale odpověděl Ogilvy.

„Jeden z mých lidí byl ubičován k smrti. Nebylo to nutné, pane. Dobře chápu, že Sever chce oddělat všechny povstalce, kteří jsou v zajetí. Ale když chcete mé muže zabíjet, tak už s ohledem na vaše uniformy by bylo lepší, kdybyste je nechali zastřelit a ne bičovat.“

„Řekněte vašim lidem, že takto dopadne každý, kdo se pokusí uprchnout. Nenechám nikoho z vašich mužů zastřelit, pane Ogilvy. Ale budeme postupovat tvrdě, dokud všichni rebelové nepochopí, že utíkat nemá smysl.“

Ogilvy se zachmuřil. Trhalo mu na krku, když se otočil a chtěl jít ke dveřím. Williams ho však zastavil.

„Pane Ogilvy, rozuměl jste tomu, co jsem vám řekl?“

Ogilvy už sevřel kliku, ale ještě se otočil. Nenávist v jeho očích Williamsem nepohnula.

„Rozuměl jsem, pane,“ přidušeně řekl Ogilvy.

„Dobrá, pak můžete jít,“ odpověděl Williams. „Nesnáším rebelský smrad,“ zabručel pootočen k Paysonovi. „Asi proto, že ho znám už příliš dlouho.“

Ogilvy sevřel rty a vyšel na úzkou verandu. Když se otočil, aby zavřel dveře, uviděl ve stínu verandy ženu, která na něho hleděla.

Dan Yarnell, který stál u schodů verandy, viděl, jak Ogilvy vytřeštil oči. Chtěl se vydat k ženě, ale tu ho seržant dloubl hlavní revolveru do zad. Zarazil se a svěsil pozvednutou ruku. Sešel ze schodů, prošel okolo Dana Yamella a vydal se po cvičišti.

Žena na verandě se předklonila. Křečovitě svírala zábradlí, když hleděla na Ogilvyho. Jakmile zmizel ve vězení, promnula si oči, a když si všimla, že ji Dan Yarnell pozoruje, prudce se obrátila a vrátila se do bytu, z něhož vyšla.

Dan Yarnell si zapálil cigaretu. Zamyšleně kráčel ke stájím.

+ + + + +

Poté, co se postaral o svého koně, Dan Yarnell vyšel před stáj. Revolverové pouzdro měl pověšené přes levé rameno. Klobouk měl stažený hluboko do čela a v ústech se mu houpala vyhaslá cigareta.

Pevnost byla zahalena tmou. Na stěně visela lucerna. Vyšel z osvětleného kruhu do tmy a pomalu se vydal k palisádám.

Zvedl se studený vítr, který vířil prach nad cvičištěm. Ve vzduchu už byla cítit zima. Byl pozdní podzim a ráno byla na trávě jinovatka.

Dan Yarnell naslouchal večernímu signálu trubače. Zvedl si límce kabátu a kráčel dál k vězení.

Z temnoty se ozývaly tiché hlasy. Strážné nebylo vidět. Pravděpodobně se skryli v závětří hradeb.

Tam, kde v hradbě byla dřevěná brána pobitá železem, stála temná postava. Byla to žena. Dan Yarnell viděl, jak jí vlaje šála. Zády se opírala o zeď a hovořila s někým, kdo stál za branou a z koho nebylo vidět víc než ruce, kterými se držel mříže brány.

„…nemám sílu,“ řekla žena. „Už to nevydržím, Jime. Když jsem tě viděla, náhle se minulost vrátila. A já vím, že teď toho snesu ještě méně – ve tvé blízkosti. Nevěřím, že nemáme naději. Válka skončí a pak bude mít Jih novou šanci. Věřím, že budeme moct začít znovu. Ale sama to nedokážu.

My dva, Jime, bychom ale mohli obnovit aspoň kousek Jihu. Nechci tu uvadnout. Jsem příliš mladá na to, abych tu strávila zbytek života. Pomoz mi, Jime! Sama jsem příliš slabá. Ale chci s tím skoncovat.“

Dan Yarnell se pomalu stáhl. Nechtěl je poslouchat. Při tom zakopl o kámen.

Liza Williamsová se otočila.

„Co to bylo?“ zašeptala.

„To byl vítr,“ odvětil Jim Ogilvy. „Poslouchej, Lizo. Vezmu tě s sebou. Společně se vrátíme na Jih. Ale musíš mi pomoct. Sám to nedokážu.“

„Ty mi chceš pomoct?“ zašeptala. „Budu ti za to navěky vděčná, Jime. Vezmi mě s sebou. Musím odtud pryč, nebo se tu udusím. Žít s někým, kdo pro tebe nic neznamená, je jako žít v osamění. Život jako by ztratil smysl. Půjdu s tebou, kam budeš chtít, Jime. Jenom mě odtud dostaň pryč.“

„Obstarej mi revolver,“ řekl a přitiskl tvář mezi tyče mříže. „Nebude jednoduché sehnat zbraně, střelivo, zásoby a vaky s vodou.“

„Udělám všechno, co řekneš,“ slibovala. „Mám trochu peněz. Seženu všechno.“

„Ale ne v pevnosti,“ odpověděl. „Běž do apačského tábora před pevností. Je tam jeden obchodník. Jmenuje se Slim Hancock. Dá ti všechno, za co budeš moct zaplatit. Řekni mu, ať má dnem i nocí připravené koně. A ať ti dá kolt a náboje. Potřebujeme zbraň, abychom mohli uprchnout.“

„Buď bez obav. Přinesu ti revolver. Zítra večer se tu bude konat důstojnický bál. Po něm ti přinesu revolver.“

Ogilvy ji chytil za ruku. „Řekni Hancockovi, ať má koně připravené zítra v noci. To je naše šance, Lizo. Až se setmí, musíš pryč. Jakmile budeš venku, uprchneme.“

Letmo ho pohladila, ale pak strnula, když se na cvičišti objevil muž v plášti, který kráčel k nim. Ustoupila od brány a skryla se ve stínech hradeb. Ogilvy naslouchal jejím vzdalujícím se krokům. Zůstal stát u brány a hleděl na toho muže.

Věděl, že to je Payson. Poznal by ho i potmě. Payson se zastavil před branou a pohlédl na Ogilvyho, jehož tvář byla ve tmě vidět jen nezřetelně.

„Někdo u tebe byl, Jime,“ tiše řekl. „Nesnaž se to popřít. Viděl jsem stín. A vím i to, kdo to byl. Nevěř té ženě, je-li ti život milejší než ta tvá špinavá uniforma.“

„Nemám tušení, o čem mluvíš,“ odpověděl Ogilvy. V jeho hlasu byla hořkost a pohrdání. „Byl jsem tu sám. Nikdo tu nebyl.“

„Jime, pro ni jsi jenom nástroj. Dokážu si představit, co po tobě chtěla. Nedělej to. Keams tě bude štvát jako psa. A chladnokrevně tě oddělá. Víš, že tě nenávidí.“

„Ano, vím to. Ale nevím, kam tím míříš. S nikým jsem nemluvil.“

„Tady.“ Payson mu podal cigaretu. Ogilvy si ji nevzal.

„Ta žena je chladnokrevná,“ dodal Payson. „Jsi jenom položka v jejím kalkulu. Co myslíš, že by si počala s propuštěným jižanským důstojníkem, až válka skončí? Jenom tě využije. Buď opatrný, Jime. Jestli se s ní spustíš, jsi vyřízený. Odhodí tě, až tě nebude potřebovat, a vůbec o tom nebude přemýšlet.“

„Ty jsi opravdu Yankee,“ řekl Ogilvy. „Jak jsem tě jen mohl považovat za jednoho z nás? Změnil ses v někoho jiného.“

„Měl bys vědět, co děláš, Jime. Vrhla se Williamsovi kolem krku, když se jí to hodilo. A přesně to teď chce udělat s tebou.“

Ogilvy pomalu odvětil: „Tak bys nemohl mluvit, kdybych byl na svobodě. Nechej toho. Jenom ji chceš stáhnout s sebou do bahna, abys v tom nebyl sám.“

„Jak chceš,“ řekl Payson. Hodil cigaretu, kterou držel v ruce, na zem a zašlápl ji. „Jsi idiot, Jime. Nezaslouží si, abys kvůli ní riskoval život.“

„Ty nevíš, co je to zoufalství. Já ano. A ona to ví též. To ty nikdy nepochopíš, zrádce!“

Ogilvy stál u brány, i když už Payson zmizel ve svém bytě. Měl pachuť v ústech. Odtrhl z brány třísku a strčil si ji do úst. Pak se otočil a pomalu se vrátil.

Z temnoty k němu přistoupil nějaký muž. „Slyšel jsem, o čem jste mluvili, kapitáne,“ řekl. „Až přijde čas, tak mě vezměte s sebou. Nechci zhebnout ve špinavém zajateckém táboře.“

„Dobrá, Blythe,“ řekl Ogilvy, „budu na tebe myslet. Vezmu tě s sebou. Tebe a ještě dva muže.“

+ + + + +

Dan Yarnell za svítání opustil stáj, ve které spal. Vzduch byl ledový. Na světlé obloze se kupila šedá mračna. Ve vzduchu byl cítit déšť. Kdesi za Burro Mountains, odkud vanul vítr, muselo pršet.

Před stájí se umyl ve vědru vody, utřel se starou dekou a oblékl si košili a kabát. Potom šel do kantýny, kterou právě Hatch otevřel, a postavil se k výčepnímu pultu.

„Dej mi něco k snědku, Hatchi,“ řekl. „A pak mi zabal jídlo na cestu. Ještě dnes jedu pryč. A nelituju toho.“

„I já bych odjel, kdybych mohl,“ zamumlal kaprál. „Ale jestli vám můžu radit, vyjeďte až po setmění. Pak možná máte šanci v pořádku dorazit do Arizony. Jestli odjedete za světla, najde vás patrola, jak budete viset hlavou dolů nad vyhaslým ohništěm. Apači pevnost pozorují. Osamělý jezdec za denního světla neprojede.“

Odešel a pak se vrátil s talířem fazolí a hovězího, který posunul k Danu Yarnellovi. Potom vzal z kamen konvici s kávou a nalil jim dva hrnky.

„Víte,“ dodal, „tady se člověk ani neoholí, aby o tom indiáni nevěděli. Jeďte, dokud bude tma, a pak se někde skryjte. Ráno je většinou tak jasno, že jezdce je vidět na míle.“

„Díky,“ řekl Dan Yarnell a spláchl lžíci fazolí horkou kávou.

Hatch se sklonil přes pult. „Včera večer jsem něco zaslechl.“

Dan Yarnell jedl dál. Hatch si nalil další hrnek kávy.

„Major Williams je posedlý ideou vyhnat Chacovy Apače z hor na rovinu a tam je zničit. Tvrdí se, že to nebude dlouho trvat a pluk vytáhne. Ten člověk musí být šílený, když si myslí, že je možné Apače vyhnat z hor.“

„To je jeho věc, ne moje,“ řekl Dan Yarnell. „Vyrazím, jakmile se setmí. Dostal jsem se sem, když jsem hledal stádo koní, které mi uloupili Apači. Mezitím jsem pochopil, že to stádo už zpátky nikdy nezískám. Ve Fort Bayardu už nemám co pohledávat.“

Hatch přitakal a kývl hrnkem s kávou. „A já vám říkám, Yarnelle, v den, kdy pluk vytáhne za Chacem, uvidíme naše lidi naposledy.“

Dan Yarnell sklonil lžíci. „Co tím chcete říct, Hatchi?“

„Slyšel jsem různé věci, Yarnelli. Znáte obchodníka Slima Hancocka, který má svůj obchod v apačském táboře před pevností? Tvrdí, že Chaco jen čeká na to, až pluk vytáhne. V jeho bandě je prý více než sto padesát bojovníků. Většina z nich je vyzbrojená karabinami. Ta banda je dost silná na to, aby smetla celý pluk z povrchu zemského, pokud je nalákají do pasti.“

„Williams přece ví, co dělá.“

Hatch luskl prsty a utřel si ruku do kalhot.

„Payson by proti tomu ďáblu Chacovi šanci měl, protože i on je ďábel. Ale Williams bojoval jen proti rebelům. Zteč a útok v linii proti Apačům nemají význam. S nimi se musí bojovat jejich zbraněmi: musejí se nalákat do léčky a pak postřílet, než se poschovávají.“

+ + + + +

Když obloha potemněla a pouze nad západním obzorem ještě byla červená, když vedro polevilo a zvedl se vítr, vyšel Dan Yarnell z kantýny.

„Oslavují majorův příjezd,“ zamumlal Hatch, který kráčel za ním. Vzduch byl chladný a svěží. Slyšeli dívčí smích a hlas nějakého vojáka.

Z důstojnické ubytovny zněla hudba. Za okny se pohybovaly siluety.

„Ještě tančí.“ Hatchův hlas zněl zvláštně. „Jen ať si to užijí. Ještě nevědí, jak málo času jim zbývá.“

„Zdá se, že nemáte důstojníky zrovna v lásce,“ řekl Dan Yarnell.

Hatch pokrčil rameny, naklonil hlavu a odplivl si.

„Oni tančí a prosté vojáky čeká smrt. Já patřím k mužstvu. Proč bych je měl mít v lásce?“

Dan Yarnell si hodil sedlové brašny přes rameno. Sedlové pouzdro s henryovkou držel v levé ruce. Pravou si sáhl na okraj klobouku.

„Starejte se o své vojáky. Já musím jít. Hodně štěstí, kaprále.“

„Vám též,“ hlesl Hatch. „Budete ho potřebovat.“

Hleděl za tím mužem, když kráčel po cvičišti, které bylo zalito svitem měsíce. Dan Yarnell ve stáji osedlal svého koně a přivázal sedlové pouzdro s karabinou k sedlovým brašnám. Potom vyvedl zvíře ze stáje.

Na chvíli se mu zdálo, že nedaleko vězení viděl ve svitu měsíce stín. Nedbal však na to, vyšvihl se do sedla a vyjel k bráně, v níž hořely pochodně zastrčené v kovových kroužcích na zdech…

Liza Williamsová několik vteřin stála ve stínu hradby a hleděla na něho. Slyšela hlasy strážných.

Měsíc svítil tak, že vězení bylo ve stínu skály, která se tyčila nad severní stranou pevnosti. Oba strážní stáli ve svitu měsíce a nemohli ji vidět, když opatrně kráčela k bráně.

„Jime.“ Cítila jeho blízkost, když se neslyšně přitiskl k bráně a prostrčil ruku mezi tyčemi mříží. Strčil ji do šály a ucítil studenou, hladkou pažbu revolveru. Uchopil ho a přitáhl kolt k sobě.

„Máš všechno?“ zeptal se chvějícím se hlasem. Když hovořil, strčil kolt pod kabát uniformy.

„Všechno je zařízené,“ odpověděla a stiskla mu ruku. „Za Hancockovým domem stojí pět koní. V sedlových brašnách je všechno, co potřebujeme.“

„Budeš si muset obléct mužské šaty,“ zašeptal. „V těchto jet nemůžeš.“

„I o to se Hancock postaral,“ odpověděla. „Dej mi pár minut, ať můžu opustit pevnost. Budu na vás čekat u koní.“

„Nebudou tě postrádat na bále?“ zeptal se a pohlédl na důstojnickou ubytovnu.

„Ne,“ řekla a sevřela mu ruku. „Polila jsem si šaty červeným vínem a omluvila se, že se musím jít převléct. To bude nějakou dobu trvat. Nikdo mě nebude postrádat. Na to se spolehni, Jime.“

„Tak běž,“ chraplavě řekl. „Máš pět minut, potom uprchneme.“

Ještě jednou jí stiskl ruku a pak zmizela v temnotě. Ogilvy se opřel o bránu. Pod kabátem sevřel pažbu koltu. Rychle oddechoval.

Dan Yarnell zastavil svého ryzáka před chatou Slima Hancocka a seskočil ze sedla. U dveří stál nějaký muž. Světlo lehce se houpající petrolejové lampy, která visela nad dveřmi, padlo na jeho vrásčitou, zarostlou tvář.

„Vy jste Hancock?“ zeptal se Dan Yarnell, a když druhý muž přikývl, dodal: „Potřebuju dva vaky na vodu.“

Obchodník přivřel oči. „Už žádné vaky na vodu nemám. Musíte dál, pane.“

„Pojedu dál, jakmile budu mít vaky na vodu,“ odvětil Dan Yarnell. „Pojedu přes hory a na to potřebuju dva vaky na vodu.“

„Tak dobrá, přinesu vám ty zatracené vaky,“ řekl muž ve dveřích.

„Nachystejte si peníze. Naplnit si je budete muset, až když někde narazíte na vodu.“

Otočil se a zmizel ve své chatě. Dan Yarnell poplácal svého hnědáka po krku. Rozhlížel se, zatímco čekal na obchodníka. Apačský tábor působil klidně. Mezi stany hořely ohýnky, okolo kterých seděli indiáni.

Z tábora stoupal dým, mezi chatami se honili psi, v ohradách se pásli koně. Ani potmě nebylo možné přehlédnout špínu.

Sáhl si do kapsy kožené vesty, kterou nosil pod kabátem, a vytáhl váček s tabákem. Začal nabírat tabák, ale tu uslyšel frkání koně a pak cinkání kopyt na kamení.

Zarazil se. Váček strčil zase zpátky do kapsy, krátce pohladil koně po krku a pomalu přišel k rohu chaty. Odhrnul si šos kabátu, položil pravou dlaň na pažbu koltu a vyhlédl zpoza rohu.

Nezřetelně viděl koně, kteří stáli ve stínu a tiše frkali. Slyšel, jak ocasy zahánějí mouchy. Nebyl u nich žádný člověk.

Vedle prvního zvířete, appalooského valacha, se zastavil. Pohladil ho a sáhl přes sedlo. Ze sedlového pouzdra trčela pažba pušky. Na hrušce sedla visel plátěný vak, vypadalo to, že v něm jsou potraviny. Nad ním visel revolverový opasek s koltem.

Pomalu kráčel od koně ke koni. Až na jednoho na všech visely revolverové opasky. Na všech však byly vaky s potravinami a karabiny. Za sedly byly přivázané kozí vaky s vodou. Koní bylo pět.

Zadumaně poplácal posledního z nich, drobného ryzáka se štíhlým krkem, po krku, načež se otočil. Náhle však uprostřed pohybu strnul.

Uslyšel cvaknutí kohoutku koltu nebo pušky.

„Jen klid,“ řekl hlas za ním. „Než stihneš vytáhnout kolt, koupíš dvě dávky sekaného olova.“

Opatrně, se zvednutýma rukama, se Dan Yarnell ohlédl. Dva kroky za ním stál Hancock, který v levé ruce držel petrolejovou lampu a v pravé brokovnici s uřezanými hlavněmi. Ty byly namířeny na Dana Yarnella. Kohoutky byly natažené.

Vedle Hancocka, ve tmě, ještě někdo stál. Obchodník řekl: „Seberte mu revolver. Ale obejděte ho a vytáhněte mu zbraň z pouzdra zezadu.“

Stín vedle něho se pohnul, a když na něj padlo světlo, uviděl Dan, že to není muž, ale žena. Měla mužské oblečení, ale zpod klobouku jí čouhaly dlouhé vlasy.

Rychle ho obešla, aniž by se dostala mezi Dana a Hancocka, a vytáhla Yarnellovi revolver z pouzdra, načež se vrátila k Hancockovi.

Dan tu tvář viděl jen jednou, a to krátce. Stačil mu však jen zlomek vteřiny na to, aby ji opět poznal.

„Přiveďte jeho koně,“ řekl Hancock. „Rychle, než ho někdo uvidí.“

Přikývla a zmizela za rohem domu. Dan Yarnell svěsil ruce. Obchodník, jemuž se ve svitu lucerny leskly oči, ho pozorně sledoval.

„Klidně můžete dát ruce dolů,“ řekl. „Ale nezkoušejte žádné triky. Když to zmáčknu, zůstanou po vás jen holínky.“

„Zahráváte si,“ odvětil Dan. „Víte, kdo je ta žena?“

„Vím,“ řekl Hancock. Hovořil pomalu. „Uzavřel jsem s ní obchod. Po celý život uzavírám obchody s různými lidmi. Pracuju pro toho, kdo platí.“

„Na kolik si ceníte svůj život, Hancocku?“

Obchodník zavrtěl hlavou. Jeho tvář byla chladná. „To, že jste viděl ty koně, je pro mě zlé. Ale pro vás je to ještě horší.“

„Jak to tak vypadá, tak se ta žena pokouší pomoct někomu ze zajatců při útěku, Hancocku. Jestli vyjde najevo, že jste jí při tom pomáhal, pověsí vás.“

„To nikdy nevyjde najevo,“ odpověděla namísto Hancocka Liza Williamsová. Vyšla zpoza rohu chaty a vedla za sebou za uzdu Yarnellova koně. „Kdo by nás zradil?“

„Já. Například.“

Pustila uzdu. „K tomu nebudete mít příležitost,“ odpověděla a tón jejího hlasu nedával pochyb o tom, že to myslela vážně. „Nenechám se zastavit ani vámi, ani nikým jiným. Měl byste být dost inteligentní na to, abyste tomu rozuměl.“

+ + + + +

Jim Ogilvy se zády opřel o zeď z nepálených cihel a naslouchal krokům strážných na skále.

Po chvíli tiše sykl. Ze stínu se vynořily tři postavy, které tiše přiběhly k němu. Vedle něho se přitiskly ke zdi.

Tři muži, které Ogilvy vybral pro útěk, byli Zane Blythe a dva bratři, Robert a Gary Prentissové, kteří tak jako on pocházeli z Texasu.

Teď dřepěli u úpatí dvouyardové zdi, nad níž se zvedala skalní stěna.

„Ostatní spí,“ zamumlal Blythe. „Pokud se nikdo z nich neprobudí, tak to vyjde, kapitáne.“

Ogilvy pohlédl na spící muže, kteří leželi u úpatí stěny vězení. Chvíli váhal, načež přikývl.

„Jedno je důležité,“ zašeptal. „Musíme být zticha, dokud nevylezeme na skálu. Slézt dolů bude snazší než vylézt nahoru. Já půjdu první. Mám revolver. Po mně půjde Blythe, pak vy dva. Prostřílím nám cestu. Jakmile budete venku, víte, co máte dělat. Všechno jsem vám vysvětlil.“

„Můžete se na nás spolehnout, kapitáne,“ zamumlal Blythe. „My vás nenecháme ve štychu. Ti zatracení Yankeeové uvidí, že Jih ještě neprohrál.“

„Takže zatím,“ zašeptal Ogilvy. Strčil si revolver pod košili, aby ho neztratil, ostatní ho tiše chytili a zvedli. Ogilvy se chytil vrchní hrany zdi a vytáhl se. Nad sebou slyšel kroky strážných.

Rychle se přikrčil. Byl na úzké koruně hradby.

Kroky se zastavily. Dýchal otevřenými ústy, aby se neprozradil. Ruku měl pod košilí na revolveru. Nemínil couvnout. A nechtěl se nechat chytit. Trvalo to téměř minutu, než se kroky vzdálily.

Syčivě vydechl. Cítil, jak mu po zádech stéká pot. Pod sebou slyšel syčivé oddechování, načež se na okraji hradby objevily dvě dlaně. Pomohl Blythovi nahoru. Jako třetí tam vylezl Gary Prentiss. Jeho bratr Robert jako poslední. Musel vyskočit, aby se chytil okraje koruny hradby. Když ho ostatní chytili za ruce, narazil ďo hradby. Bylo to slyšet. Všichni strnuli.

Tu se ozvaly blížící se kroky. Pod sebou viděli strážného, který se tam rozhlížel. Pak zmizel. Kroky se v rovnoměrném rytmu vzdalovaly. Rychle Roberta Prentisse vytáhli nahoru. Jim Ogilvy začal lézt po skále nahoru. Ostatní ho v odstupech následovali a snažili se při tom způsobit co nejmenší hluk.

Ogilvy se na vrcholu skalního bradla přikrčil. Napravo viděl strážného, jehož silueta se rýsovala na pozadí ocelové oblohy. Měl na sobě plášť, v rukou zkřížených na prsou držel karabinu.

Nalevo, o něco dál, stál druhý strážný. Zapálil si cigaretu. Ogilvy viděl plamínek sirky. To byl dobrý cíl. Pokud by musel střílet, stačilo namířit na žhavý konec cigarety. Nemohl strážného minout.

Opatrně se pozvedl. Ve chvíli, kdy se rukama chytil skály, kopl do jednoho kaménku. Ten se skutálel ze skály dolů.

Strážný, který stál na skalním bradle napravo od Ogilvyho, se otočil a namířil karabinu.

Ogilvy se přikrčil. Pravou rukou si sáhl podkošili a vytáhl kolt. Vystřelil, ještě než strážný zmáčkl spoušť. Ogilvy viděl, jak se muž zkroutil. Karabina s cinkáním padala po skále. Vypálil ještě jednou. Voják se obrátil a zřítil se ze skály dolů.

Za Ogilvym třeskl výstřel. Cítil závan u tváře. Otočil se na kolenou, oběma rukama se chopil pažby, namířil na žhavý konec cigarety a vypálil. Třeskl výstřel a cigareta odletěla. Muž v širokém armádním plášti se zřítil ze skály.

Ogilvy přelezl bradlo a strčil si kolt pod košili. Hlaveň byla horká.

Pak se vydal dolů. Musel se vyhýbat velkým balvanům. Boty mu na skále klouzaly. Poškrábal si ruce o ostré hrany kamenů. Dýchal hekavě. Nad sebou slyšel Blythe a oba bratry Prentissovy. Čas od času uvolnili kamení, které pak padalo dolů.

Na hradbě bylo živo. Na skalním bradle se objevily pochodně. A pak třeskly první výstřely.

+ + + + +

Hancock sebou trhl, když třeskly výstřely. Pootočil se, ale hned se obrátil k Danu Yarnellovi.

„Nehýbej se,“ řekl. „Zmáčknu to, jestli uděláš jen jediný krok.“

Liza Williamsová si strčila Yarnellův revolver do kapsy svého kožešinou podšitého kabátu a rychle si natáhla rukavice.

„Musí tu být každou chvíli,“ řekla.

Obchodník kývl brokovnicí na Yarnella. „A co s ním? Nemůžu ho tu držet.“

„To se rozhodne, až tu budou muži, na které čekám.“

Za hradbami pevnosti bylo živo. Ozvala se trubka, na palisádách se objevovaly další louče.

Liza Williamsová ostře oddechovala. Dobře věděla, že nemají moc času. Zapnula si kabát a kolem Dana Yarnella šla ke koním. Elegantně se vyšvihla do sedla ryzáka.

Dan Yarnell čekal na to, až Hancock na okamžik skloní brokovnici. Viděl, že je vyděšený a neklidný. Brokovnici však nesklonil.

Ozvaly se kroky a pak se vedle chaty objevily stíny několika mužů. Jeden z nich zůstal stát na světle. Yarnell ho poznal. Tvář Jima Ogilvyho byla zpocená, uniformu měl zaprášenou. Hlavní revolveru kývl na Dana Yarnella.

„Co je s ním?“ Ta otázka mířila na Lizu Williamsovou, která na ně hleděla ze sedla. „Viděl koně,“ řekla. „Neměli jsme jinou možnost.“

„Vyřiďte ho, kapitáne,“ řekl muž, který stál v polostínu vedle Ogilvyho. „Vyřiďte ho, než začne křičet.“

„Nechci ho tu,“ řekl obchodník, který ještě stále držel v pravé ruce brokovnici. „Jestli mě prozradí, tak budu viset. A on mě prozradí.“

Ogilvy přivřel oči. Zvedl kolt a namířil Danu Yarnellovi na hruď. Několik vteřin tam takto stál, potom sklonil ruku.

„Dejte mi revolver, kapitáne!“ naléhal muž vedle něho. „Jestli to nedokážete, udělám to já. Je to jenom špinavá yankeeská krysa.“

„Ne,“ rozhodl Ogilvy, „vezmeme ho s sebou. Možná pro nás bude ještě cenný, až se za námi pustí Keams. Když mu vpálíme kulku do hlavy, tak nám nijak nepomůže, Blythe.“ Ohlédl se přes rameno.

„Na koně,“ řekl. „Za pár minut budou tady.“ Hlavní koltu dloubl do Dana Yarnella. „Na koně. A žádné hlouposti. Jinak…“

Dan mu pohlédl do očí. Ogilvy by ani na vteřinu neváhal ho zastřelit. Chtěl ho nechat naživu, možná proto, že chtěl mít rukojmí. Ale klidně by ho zabil, kdyby to považoval za nutné.

Sáhl po uzdě ryzáka a vyšvihl se do sedla. I ostatní nasedli. Hancock zhasl lampu a odstoupil.

Jezdci vyrazili a zmizeli v temnotě. To jediné, co po nich zůstalo, byl zvířený prach.

Dusot kopyt odezněl. Hancock se vrátil do chaty a zavřel dveře na závoru.

V apačském táboře zavládl neklid. Plameny ohňů nyní šlehaly výš. Mezi stany se pohybovaly postavy.

Slim Hancock zavřel úzké okno a opět rozsvítil lampu. Vzal láhev, odzátkoval ji, napil se a postavil ji na stůl. Potom z kapsy kabátu vytáhl hrst pokrčených bankovek a hodil je vedle lampy na stůl.

+ + + + +

Hora v ranním šeru připomínala obrovskou žábu, která pozoruje svou oběť a je připravená ke skoku. Na východě již byl světlý pruh oblohy.

Sesedli pod rudými skalami, napili se a napojili koně. Ti nyní stáli na kraji tinaji. Tiše frkali.

Dan Yarnell seděl kousek stranou a zády se opíral o skálu. Pozoroval ty čtyři muže a Lizu Williamsovou. Zena si sundala klobouk a lehla si, zatímco Jim Ogilvy a jeho kumpáni seděli vedle tinaji. Ogilvy měl v ruce větev a čáral jí do písku.

„Jsme na severním úpatí Černé hory,“ řekl. „Musíme jet přes Cedar Mountains, pokud se chceme dostat do Mexika. Za hranicí je Sierra Carrizalillo. Dokud tam nedorazíme, nebudeme v bezpečí. Nedělejme si iluze, je to nadmíru nebezpečné. Keams nám už je v patách. A tentokrát nebude sám. Tentokrát nehoní bezbranného, vyřízeného muže, kterého může uštvat. V horách nemá šanci nás najít. Ale nejdřív se musíme dostat do Mexika.“

„Možná by bylo lepší tu někde na něho počkat, kapitáne,“ řekl Blythe. „Dobrý střelec, který bude číhat někde tam nahoře na skále, může Keamse odpravit jednou ranou, až zastaví u tinaji.“

„To by k ničemu nebylo. Jedině, že bychom sejmuli všechny, kdo jedou s ním. Ale na to nás je příliš málo.“

Blythe si odplivl do písku a zašlápl slinu botou. „Odkrouhl bych ho s radostí. Už příliš dlouho vraždí naše lidi.“

„Pro nás je důležité jen jedno: Musíme zpátky do Texasu. Nikdo z nás by tím nic nezískal, kdybychom se zapletli do boje.“

Blythe přikývl. „Vím, kapitáne. Ale dal bych svůj život za to, kdybych mohl Keamse zastřelit. Kdo ví, kolik našich lidí ještě odpraví, když ho neodděláme. Je to příznivá příležitost. Museli bychom to udělat jako Komanči: jet po svých stopách zpátky a pak číhat.“

„Udělej to, když chceš,“ řekl Robert Prentiss. „Ale je to sebevražda. Můj bratr a já jsme s vámi šli proto, že jsme nechtěli zhebnout ve Fort Bayardu. Keams je hajzl, to ví každý z nás. Ale já se chci dost do Texasu a nechci skončit zahrabaný někde vpouští.“

Dan Yarnell si je prohlížel. Blythe byl vysoký, hubený muž s ostrými rysy v obličeji a očima daleko od sebe. Bob Prentiss byl jeho přesný opak. Byl malý a měl šlachovité, svalnaté tělo. Tmavé vlasy mu sahaly až po krk. Oči měl těsně u sebe a chyběla jim hloubka, jako by to byly oči nějakého plaza. Měl rychlé ruce a jeho pohyby působily nervózně a prchlivě.

Gary Prentiss, který seděl vedle něho, měl plochý, široký obličej s vystouplými lícními kostmi. Vypadal neškodněji než Bob. Dan však věděl, že to je jen klam. Ogilvy by si pro útěk nevybral neškodného člověka.

„Bob má pravdu, Zane,“ tiše řekl Ogilvy. „Možná ještě zažijeme den, kdy se s Keamsem budeme moct vypořádat. Teď pro to ještě není vhodná chvíle.“

Blythe vrhl na staršího z bratří Prentissů rozzuřený pohled, mlčel však.

„A co s ním?“ zeptal se Bob Prentiss a kývl na Dana Yarnella. Zůstal sedět, ale vytáhl kolt a namířil na Dana. „Teď už ho nepotřebujeme,“ řekl. Na rtech měl úsměv, který prozrazoval zlomyslnost. „Mohl by nám být nebezpečný. Je pro nás nebezpečím, které si nemůžeme dovolit, kapitáne.“

„Výstřel by teď byl slyšet na míle daleko,“ namítl Blythe. „Ale má pravdu, kapitáne. Měli bychom se toho špinavého Yankeeho zbavit.“

„To se dá udělat i potichu. Na to nemusíme střílet,“ řekl Bob Prentiss. „Já to vyřídím nožem.“

Ogilvy vstal a zůstal stát před Danem Yarnellem, který se svázanýma rukama klečel na kolenou.

„Chci ho jako rukojmího,“ zamumlal. „Možná by nám pomohl, kdyby nás Keams dostihl.“

„To je k ničemu,“ vyhrkl Bob Prentiss. „Keams nebude brát ohledy ani na něho, ani na tu ženskou. Musíme se s ním tahat jako s koulí na noze. Potřebuje potraviny a jídlo. Když ho odpravím, nebude potřebovat nic.“

Sáhl si pod kabát a vytáhl zpod něj těžký zavírací nůž. Palcem ho otevřel a začal si jej prohlížet.

„Nech toho!“ zabručel Ogilvy. „Nikdo, kdo má aspoň trochu rozumu, nezahodí láhev, dokud je v ní ještě voda. Nevíme, jestli ho ještě nebudeme potřebovat. A dokud nedorazíme do Sierry, tak ho potřebovat budeme. Schovej ten nůž.“

Prentiss váhal.

„Schovej ten nůž!“ tiše opakoval Ogilvy.

Prentiss sevřel rty a strčil si nůž pod kabát.

„A teď přiveď koně,“ dodal Ogilvy. „Do setmění chci být v Cedar Mountains.“

Zatímco ostatní šli ke koním, zůstal Ogilvy stát před Danem Yarnellem.

„Nevypadáte jako Yankee,“ polohlasně řekl.

„Vyrostl jsem na Jihu.“

„Takže špinavý odpadlík jako Payson.“ Ogilvy se pohrdavě zašklebil. „Kam vítr, tam plášť!“

„Litujete toho, že jste tomu chlápkovi nedovolil mě zabít?“

„Možná to chci udělat sám, až vás nebudu potřebovat. Vždycky jsem chtěl vidět nějakého odpadlíka zemřít.“

„Chcete mě zabít, protože jste nedokázal zabít Paysona, Ogilvy?“ zeptal se Dan a pohlédl mu do očí.

Ogilvy se zachmuřil. „Neprovokujte mě,“ řekl, aniž by při tom pohnul rty. „Na mě záleží, jak dlouho budete žít. Myslete na to.“

Otočil se a šel k Lize Williamsové, která se pomalu narovnala. Rozpustila si vlasy a nasadila si klobouk. Ve tváři se jí zračila únava z noční jízdy.

„Jak dlouho to bude trvat, než budeme v bezpečí?“ otázala se.

Ogilvy na sebe s odpovědí nechal čekat. „Celé to skončí už za pár dnů, Lizo. Nemusíš mít strach. To zvládneme, vrátíme se na Jih.“

„Já nemám strach,“ odpověděla. „Vstoupili jsme do hry a teď ji musíme dohrát do konce. Není cesty zpět, pro žádného z nás, Jime.“

„To nezní tak, jako bys byla šťastná, Lizo.“

„Možná se přece jen bojím a nechci si to přiznat. Ano, asi to tak je.“

„Nemusíš mít strach. Ne, dokud jsem s tebou.“

Na tváři se jí objevil letmý úsměv. Dan ho viděl, ale nenechal se jím oklamat. Byla to jen maska.

Liza Williamsová si přitáhla řemínky svého klobouku. „Jeďme dál,“ řekla. „Už jsme ztratili příliš mnoho času.“

+ + + + +

Kapitán Clifton Keams zastavil svého koně u ústí kotliny, kterou právě projeli.

Patrola zastavila za ním. Prachem pokrytí jezdci v modrých uniformách unaveně seděli v sedlech, jejich koně měli skloněné hlavy a švihali si ocasy po slabinách.

V hrdle kotliny byli tři pimští zvědové. Dva seděli na neosedlaných hřbetech malých koní, třetí, který měl na hlavě kavaleristickou čepici, klečel na zemi a mezi prsty se mu sypal písek. Hleděl na jih

Po chvíli vstal a přišel ke Keamsovi. Stříbrná ozdoba na krku mu při každém kroku cinkala. Měl na sobě bavlněnou košili, bederní roušku a vysoké apačské mokasíny.

Hlavní karabiny kývl směrem na jih.

„Jak dlouho je to, co tudy jeli?“ zeptal se Keams a postavil se ve třmenech, jako by na horizontu hledal oblak prachu.

Pima zvedl ruku a roztáhl prsty. Jeho tvář byla chladná.

„Takže mají pět hodin náskok,“ procedil Keams mezi zuby. „Musíme je dohnat, než dorazí do hor a zmizí v nich. Jedeme dál!“

Zvedl pěst a oddíl vyrazil. Pima se vyšvihl na hřbet svého pinta a kopl ho patami do slabin. Společně s ostatními zvědy jel před švadronou.

„Existuje jenom jedna cesta, kterou mohli jet,“ řekl Keams k poručíkovi, který jel vedle něho. „Přes Cedar Mountains. Za hranicí, v Carrizalillos, mohou beze stopy zmizet. Tam je nenajdou ani naši Pimové.“

Poručík Redford si stáhl klobouk do čela. „Pojedou v noci,“ řekl. „Ale my můžeme jejich stopy sledovat jen přes den.“

Keamsovi se chvěly koutky úst. „Jediná malá prašná bouře, poručíku, a jejich stopy jsou pryč. Jet po stopách nic neznamená. Ale já vím, kudy pojedou. A postavím se jim, ještě než budou moct zmizet v horách.“

+ + + + +

Setmělo se rychle. Slunce zmizelo za mraky. Zvedl se vítr, který hnal nad zemí oblaky prachu.

Koně v šeru tábora popocházeli. Oheň tiše praskal a po skalních stěnách se pohybovaly stíny.

Dan Yarnell seděl zády opřen o palo verde, k němuž měl přivázané ruce.

„Potřebujeme ještě dřevo,“ řekl Ogilvy, který seděl s talířem na kolenou u ohně. Jeho pohled byl upřen na Boba Prentisse.

„Gary, přines dřevo,“ krátce řekl Bob. Jedl a hleděl do ohně.

„Řekl jsem to tobě,“ zabručel Ogilvy.

Bob Prentiss zvedl hlavu. V očích mu jiskřilo.

„To je přece jedno, kdo přinese dřevo,“ odsekl. „Já teď chci jíst.“

Blythe vzhlédl ze svého talíře.

„Já bych udělal to, co řekl kapitán,“ zamumlal.

„Teď už tu žádný kapitán není. Už nejsme ve slavné armádě Konfederace. A já nemám chuť se do ní vracet. Jih je vyřízený a já v té zatracené válce nemíním koupit yankeeskou kulku. Život je mi cennější než jižanská vlajka.“

Blythe levou rukou odsunul svůj talíř. Ve tváři se mu pohybovaly stíny. Chtěl vstát.

„Zůstaň sedět, Zane!“ řekl Ogilvy. Hleděl na Prentisse. „A ty přines dřevo!“

Bob Prentiss si strčil pravou ruku pod kabát. Dan Yarnell věděl, že tam má nůž. Blythovu ruku neviděl, ale musel ji mít u revolveru.

„Nebudu ti to říkat dvakrát,“ procedil Ogilvy mezi zuby.

Prentissovi cukalo ve tváři. Potom však ruku pomalu vytáhl. Jeho bratr se uvolnil. Gary rovněž posunul ruku k revolveru, když viděl bratrův pohyb.

Bob Prentiss se narovnal, odstrčil talíř stranou a opustil kruh osvětlený ohněm.

„Tvůj bratr si nějak moc otevírá hubu,“ řekl Blythe.

Gary Prentiss se pohnul, jako by byl v rozpacích.

„Nech Boba na pokoji, Zane,“ odvětil. „Jestli jsi proti němu, jsi i proti mně. Jsme bratři. Na to nezapomeň. Nech ho na pokoji, nebo se seznámíš s jeho nožem. Bob s ním uměl vždycky dobře zacházet. Ve válce s ním odpravil nejednoho muže. Je to zatraceně jednoduché, když se to umí. A nedělá to hluk, Zane. Říkám ti to ještě jednou: Nech ho na pokoji.“

„Chceš mi vyhrožovat?“ zeptal se Blythe. V jeho hlasu i postoji bylo cosi výhrůžného.

Gary Prentiss na něho upřeně hleděl. „Jenom jsem řekl, že nůž nedělá hluk. Ale je stejně tak smrtící jako kulka, když se trefí správné místo.“

Liza Williamsová se náhle zvedla a odešla od ohně ke svému lůžku. Její deky ležely u palo verde, ke kterému byl přivázaný Dan Yarnell. Když je rozmotávala, vzhlédla a jejich pohledy se setkaly.

Dan cítil její vypočítavost a chlad. Čišelo jí to z očí. Ještě nikdy předtím u ženy neviděl takové oči. Byla krásná i teď, když byla její tvář zaprášená. Její oči však byly chladné. Čímsi mu připomínala Cliftona Keamse.

„Proč na mě tak hledíte?“ zeptala se tak tiše, že muži u ohně to nemohli slyšet. „Co mám na obličeji, že na mě tak hledíte?“

„Přemýšlím o tom, co vás přimělo pomoct zajatcům k útěku. Co od Jima Ogilvyho očekáváte?“

„Možná byste tomu nerozuměl, kdybych vám to řekla. Možná byste ke mně potom cítil ještě větší pohrdání.“

„Já vás přece neznám. Proč bych vámi měl pohrdat? Uvědomujete si, co se s Ogilvym a jeho muži stane, jestli nás dostihne Keams?“

„Zastřelí je. Buďto v boji, když se nevzdají, nebo ve Fort Bayardu, když se vzdají.“ Hovořila naprosto klidně, jako by mluvila o něčem banálním.

„To vámi vůbec nepohne?“

„Asi by to mnou mělo pohnout. Ale už jsem toho zažila příliš mnoho. Jde mi jen o to, abych se jednoho dne dostala na Jih. Ale tomu vy možná nerozumíte.“

„A když Ogilvyho zastřelí?“

Ještě chvíli na něho hleděla, pak se sklonila k druhé dece a rozmotala ji.

Vypadalo to, jako by jeho otázku přeslechla.

+ + + + +

Robert Prentiss se zarazil, když uslyšel tiché, varovné frkání koně. Sklonil se pro uschlou větev. Jednu vteřinu zůstal skloněný, pak ustoupil do stínu skály.

Měsíc stál nad ní. Ve skalních stěnách se třpytila slída. Bob Prentiss sáhl rukou pod kabát a sevřel rukojeť nože.

Pomalu ustupoval. Přemýšlel o Keamsovi. Cítil, jak mu po těle stéká pot. Keams jel tedy bez zastávky a dostihl je!

Neslyšně obešel balvan. Sáhl na skálu. Šikmo stoupala a byla rozpukaná.

Bob Prentiss opatrně vylezl nahoru.

Kámen byl studený, jeho ruce však byly horké a vlhké od potu. Dýchal otevřenými ústy, aby se neprozradil. Pomalu přilezl k okraji skalní plošiny a opatrně pohlédl dolů.

Jezdec měl měsíc v zádech. Bylo dost světlo na to, aby Bob rozeznal i ty nejmenší podrobnosti. Byl to Apač. Nehnutě seděl na strakatém pintoví a hleděl k ohni.

Od pasu nahoru byl nahý, přes ramena však měl přehozený kavaleristický kabát. Na hlavě měl seržantskou čepici. Nohy měl až k mokasínům pomalované bílými pruhy. V pravé ruce držel karabinu, kterou si opíral o stehno.

Bob Prentiss se rozhlížel. Nikde se nic nehýbalo. Pomalu si uvědomil, že Apač je sám. Olízl si oschlé rty.

Pravou rukou vytáhl zpod roztrhaného kabátu nůž a ten držel tak, aby se jeho čepel neleskla.

Několik vteřin nehybně ležel, pak uviděl, jak Apač otočil koně.

Bob Prentiss se neslyšně narovnal. Ve svitu měsíce vrhal stín, ale to Apač neviděl. Stáhl nohu, aby pinta kopl do slabin. Zvíře zafrkalo a trhlo hlavou. Apač se předklonil. V té chvíli se Bob Prentiss odrazil.

Kůň sebou trhl, když Prentiss skočil indiánovi na záda. Prentiss se pohyboval bleskurychle. Levou rukou chytil Apače pod krkem a zaklonil mu hlavu. Ve svitu měsíce se zablyštěla čepel nože. Apač se Vzepjal. V následujícím okamžiku se pinto postavil na zadní a oba se skáceli na zem.

Tvrdě dopadli na kamenitou zem.

Bob Prentiss Apače nepustil. Ještě stále ho držel. Cítil, jak mu sevřel ruku, ve které držel nůž, vytrhl ji však a bodl. Apač ho pustil a zůstal bezvládně ležet.

Prentiss se odvalil a zvedl se na kolena. Hekavě oddechoval. Chytil Apače za vlasy a zaklonil mu hlavu, připraven ještě jednou bodnout. Už to však nebylo nutné.

Rukávem si utřel tvář, načež očistil čepel nože o Apačův kabát a schoval nůž pod košili, aniž by ho zavřel. Chvíli vrávoral, když se zvedl.

Pinto stál opodál. Ucukl, když Prentiss sáhl po uzdě. Zneklidňoval ho pach krve. Prentiss mu stáhl hlavu, jako by chtěl nasednout, a poplácal po krku, když se začal uklidňovat. Teprve potom ho přivedl na místo, kde ležel Apač. Zvedl ho a naložil ho přes hřbet koně. Pak ho vzal za uzdu a vedl ho za sebou. Zvíře ho, byť s frkáním, poslechlo.

+ + + + +

Dan Yarnell byl první, kdo Prentisse uviděl, když se vynořil z temnoty. Ostatní vzhlédli, teprve když už byl u ohně.

Prentiss se zastavil a pustil uzdu. Dan Yarnell sledoval, jak ze hřbetu koně stáhl mrtvého Apače. Mrtvý s žuchnutím dopadl na zem.

„Vyřídil jsem ho mezi skalami,“ řekl Prentiss. „Musel ho přilákat náš oheň.“

Ogilvy se sklonil k Apači, načež pohlédl na Prentisse.

„Byl sám?“

„Kromě něho jsem nikoho neviděl. Ale Apači jen málokdy jezdí sami. Tam, kde je jeden, jsou pravděpodobně i další.“

Přistoupil k ohni a začal ho rozkopávat.

„Co děláš?“ zeptal se Gary.

„Ten oheň je příliš velký,“ zamumlal Bob Prentiss. Plameny hasly a po chvíli zůstalo jen několik malých plamínků. Bob Prentiss se otočil a šel ke svému nocležišti. Zvedl své sedlo a přivlekl ho ke koním.

Gary mu vstoupil do cesty. „Kam jdeš s tím sedlem?“

„Mizím.“ Bob Prentiss hodil sedlo vedle svého koně a šel si pro další věci. „A jestli máš aspoň špetku rozumu, pojedeš se mnou.“

„Proč chceš pryč?“ ostře se zeptal Ogilvy.

Bob Prentiss na něho pohlédl přes rameno.

„Protože nechci, aby mě vyřídili Apači,“ odpověděl. „Jestli touto cestou pojedeme dál, padneme do rukou Apačům nebo Keamsovi. Byl jsem proti tomu, abychom tu tábořili.

Chtěl jsem jet celou noc. Teď pojedu klidně i sám, když to bude muset být.“

„Když pojedeš ty, pojedu i já,“ řekl Gary Prentiss a úkosem pohlédl na Ogilvyho a Blytha. Nato se otočil k mrtvému Apači a pak znovu ke svému bratrovi.

„Buďto pojedeme všichni nebo nikdo,“ řekl Ogilvy.

„A kdo by nás měl zastavit?“ zeptal se Bob Prentiss.

„Já!“ Ogilvy se sklonil a zvedl větev, aby si zapálil cigaretu. Přes její plamínek pohlédl na oba bratry.

Bob Prentiss pustil deky, které zvedl, a s nakloněnou hlavou pozoroval Ogilvyho. Dlaň měl nad revolverem.

„Poslouchej, kapitáne,“ řekl. „Už nejsme v té tvé armádě. A ty nám nemáš co přikazovat. Je mi jedno, co říkáš. Udělám to, co chci. Odjedu.“

Ogilvy hodil hořící větev zpátky do ohně. „Jsi idiot, Bobe. Jestli narazíme na Apače, tak máme šanci jen tehdy, pokud zůstaneme pohromadě. S Keamsem to je stejné. Když se rozdělíme, jsme ztracení – všichni. Proto odtud ty ani tvůj bratr neodjedete dřív než všichni ostatní. A to se stane až ráno, protože koně potřebují odpočinek. K ničemu by nám nebyli, kdyby se po cestě zhroutili. Běž si lehnout a uklidni se.“

Bob Prentiss se zamračil. „Vypadá to, že jsi ještě vůbec nepochopil, že časy se změnily, kapitáne. V té zatracené armádě Konfederace jsi ještě něco znamenal. A když nás Yankeeové zavřeli do vězení, tak ses snažil udržovat svou uniformu tak čistou, jak to jen bylo možné, protože i tam jsi chtěl být někdo. Ale tady nejsi nic, tak jako já a můj bratr a ten zatracený Yankee a ta ženská. Mně nebude nikdo nic přikazovat. Nenáviděl jsem důstojníky, už když jsem vstoupil do armády. Tady ti ta tvá uniforma nic nepomůže. A jestli jsi rozumný, tak nás necháš odjet.“

Dan, který je napjatě pozoroval, viděl, že Prentiss lehce pohnul prsty. Gary, jehož tvář byla ozářena plameny, odstoupil od svého bratra. I on měl ruku položenou na hladké kůži zbraňového pouzdra. Byl zvyklý poslouchat svého bratra. Už dlouho Robert myslel za něho a Gary si na to zvykl. Teď čekal na znamení svého bratra.

Ogilvy udělal krok, Bob Prentiss se přikrčil.

„Nezkoušej to, kapitáne!“ varoval ho. „Nemusí to být nůž. I s koltem jsem rychlejší než ty.“

„Možná jsi i rychlejší než já,“ ozval se hlas ze stínu skal.

Dan se ohlédl. Mimo kruh osvětlený ohněm tam stál Blythe. U boku držel karabinu. Mířil mezi oba Prentisse.

Gary se zamračil.

„Jen ať to zkusí, Bobe,“ řekl. „Oba nás netrefí.“

„Stačí, když sejme jednoho,“ řekl Ogilvy. „Druhý patří mně.“

Usmíval se – nad hlavní svého koltu. Držel ho v ruce uvolněně. Mířil na Boba Prentisse.

„Odepni si opasek!“ přikázal.

+ + + + +

Bob Prentiss váhal. Pravou ruku měl ještě stále nad revolverem. Pohlédl na svého bratra. Gary hleděl na Blytha.

„Odepni si opasek!“ opakoval Ogilvy a něco v jeho hlasu Prentisse varovalo.

Pomalu a opatrně rozepnul přezku a nechal opasek spadnout na zem.

Ogilvy nehnul ani brvou. Palcem stáhl kohoutek svého koltu, otočil zbraň tak, že v jeho dlani ležela pažbou nahoru, a hodil ji Lize Williamsové. Pak pomalu přišel k Prentissovi, který na něho hleděl přivřenýma očima.

Dan Yarnell, který pozoroval oba muže, pochopil, že Ogilvy nemá strach. Prentiss se zachmuřil. Vystouply mu čelistní svaly. Udělal jeden krok zpátky. Jako by teprve nyní poznal, že Ogilvy chce přestřelku a že se jí nemůže vyhnout.

Pravou rukou sáhl pod kabát. Když ji vytáhl, držel v ní nůž. Čepel se ve svitu plamenů leskla.

„Odhoď ten nůž!“ zvolal Blythe. Hlaveň jeho karabiny se zvedla.

„Nech ho, Zane,“ řekl Ogilvy. „Dostane to, co chce.“

Udělal ještě jeden krok směrem k Bobu Prentissovi. Ten se přikrčil a ucouvl. Levou ruku měl před sebou, pravou s nožem, jehož čepel držel palcem a ukazováčkem, měl skloněnou až k hrudi.

Prentiss se usmál. „Vždycky jsem chtěl oddělat důstojníka,“ řekl. „Teď ti ukážu, kapitáne, jakou cenu tu má tvé slovo.“

Jeho útok přišel nečekaně, ještě než vyhrkl poslední slovo.

Dan Yarnell viděl, jak udělal výpad doprava. Čepelí nože opsal půlkruh, ale uprostřed pohybu změnil směr, zvedl nůž a zaútočil jím Ogilvymu na břicho. Byl to zákeřný útok.

Liza Williamsová vykřikla. Chvíli nebylo nic vidět, pak plameny vyšlehly výš a Dan Yarnell viděl, že Prentiss má pravou ruku zaklíněnou pod Ogilvyho levou paží. Jeho výpad nevyšel.

Ogilvy se prudce otočil a Prentiss ho musel napodobit, pokud nechtěl, aby mu Ogilvy zlomil ruku. Vykřikl, pustil nůž a ten spadl na zem.

Ogilvy se rozmáchl a praštil ho do hrudi. Dan slyšel sténání a viděl, jak se Prentiss zkroutil. Ogilvy ho zasáhl kolenem do obličeje. Prentiss zavrávoral a klesl na kolena. Když zvedl hlavu, uviděl nůž, který ležel půl yardu od něho. Natáhl po něm ruku, ale tu na nůž šlápl Ogilvy.

Prentiss vstal a pokusil se do Ogilvyho vrazit se skloněnou hlavou. Kapitán mu zasadil ránu pěstí do obličeje. Prentiss klesl na kolena a svalil se na zem.

Bezvládně tam ležel a Ogilvy stál nad ním a čekal, zda se ještě jednou zvedne. Jenže Bob Prentiss zůstal ležet, a tak se Ogilvy otočil a rukávem své šedé uniformy si utřel obličej. Pohlédl na Garyho, který mlčky a se zkříženýma rukama sledoval porážku svého bratra. Proti Blythově karabině však byl bezmocný.

„Viděl jsi, co se stalo s tvým bratrem,“ řekl Ogilvy. „Budete mé rozkazy poslouchat, rozumíš? Ještě pořád jste vojáci armády Konfederace a jste pod mým velením. Až se tvůj bratr probere, tak mu řekni, že ho příště neomráčím pěstí, ale že ho zastřelím, jestli bude odporovat mým příkazům. Rozumíš?“

Gary přikývl, ale neřekl ani slovo. Potom zvedl láhev s vodou a šel ke svému bratrovi, převalil ho na záda, odšpuntoval láhev a nalil mu vodu na tvář.

Dan Yarnell se opřel o strom. Věděl, že se musí postavit na Ogilvyho stranu, pokud chce mít naději přežít. Bratři Prentissové by ho bez váhání oddělali. Pro ně byl jen ustavičnou hrozbou, které se chtěli zbavit. Bob byl bezpochyby ten nebezpečnější z nich. Byl nevypočitatelný a nyní byl ještě nebezpečnější, protože takové pokoření muselo ještě víc rozdmýchat jeho nenávist vůči Ogilvymu.

Bob Prentiss se otočil na bok. Zasténal a začal zvracet. Pak mlčky ležel v písku. Po nějaké době zvedl hlavu a pohlédl na Ogilvyho.

Jim Ogilvy vzal revolverový opasek, který Prentiss pustil na zem. Vytáhl zbraň z pouzdra, klekl si k Prentissovi, chytil ho levou rukou za límec jeho roztrhané košile a ukázal mu kolt.

„Bobe,“ řekl, „jestli to ještě jednou zkusíš, pak tě zastřelím – to ti přísahám! Odteď budeš dělat to, co ti řeknu. Jestli mě nebudeš poslouchat, nikdo z nás nemá šanci dostat se do Texasu. A než bych připustil, abychom kvůli tobě šli všichni k čertu, tak tě raději odpravím. Rozumíš?“

„Ano,“ zasténal Prentiss a přikývl. Ogilvy ho pustil, strčil zbraň do pouzdra a hodil opasek vedle Prentisse. Potom se k němu otočil zády a šel ke svým přikrývkám, které si rozložil vedle Lizina lůžka.

Bob Prentiss hleděl za ním, načež pohlédl na zbraň, která ležela vedle jeho pravé ruky. Dan věděl, že v následujících minutách se rozhodne, zda Prentiss sáhne po zbrani. Vteřiny však plynuly a nic se nedělo.

Gary pomohl svému bratrovi na nohy, zvedl revolverový opasek a hodil mu ho. Bob Prentiss přišel ke svému lůžku a lehl si.

Dan slyšel, jak Liza Williamsová řekla: „Nevím, co bych dělala, kdyby tě odpravil, Jime.“

Když Ogilvy neodpověděl, rychle dodala: „Proč jsi vzal s sebou zrovna je?“

„Protože to jsou dobří bojovníci. A protože na cestě do Texasu potřebujeme každou ruku, která umí zacházet se zbraní.“

„Ale oni tě nenávidí, Jime. Oba tě nenávidí.“

„Nenávidí všechny důstojníky. Ale právě nenávist je to, co člověka nutí bojovat tam, kde by se bez nenávisti vzdal.“

„Tak ty ses nikdy nevzdal, protože tvá nenávist k Paysonovi byla příliš velká?“ zeptala se.

Pohlédl na ni a zavřel oči. „Každého z nás udržuje při životě nenávist.“

„Já vím, co tím míníš. Sama na tom nejsem jinak. Ale já uskutečním všechny své plány. Teď, když jedeme na Jih, vím, že to všechno mělo smysl.“

„Máš velké plány,“ poznamenal. „Hraju v nich vůbec nějakou roli?“

Rychle ho chytila za ruku. „To nesmíš říkat, Jime. Slyšíš? To už nikdy neříkej. Už nikdy.“

Dan ve slabém svitu plamenů neviděl Ogilvyho tvář zřetelně. Ale zdálo se mu, že cítil váhání toho muže, který si odepnul revolverový opasek, vytáhl zbraň z pouzdra a strčil si ji mezi kabát a košili. Mlčky si lehl a přikryl se.

Liza Williamsová na něho hleděla. Ogilvy však už oči neotevřel.

+ + + + +

Oheň vyhasl a v ohništi jen žhnulo pár uhlíků, když se Dan probudil. Náhle byl vzhůru. Když otevřel oči, ucítil bolest rukou, které měl svázané za zády. Pokusil se jimi pohnout, ale necítil je.

Koně kdesi v temnotě frkali a hrabali kopyty. Blythe, který s dekou přes ramena seděl u ohně a spal, se probral. Dan Yarnell to poznal podle toho, jak se mu pohnula hlaveň karabiny, kterou měl opřenou o levé předloktí.

Dan pootočil hlavu. Dva kroky od něho spali pod dekami Liza Williamsová a Jim Ogilvy. Tam, kde leželi bratři Prentissové, byla nyní taková tma, že neviděl ani siluety palo verde. Měsíc zašel. Svítily tam pouze uhlíky v ohništi.

Náhle se z temnoty vynořil stín, který se blížil k ohništi. Blythe se rychle pohnul a pod dekou, kterou měl přehozenou přes ramena, cvakl kohoutek karabiny.

„To jsem jenom já, Zane,“ řekl hlas Boba Prentisse. Karabina na něho pořád mířila.

„Proč neležíš na svém místě?“ zeptal se Blythe. Levou rukou sáhl po suché větvi a hodil ji na ohniště. Vyšlehly plameny, hned tam bylo víc světlo.

Prentiss se posadil k ohni, naproti Blytha. „Protože byla příliš velká zima,“ odpověděl. „Chtěl jsem se trochu protáhnout, Blythe, to je všechno.“

„Mohl jsem tě zastřelit,“ zamumlal Blythe. „Běž zpátky ke svému lůžku.“

Pootočil se a v tom samém okamžiku vyšlehly plameny výš. Dan díky tomu viděl, že místa, kde měli bratři Prentissové sedla a přikrývky, jsou prázdná.

Blythe prudce vstal a shodil ze sebe deku. Pokusil se otočit karabinu, ale Prentiss byl rychlejší. Tasil, ještě než se Blythe ohlédl. Pak ho udeřil pažbou koltu.

Blythe zavrávoral a karabina mu vyklouzla z rukou.

„Poplach!“

Prentiss udeřil ještě jednou, tentokrát vší silou. Bylo mu jedno, zda Blytha zabije. Pažba Blytha udeřila do spánku. Skácel se vedle ohně.

Ogilvy se posadil a odhodil přikrývku stranou.

Prentiss na něho vypálil. V temnotě se zablesklo. Ogilvy se odvalil a Prentiss vystřelil ještě jednou. Potom se otočil a vyrazil k místu, kde měli koně.

Náhle se ozval dusot kopyt. Ogilvy střílel směrem, odkud zněl. Pálil, dokud úderník kohoutku nenarazil na prázdnou nábojnici. Dusot kopyt utichal a pak zanikl zcela.

Ogilvy vstal a strčil si revolver pod kabát, načež šel k ohni, překročil Blytha, chopil se hořící větve a hodil ji do temnoty. Jiskry osvětlily místo, kde předtím stáli koně.

„Koně,“ chladně řekla Liza Williamsová. „Vzali všechny koně.“

Ogilvy se posadil vedle Blytha a otočil ho. Blythe měl zavřené oči a sténal. Hlava mu bezvládně visela.

Ogilvy pohlédl na Dana Yarnella. „Proč jsi nás nevaroval?“

„Neměl jsem na to čas,“ odpověděl Dan.

Liza Williamsová zavrtěla hlavou.

„Já vím, proč nás nevaroval,“ řekla a její hlas se chvěl zlostí. „Bez koní jsme ztracení. Chce, aby nás Keams dostihl. Proto nás nevaroval.“

„Jestli jste opravdu přemýšlel takto, Yarnelle,“ řekl Ogilvy, „pak jste udělal chybu. Bez koně jste stejně ztracený jako my.“

Dan mlčel. Pozoroval, jak Ogilvy ošetřoval Blytha, který se pomalu probral.

Podal mu láhev s vodou.

Pak řekl: „Vezměte si jen to nejnutnější. Láhve s vodou, karabiny a střelivo. Hned vyrazíme.“

„Pěšky se nedostaneme daleko,“ rezignovaně namítl Blythe. „Je mi líto, že jsem nedával pozor. Měl jsem vědět, že bratři Prentissové jsou nebezpečnější než klubko chřestýšů. Zklamal jsem.“

„Na Východě by tě za to zastřelili,“ zamumlal Ogilvy. „Ale tady potřebuju každého muže. Vezmi si karabinu a láhev s vodou.“

Liza Williamsová pomalu vstala.

„Pěšky Keamsovi neunikneme,“ řekla. „Toto je konec, Jime. Musíme se na to dívat tak, jak to je. Toto je konec.“

„Ještě žijeme. Vezmi si svou láhev s vodou, Lizo.“

Obrátil se a pomalu šel k Danu Yarnellovi. Před ním se zastavil a něco vytáhl z kapsy. Byl to nůž. Jeho čepel se rudě leskla.

Dan Yarnell viděl, jak se blíží.

„Usnadňujete si to, Ogilvy,“ řekl. „Jsem bezbranný. Ale možná by to pro vás bylo příliš riskantní, kdybych měl volné ruce.“

Ogilvy ho obešel a Dan ucítil čepel nože na zápěstích. Třemi rychlými řezy ho Ogilvy zbavil řemínků. Pak nůž zaklapl a opět si ho strčil do kapsy kalhot.

„Vstaňte!“ přikázal.

Dan pomalu a vrávoravě vstal. Opřel se o jedno palo verde. Po studené noci byl prokřehlý. Náhle mu začala pulzovat krev v rukou. Měl pocit, že mu paže hoří.

Ogilvy ho tam nechal stát a šel ke svému lůžku. Tam si připásal revolverový opasek a strčil si kolt do pouzdra. Nato si nasadil klobouk, přivázal láhev s vodou k rameni a ze sedlového pouzdra vytáhl karabinu.

„Yarnelli, vy půjdete jako první,“ řekl. „Nepokoušejte se utéct. Nechci vás zabít, ale jestli mě k tomu přinutíte, vpálím vám kulku mezi lopatky. Běžte stále na jihozápad, dokud vám neřeknu, že máte stát. A nemyslete si, že vás nechám ležet, když se zhroutíte. Dorazil bych vás.“

Dan si zvedl límce kabátu a pustil se určeným směrem. Kráčel pomalu a toporně. Vítr mu foukal do tváře. Neohlížel se, pouze kličkoval mezi balvany a stále šel směrem na jihozápad. Za sebou slyšel kroky ostatních. Věděl, že Ogilvy si dělá iluze. Neměli sebemenší šanci.

+ + + + +

Přišlo ráno a vanul studený vítr. Na východním obzoru již byla světlá obloha. Potom vyšlo slunce a čtyři lidé začali vrhat dlouhé stíny. Slunce stoupalo a začalo být vedro.

Pomalu kráčeli dál. Půda byla suchá, pokrytá bílým prachem. Rostly tam stromovité kaktusy.

Dan cítil, jak z něho vedro vysává zbytky sil. Nikde ani náznak stínu.

Měl vyschlá ústa. Měli však málo vody a nevěděli, jestli se jim podaří dorazit do hor, a pokud ano, zda tam najdou tinaju. Vlažná, poloslaná voda v láhvích pokrytých kůží byla to jediné, co stálo mezi nimi a smrtí.

Šlo se jim stále hůře. Vysoké jezdecké boty se bořily hluboko do písku. Jednou se Dan otočil a uviděl, že Blythe vrávorá, má zavřené oči a pootevřená ústa. Karabina a láhev s vodou mu visely v rukou, které se mu houpaly, jako by v nich neměl žádnou sílu.

Ogilvy podepíral Lizu Williamsovou. Takto kráčeli dál. Na obloze již plachtili supi.

Když slunce stálo v nadhlavníku, Liza Williamsová se zhroutila. Ogilvy a Dan Yarnell ji odvlekli do stínu saguár, načež se svalili do písku.

Rozdělili si vodu, která ještě byla v Ogilvyho láhvi. Nyní měli už pouze vodu v Blythově láhvi.

„To nezvládneme,“ řekl Ogilvy k Lize Williamsové. „Je po všem.“

Vzhlédla na něho.

„Neměla jsem se na tebe spoléhat,“ tiše hlesla. „Je to tvá vina, že všichni zemřeme. Zabil jsi nás.“

„Nevíš, co říkáš,“ opáčil.

„Vím, co říkám,“ zašeptala. „Ale nechci zemřít. Ne tady a takto.“

„To zvládneme,“ řekl. Pohlédl na Dana, který seděl opodál a pozoroval je. „Nenarodili jsme se proto, abychom tu zhebli.“

„Proč musím vždycky narazit na muže, kteří nestojí za nic?“ zamumlala. „Carter Williams, Samuel Payson – a teď ty, Jime. Se všemi to skončilo stejně. Ale ty máš tu čest zabít mě.“

„Drž hubu!“ řekl. Zmocnil se ho hněv. „Chtěla jsi jet se mnou a já tě s sebou vzal.“

„Kdybych ti nepomohla, byl bys teď ve Fort Bayardu. Pomohla jsem ti a za to mám teď zemřít? Ještě pořád bojuješ za Jih a jeho čest. Proč jsi ty dva nesejmul? Ten kdo bojuje jen za svou čest, je kretén!“

„Ten, kdo bojuje za ženu, je stejný kretén,“ řekl Dan.

Ogilvy vzhlédl. V jeho tváři se zračila hořkost. Chvíli na sebe hleděli, načež pohlédl stranou.

Potom řekl: „Dělej, vstávej. Musíme dál. Každou minutou, co tu ležíme, Keams stahuje náš náskok.“

Vrávoravě se zvedl a pohlédl na Lizu Williamsovou.

„Vstávej!“ přikázal jí.

„Já už nemůžu.“ Hleděla na něho přivřenýma očima, které byly zarudlé od prachu a slunce.

„Ty nemůžeš?“ Sklonil se, chytil ji za ruce a pokusil se ji zvednout. Zůstala ležet. A pak ji udeřil do obličeje tak, že jí odletěla hlava.

„Teď vstaneš,“ procedil mezi zuby. „Dvakrát ti to říkat nebudu. Dělej, vstávej!“

Vytáhl ji na nohy a musel ji chvíli držet, jinak by se zhroutila. Když ji pustil, promnula si tvář. Pak na Ogilvyho vrhla pohled, v němž se zračila nenávist. Zvedl její klobouk, oklepal z krempy prach a podal jí ho.

„Dál!“

A tak šli dál. Nad nimi plachtilo stále více supů. Občas jako by stáli ve vzduchu. Dan je chvílemi pozoroval.

Pokud byl Keams nablízku, pak Pimové supy viděli a věděli, kde uprchlíci jsou. Keams mu byl protivný, ale v této chvíli by byl rád, kdyby se objevil.

Jenže krajina okolo nich byla pustá a prázdná a jen čas od času před sebou spatřili stopy hadů. A potom se Blythe zhroutil. Slunce už stálo nízko. Zůstali ve stínu jedné skály, když dopili zbytek vody. Když pokračovali v cestě, zůstala prázdná láhev ležet v písku a nikdo si jí nevšímal.

Narudlé slunce se blížilo k obzoru, když dorazili k výběžkům hor. Půda tam již byla kamenitá. Zamířili do úzkého kaňonu, kde ze stěn sálalo teplo. Liza Williamsová se udržela na nohou jen díky tomu, že ji Ogilvy podepíral.

Náhle kaňon skončil a před nimi se k nebi tyčily vysoké skalní věže. Ve svitu zapadajícího slunce byly rudé. Jejich úpatí byla pokryta sutí.

Dan se posadil a sundal si klobouk, zatímco Ogilvy se rozhlížel.

„Jeden z nás tam musí vylézt,“ chraplavě řekl. „Odtud bude vidět, jestli jsou za námi jezdci.“

„Já tam vylezu,“ řekl Blythe, který stál a zády se opíral o skálu. „Co chcete dělat, kapitáne, jestli se objeví Keams?“

Ogilvy si utřel tvář. „Je to dobré místo na obranu. Kaňon je tak úzký, že tu jediný muž zastaví celou švadronu, pokud má karabinu a hrst nábojů.“

Blythe pohlédl ke skalním věžím, načež se mlčky vydal k jedné z nich. Zpod podrážek jeho holínek se dolů kutálely kameny. Zahalil ho prach.

Dan se rozhlížel po nebi, které se proměnilo v rudé moře. Několik vteřin mu trvalo, než si uvědomil, co se změnilo. Supi zmizeli. Ještě před pár minutami byli nad nimi. Teď byla obloha prázdná. Když opět sklonil hlavu, viděl, že Ogilvy si všiml jeho pohledu a že teď hledí na něho.

„Supi už tu nejsou,“ řekl Ogilvy. Dan se pohnul, ale Ogilvy byl rychlejší. Trhl sebou a natáhl kohoutek své karabiny. „Jen klid,“ zamumlal. „Zůstaňte, kde jste.“

Pohlédl na ústí kaňonu. Tam panoval klid. Nebylo slyšet nic než jejich oddechování.

Náhle seshora spadl kámen. Ogilvy se otočil a zvedl hlaveň karabiny.

Vysoko nad nimi se objevil Blythe. Oběma rukama zvedl nad hlavu svou karabinu.

Jeho volání se odráželo od skal: „Vodu! Našel jsem vodu!“

Byly tam tři studánky, těsně vedle sebe.

„Voda!“ řekl Ogilvy. „Voda!“ Pustil karabinu a vrávoravě se vydal k tinajám, u kterých již klečel Blythe. Dlaněmi nabíral studenou vodu.

Liza šla za ním. Jen Dan tam zůstal stát. Pomalu se rozhlížel po skalách, které se tyčily nad ním. Panovalo takové ticho, že bylo slyšet šelestění větru ve větvích zakrslých dubů. Pomalu přišel ke studánce a klekl si vedle Ogilvyho. Voda byla studená. Pil. V okamžiku, kdy chtěl nabrat vodu do dlaně podruhé, však nad nimi třeskl výstřel. Jeho ozvěna se odrážela od skal. Tři muži a žena, kteří klečeli u vody, se otočili.

+ + + + +

Mezi dvěma skalami stáli tři muži. Přestože stáli ve stínu, Dan okamžitě poznal, kdo to je. Dva z nich byli bratři Prentissové. Mezi nimi, částečně v zákrytu za Bobem Prentissem, byl Clifton Keams, jehož modrá uniforma byla pokrytá prachem.

Ogilvy trhl rukou k pouzdru. Blythe pozvedl karabinu. Liza Williamsová ještě stále klečela u tinaji a hleděla na Keamse.

„Nemá to cenu, rebele!“ zvolal na ně Keams. „Jste obklíčeni ze všech stran. Chceš, aby ta žena koupila jednu z kulek?“

Dan se pomalu rozhlédl. Mezi skalami se objevily další postavy. Postavy v modrých uniformách. A mezi nimi Pimové. Na tři muže a ženu u studánky mířily dva tucty pušek.

„Poslouchej, rebele,“ řekl Keams. „Dávám ti dvacet vteřin na to, abys zahodil zbraň. Pak dám znamení a začneme střílet. Jestli nechceš, aby se té ženě něco stalo, odhoď zbraň.“

Ogilvy se rozhlédl. Ještě stále držel v ruce kolt. Jeho obličej byl tvrdý a šedý. Jeho oči působily vyhasle.

Dan věděl, že kdyby s nimi nebyla Liza Williamsová, Ogilvy by bojoval. Pokusil by se Keamse zabít, protože dobře věděl, že tak jako tak musí zemřít. A možná by pro něj byla smrt lehčí, kdyby předtím zabil Keamse. Jenže tu byla ta žena…

Ogilvy měl ve tváři hořký výraz. Svěsil ramena a pustil kolt na zem.

„Ten druhý taky!“ ostře přikázal Keams.

Blythe pohlédl na Ogilvyho. A Ogilvy přikývl. Blythe sklonil hlavu a hodil karabinu na zem. Vojáci a armádní zvědové pomalu kráčeli k nim.

Ogilvy zavřel oči a sklonil hlavu. Takto tam stál, dokud Keams nesešel k tinajám. Bratři Prentissové měli ruce svázané za zády provazem, jehož druhý konec měli uvázaný na smyčku kolem krku. Při každém pohybu se smyčka stáhla.

Keams se zastavil před Ogilvym.

„Myslel sis, že mi unikneš?“ zeptal se. Ogilvy otevřel oči a pohlédl na něho. Neodpověděl.

Keams ukázal hlavní koltu Dragoner na zakrslé duby.

„Seržante Encino,“ řekl. „Pověste ty čtyři tam na ty stromy.“

Dva Pimové chytili Ogilvyho, další dva se zmocnili Blytha. Odvedli je k dubům. Dan se sklonil a zvedl revolver, který Ogilvy pustil na zem. Byla to jeho zbraň. Otřel prach rukávem kabátu a vsunul kolt do pouzdra.

Keams si rovněž strčil revolver do pouzdra. „Pimové nám řekli, že Ogilvy s sebou měl zajatce. Ale nevěděli jsme, kdo to je. Myslel jsem si, že je to ona.“

Kývl na Lizu Williamsovou. Chladně a zkoumavě na ni hleděl. Uhnula jeho pohledu.

„Teď aspoň víme, kdo rebelům pomohl utéct,“ dodal Keams. „Bylo to dobře připravené.“ Pohlédl na bratry Prentisse, kterým vojáci přeřezali řemínky, jimiž měli svázané ruce vzadu. Pimové jim je zase svázali vepředu. „Narazili jsme na ně za svítání. Mohli jsme je zastřelit, ale chtěl jsem je do Fort Bayardu přivézt živé.“

Dan Yarnell neodpověděl. Čtyři muži byli pověšení za zápěstí na větve dubů. Houpali se sem a tam. Jeden z bratrů Prentissů začal sténat.

Liza Williamsová se chtěla otočit. Keams přišel k ní a chytil ji za ruce.

„Jen se na ně klidně dívejte, paní Williamsová. Až je zítra spustíme, neudrží se na nohou.“

„Pusťte mě!“ vyhrkla a pokusila se vykroutit se z jeho sevření. Křečovitě otočila hlavu, aby se nemusela dívat na visící muže.

Keams se snažil ji pevně držet. Pak mu však někdo položil ruku na rameno a prudce ho stiskl.

„Pusťte ji,“ řekl Dan Yarnell. Viděl, jak Keamsovi jiskří v očích.

Keams ji pustil a otočil se k Danovi. Jeho tvář byla bledá. Pozvedl pravou ruku a Dan si chvíli myslel, že ho udeří do tváře. Pak však Keams zase ruku svěsil.

„Už se mě nikdy nedotýkejte,“ chraplavě řekl.

„Nic od vás nechci, kapitáne,“ odpověděl Dan. „Ale nechte tu ženu na pokoji. Ať už udělala cokoli, je to žena a měl byste s ní podle toho jednat.“

„Nepotřebuju vaše poučování,“ ostře řekl Keams. „Řeknu vám, co se teď bude dít. A bylo by dobré, kdybyste se podle toho řídil. A už se mě nikdy nedotýkejte.“

Otočil se a ráznými, topornými kroky šel ke stromům. Dan si klekl, nabral vodu do dlaní a napil se. Při tom pozoroval Lizu Williamsovou. Po chvíli vycítila jeho pohled a otočila se k němu.

„Takže toto je konec,“ řekla. „Co teď?“

„Vám nikdo nic neudělá. Jste manželka majora Williamse. Nikdo vám nezkřiví ani vlas na hlavě. Ale ty čtyři muže, kteří tam visí, zastřelí, až přijedeme do Fort Bayardu. A vy uslyšíte ty výstřely. Váš risk nevyšel a zemřou kvůli tomu čtyři muži. Jestli to ještě má smysl, tak se ptejte, jestli to, co jste chtěla, stálo za životy čtyř lidí.“

Vstala a šla ke skalám. Posadila se k dubu, položila si ruce na kolena a zahleděla se do mizející rudé záře na západě.

Keams stál lehce rozkročen před houpajícími se Jižany. Škodolibě se usmíval, když pohlédl na Ogilvyho.

„Kde je teď tvá hrdost, rebele?“ zeptal se.

Ogilvy neodpověděl. Zaklonil hlavu a pohlédl za Keamse.

Keamsovi ztuhl úsměv. „Zbyla ti jí ještě trocha?“ zeptal se chvějícím se hlasem. „Než vyjde slunce, přijdeš i o ten zbytek té své ubohé hrdosti. Vítr vás rozhoupe, a než se rozední, budeš křičet bolestí, rebele.“

Ogilvy mlčel. Keams se otočil a přikázal svým jezdcům, aby rozdělali oheň. Vojáci a Pimové se mlčky utábořili okolo ohýnku. Při jídle nikdo nemluvil. Kromě praskání plamenů byl slyšet už jen jediný zvuk: Znělo to jako skučení větru mezi skalami, ale bylo to sténání zajatců, kteří viseli na větvích.

Vojáci hleděli do ohně. Po chvíli jeden z nich vytáhl foukací harmoniku a začal tiše hrát, aby neslyšel sténání zajatců, které bylo stále hlasitější. Muži začali zpívat. Ohněm osvětlený kouř stoupal k nebi. Pimové seděli mezi modrokabátníky a chladnýma očima hleděli do plamenů.

Keams seděl u ohně. Jeho oči působily skelně. Mezi dlaněmi držel hrnek s kávou.

Po chvíli Dan vstal a šel k tinajám. Našel tam Ogilvyho láhev. Ještě pořád ležela na stejném místě. Klekl si k vodě, ponořil do ní láhev a viděl, jak k hladině stoupají bubliny. Když byla láhev plná, vstal a šel k dubům, tak, aby nebyl osvětlen plameny. Ogilvy byl jediný ze čtyř zajatců, který nesténal. Dan do něj strčil. Ogilvy otevřel oči.

„Nesu vám vodu,“ řekl Dan. Jednou rukou chytil Ogilvyho za kabát, druhou mu zvedl láhev ke rtům.

Než se však rebel mohl napít, někdo Danovi vyrazil láhev z ruky. Voda vystříkla a láhev dopadla na zem.

Dan se otočil. Ve svitu ohně spatřil Keamsovu tvář.

„Už to znovu nezkoušejte,“ řekl Keams, „jestli nechcete strávit noc na větvi jako oni.“

„Sakra, oni přece potřebují vodu! To je chcete nechat zhebnout?“

„O tom, co potřebují, rozhoduju já,“ tvrdě řekl Keams. Harmonika u ohně přestala hrát. Z vojáků vstal jen seržant Encino. Pimští zvědové však stáli před ohněm se zbraněmi v rukou, jako černé siluety.

Dan sklonil ruce. Z kavaleristů pravděpodobně žádný nestál na Keamsově straně. Možná s výjimkou Encina.

Pimští zvědové by však zabili každého, kdo by Keamse ohrozil. Dan se sklonil, zvedl láhev s vodou a šel k tinajám.

Keams hleděl za ním, načež se vrátil k ohni. Seržant Encino si zapnul revolverové pouzdro a posadil se.

Keams přes oheň pohlédl na Lizu Williamsovou.

„Poručíku Redforde,“ nahlas řekl, aniž by ženu spouštěl z očí. „Chci od vás něco vědět. Jak je možné, že dáma dá přednost špinavému rebelovi před důstojníkem Unie, před válečným hrdinou?“

Redford uhnul jeho pohledu a zahleděl se do plamenů.

„Na něco jsem se vás ptal, poručíku!“ ostře řekl Keams. „Odpovězte, když se vás ptám!“

„Neznám na to odpověď, pane,“ řekl Redford, který se pokoušel hovořit klidně.

„Ani já ne, poručíku. Ani já na to neznám odpověď. Ale asi je to tak, že žena je prostě ovládaná svými pudy. Na plantážích velkých statkářů na Jihu byli negři a…“

Redford zvedl hlavu. „Pane, bílá žena zůstane bílou ženou, ať už udělá cokoli. Neměl byste o ní mluvit tímto tónem. Ani pomocník od koní…“

„Buďte se svými slovy opatrný, poručíku,“ skočil mu Keams do řeči. „Mohl byste toho říct příliš.“

Redford sklonil hlavu. Cukalo mu ve tváři. Po chvíli hodil svůj prázdný hrnek k ohni, vstal a odešel do tmy.

Posadil se na své deky. Dan se nedaleko odtud opíral zády o skálu. Redford na něho pohlédl, když uslyšel škrtnutí sirky a uviděl plamínek, jehož mihotavý svit zalil Yarnellovu tvář.

Dan přišel k němu a podal mu cigaretu. Poručík si ji mlčky vzal a připálil si.

„Ještě jsem neviděl někoho, kdo by se tak vyžíval v mučení druhých,“ řekl Dan.

Redford vydechl kouř. „Možná měl už dávno koupit kulku. Ale asi něco bude na tom, že je spřáhnutý se samotným ďáblem.“

„Co bude s Ogilvym a jeho muži?“ zeptal se Dan.

„Ve Fort Bayardu je zastřelí. O tom se rozhodlo, ještě než jsme vyjeli. Williams je chce postavit ke zdi.“

Dan mlčky přikývl, načež šel ke svému koni, který stál u koní zajatců, a odvázal si deku. V sedlovém pouzdře hnědáka, na kterém jel Bob Prentiss, našel svou karabinu. S přikrývkami, sedlovými brašnami a puškou se vrátil ke skále a lehl si do jejího závětří.

Vyšel měsíc. Ze svého lůžka Dan viděl zajatce. A slyšel jejich sténání.

+ + + + +

Ráno bylo chladné. Dan se posadil. Nad sebou, na skalních věžích, viděl pimské zvědy, kteří tam stáli s karabinami v rukou. Vítr povíval jejich vlasy a bederními rouškami.

Zajatci viseli na větvích. Vojáci vylézali zpod dek. Nad plošinou vanul ledový vítr, který čeřil vodu v tinajách. Seržant Encino rozdělával oheň. Dan odhrnul deky. Rychle si zapnul kabát, když ucítil chladný vítr. Dýchl si do dlaní a šel k ohni.

Káva byla horká a silná. Foukal do ní a pomalu usrkával. Redford se posadil vedle něho.

„Za chvíli vyrazíme,“ řekl. „Je div, že nás ještě neobjevili Apači.“

Nechal si nalít druhý šálek a přinesl ho i se snídaní Lize Williamsové. Postavil to na zem vedle ní a vrátil se k ohni.

„Té ženy je mi líto,“ řekl. „Muže je možné zastřelit. To je to nejhorší, co se mu může stát. Ale pro ni to bude těžké.“

„Chtěla to tak,“ zamumlal Dan. „Věděla, co dělá. Viděla šanci a byla ochotná riskovat. Co se stane se zajatci?“

„Odříznou je,“ řekl Redford. „Chrstnou jim do tváře vodu a přivážou je ke koním. Keams se postará o to, aby dostali jen tolik vody, kolik potřebují na to, aby přežili. Slyšel jste přece, že je chce do Fort Bayardu přivézt živé.“

Keams přistoupil k ohni a Redford se odmlčel. Keams něco polohlasné řekl Encinovi. Seržant vstal, vytáhl nůž z boty a šel k vězňům. Jednomu po druhém přeřezal řemínky, kterými byli přivázaní k větvím. Muži se svalili do prachu a zůstali ležet.

Seržant si strčil nůž zpátky od boty a jeden z kavaleristů mu na jeho pokyn hodil láhev s vodou. Každému zajatci chrstl vodu do tváře a pak sledoval, jak se probírají.

Gary Prentiss se narovnal jako první. Pohled jeho přivřených očí ulpěl na tinajách. Zvedl se na kolena a s otevřenými ústy se začal plazit ke studánkám, tak rychle, jak jen mohl.

„Nepouštějte ho k vodě, seržante!“ zvolal Keams. Encino přikývl. Sevřel láhev potaženou kůží a praštil jí Prentisse do hlavy. Zajatec zasténal, svalil se a zůstal ležet. Jeho bratr se posbíral ze země a vrávoravě se vydal k němu. Potom se mu však podlomily nohy a svalil se do písku.

Keams ho chladně pozoroval. Kývl na vojáky, kteří seděli u ohně.

„Vezměte je a posaďte je do sedel,“ přikázal. „Přivažte jim ruce k hruškám sedel a nohy ke třmenům.“

Encino zvedl Garyho Prentisse a začal ho strkat k okraji plošiny. Dan hleděl do svého hrnku s kávou. Keams přišel k němu. Dan před sebou viděl zaprášené holínky.

„Co je? Máte soucit s rebely?“ cynicky se zeptal. „To si můžete ušetřit. Čas, který jim zbývá, je příliš krátký na to, aby se vyplatilo mít s nimi soucit.“„

Gary Prentiss se na kraji plošiny zhroutil a Encino a jeden z Pimů se ho pokoušeli zvednout. Prentiss vrávoral a podlamovaly se mu nohy. Encino ho několikrát praštil hřbetem ruky do tváře.

„Pokud rebelové se svými zajatci zacházejí stejně,“ řekl Redford, „pak nechť je Bůh milostiv k těm z našich vojáků, kteří na Východě padli do zajetí. Takto by se nemělo zacházet ani se psem.“

Odhodil hrnek a vstal.

„Seržante!“ zvolal. „Jestli toho muže umlátíte, už ho do Fort Bayardu nepřivezete živého.“

Seržant Encino sklonil ruku, kterou se už rozpřahoval.

„On už vstane, pane,“ zabručel. „Mohl by vstát, kdyby jenom chtěl. Ale já ho k tomu přinutím.“

„Přestaňte ho mlátit,“ řekl Redford. „Není to pes. Ten muž je vyřízený. Copak to nevidíte?“

Seržant Encino Prentisse pustil, ten padl na kolena a sklonil hlavu.

„Poručíku Redforde,“ řekl Encino, „buďto toho špinavého rebela dostanu dolů ke koním, nebo zůstane ležet tady a o jeho kosti se budou rvát supi.“

„Pak někomu řekněte, ať mu přinese vodu.“

„Poručíku Redforde,“ protáhle řekl Encino, „kapitán zakázal dávat rebelům vodu. Když budou zmožení žízní, nebudou myslet na útěk.“

„To je pravda,“ ozval se Keams. „Poručíku, o zajatce se nestarejte. Ty převezme seržant Encino. Zajistěte, abychom za několik minut vyrazili. Rozestavte Pimy na křídla, když pojedeme horami.“

Dan položil Redfordovi ruku na předloktí. „Nechte toho, poručíku. Nemá to smysl.

„Asi máte pravdu,“ trpce přisvědčil Redford. Zavrtěl hlavou, jako by chtěl zahnat nějakou myšlenku. „Ale nemůžu se na to dívat.“

Dan ho opustil a šel si sbalit přikrývky. Zatímco si nakládal sedlové brašny a karabinu přes rameno, pohlédl na Lizu Williamsovou, která ještě stále seděla na svých dekách. Hleděla na Ogilvyho, který mezi dvěma Pimy vrávoral k okraji plošiny.

„Vstávejte,“ řekl. „Nemůžete tu zůstat.“

„Já zpátky nepojedu,“ zamumlala a její hlas zněl unaveně. „Nikdy…“

Dál se nedostala. Náhle totiž třeskl výstřel. Jeho ozvěna se nesla skalami.

Dan se otočil a pákovým nabíjením posunul náboj ze zásobníku do komory karabiny.

Viděl, že poručík Redford stojí zkroucený uprostřed plošiny a drží se za břicho. Měl otevřená ústa a vytřeštěné oči. Udělal jeden vrávoravý krok, ale Dan už neviděl, jak se zhroutil.

Ze skal je začali ostřelovat.

Přišlo to tak náhle, že vojáci reagovali, až už bylo pozdě. Dan viděl, jak se jeden z vojáků zhroutil a jak se kutálí po skalnaté půdě. Na zemi po něm zůstala krvavá stopa.

Pak se Dan probral, vrhl se na Lizu Williamsovou a strhl ji k zemi.

Vykřikla, když na ni skočil. Plošina se proměnila ve střelnici. Mezi skalami se neustále blýskalo, k šeré obloze stoupaly obláčky kouře.

Muži se káceli k zemi, mlčky nebo s výkřiky. Ti, kteří přežili první útok, se v panice rozeběhli, nebo se tam, kde stáli, vrhli k zemi. Kulky se odrážely od skal.

Dan, který přitiskl Lizu Williamsovou k zemi a sáhl po karabině, která mu vypadla z rukou, slyšel Keamsův řev. Nikdo však na jeho povely nedbal. Všech se zmocnila panická hrůza z neviditelného nepřítele, který trpělivě vyčkával a pak udeřil.

Dan vleže střílel, jak mu to jen pákové nabíjení dovolovalo. Mířil na místa mezi skalami, kde viděl záblesky.

Když vytahoval náboje z poutek opasku a strkal je do zásobníku karabiny, viděl, jak se ani ne deset yardů od něho zvedl ze země voják a rozběhl se ke skalám.

Dan viděl jeho strhanou tvář a vytřeštěné, strnulé oči. Kavalerista se chtěl vedle něho skrýt za skálu. Byl však příliš pomalý.

„K zemi!“ zvolal Dan, zatímco nabíjel karabinu.

Voják na něho hleděl, jako by nerozuměl. Běžel dál. Dostal se k Yarnellovi až na pět kroků, pak ho šíp trefil mezi lopatky. Zavrávoral a zhroutil se. Zůstal ležet.

Liza Williamsová vykřikla. Muži ze zad trčelo ratiště šípu, který se používal k lovu bizonů.

Voják zvedl hlavu a pohlédl na Dana Yarnella.

„Pomoz mi!“ hlesl, pak klesl na zem a už se nehýbal.

Dan chytil Lizu Williamsovou za ruku a odvlekl ji za skálu.

Kavaleristé se jen pomalu zmohli na obranu. Dan slyšel výstřely armádních karabin. Neměl tušení, kolik Keamsových jezdců zůstalo naživu.

Vyhlédl zpoza skály a zvedl karabinu. Na jedné skalní věži se něco pohnulo. Zmáčkl spoušť a pažba ho udeřila do ramene.

Na vrcholu skály se zvedla polonahá postava. Pustila pušku a potom se zřítila dolů.

Dan ucukl, když jedna z kulek narazila jen dlaň od jeho obličeje do skály. Do tváře mu vletěly ostré úlomky. Utřel si ji a viděl, že je zakrvácená. Jeden z úlomků ho musel škrábnout.

Vystřílel poslední náboje v zásobníku a znovu si lehl. Zatímco strkal náboje do zásobníku, rozhlížel se po plošině. Všude ležela mrtvá těla v modrých uniformách. Vojáci byli zkroucení, z mnohých trčely šípy.

Viděl muže, kteří běželi k němu. Jedním z nich byl kapitán Keams. Ztratil klobouk. V jedné ruce držel karabinu, ve druhé revolver. Za ním běžel Ogilvy, který měl ještě svázané ruce, a dva pimští zvědové.

Keams se vedle Dana Yarnella přitiskl ke skále. Levou polovinu tváře měl zbrocenou krví, jež mu stékala z čela. Ogilvy klopýtl, když mu jedna z kulek utrhla podpatek. Dan ho chytil za ruce a odtáhl ho za skálu. Kulky se odrážely od kamení a zanechávaly za sebou dlouhé, stříbřité šrámy.

Za studánkami se skupina vedená seržantem Encinem skryla mezi nízké skály. V Encinově skupině byli oba bratři Prentissové, Blythe, jeden voják a jeden pimský zvěd.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Dan Yarnell.

Keams vycenil zuby.

„Nikdo další nepřežil,“ vyhrkl. „My jsme poslední. Z ostatních už nikdo nežije.“

Náhle střelba utichla. Nebylo slyšet nic než Keamsovo oddechování. Pima s kavaleristickou čepicí opřel karabinu o skálu, sáhl si mezi lopatky a vytáhl nůž.

„Co chceš dělat, Juane?“ zeptal se Keams, který natáhl kohoutek koltu. „Zapomněl jsi, na čí straně bojuješ?“

Pima na něho chladně pohlédl. „Ne, Nan-tan. Ale teď na nás zaútočí. A až budou mezi skalami, pomůže jen nůž.“

+ + + + +

Dan Yarnell se s karabinou v rukou přitiskl ke skále. Kromě postřílených vojáků nebylo nic vidět.

Keams dal seržantu Encinovi a mužům, kteří klečeli vedle něj, znamení, aby se přes volné prostranství vydali k nim.

Encino přikývl. Vytáhl z koltu prázdné nábojnice a nahradil je novými, načež se rozběhl ke skalám, za nimiž byli ukryti Keams a ostatní.

Náhle se objevili Apači. Dan viděl polonahá, snědá těla pomalovaná bílou barvou. Třeskl výstřel a voják, který běžel jako poslední za bratry Prentissovými, se skácel na zem. Chvíli sebou škubal, pak zůstal ležet.

Dan slyšel výstřely z Keamsova těžkého koltu. Sám pálil tak rychle, jak to jen pákové nabíjení dovolovalo. Prázdné nábojnice vyskakovaly z komory pušky.

Jednomu z Apačů vpálil dvě kulky do hrudi. Ještě než se indián skácel na zem, se Dan otočil, protože ho varovalo nezřetelné mihnutí. Na jedné skále se jeden z Apačů připravil ke skoku. Dan vypálil od boku. Apač dopadl na něho a strhl ho k zemi. Potom se však z něho ochable odvalil a zůstal ležet.

Mezi skalami zuřil boj muže proti muži. Pimové bojovali noži. Jako vlci se bili s Apači. Blýskaly se čepele nožů – a pak se ozval výkřik.

Dan viděl, že Ogilvy se při útoku jednoho Apače skácel na zem. Jižan i rudoch se váleli po zemi. Ogilvy chytil indiána za zápěstí, když byla čepel nože jen coul od jeho krku. Byl však příliš slabý na to, aby se mohl ubránit. Indián vytrhl ruku s nožem z jeho sevření a rozmáchl se. Čepel se chladně zaleskla.

Ogilvy zvedl svázané ruce, aby vykryl úder. V tom okamžiku Dan vypálil, stáhl pákové nabíjení a vystřelil ještě jednou. Zasáhl. Apač pustil nůž na zem a svalil se na Ogilvyho.

Jeden z Pimů probodl Apače, který ležel pod ním, a odvalil se z něho. Za ním se objevil pomalovaný Apač s karabinu v ruce. Zvedl ji, ale Keams ho o zlomek vteřiny předešel. Apač ještě zmáčkl spoušť, když se skácel na pušku.

Dan slyšel ještě jeden výstřel. Když se ohlédl, uviděl Cliftona Keamse, který s kouřícím revolverem stál mezi skalami. Ani ne pět kroků od něho ležel jeden Apač na nohou seržanta Encina. Seržant měl zkřivenou tvář, otevřená ústa a vytřeštěné oči. Z těla mu trčela zlomená, péry ozdobená kavaleristická šavle.

Dan se zády přitiskl ke studené skále. Hekavě oddechoval. Všiml si, že se mu chvějí ruce, ve kterých držel krátkohlavňovou karabinu.

Vedle něho Keams vytahoval nábojnice z bubínku svého revolveru.

Ogilvy seděl vedle Lizy Williamsové. Dan pohlédl dál. Byl tam Blythe, jehož tvář byla zbrocena krví, a kousek od něho Robert Prentiss. Dva kroky odtud se o skálu opíral Gary.

Tři Pimové stáli s chladnými výrazy ve tvářích u Keamse. Jeden z nich si čistil nůž o tělo jednoho z Apačů. Strčil ho do pochvy a zvedl svou karabinu, která ležela vedle Apače.

„Co teď?“ zeptal se Robert Prentiss. Pohlédl na Keamse. „Vypadá to, že vás připraví o to potěšení, které byste měl, kdybyste nás přivezl do Fort Bayardu, Keamsi. Odtud se nikdo z nás nedostane.“

Keams na něho chladně pohlédl.

„Jsme čtyři,“ řekl.

Prentiss k němu natáhl svázané ruce. „Rozvažte mě a ukážu vám, vy zatracení Yankeeové, jak bojuje rebel.“

Keams se k němu otočil zády, aniž by odpověděl. Prentiss sklonil ruce. Trpce stáhl koutky úst. Pootočil hlavu a odplivl si.

Dan se pozvedl a opřel hlaveň karabiny o skálu. „Možná by bylo lepší, kdybyste jim dal karabiny.“

„Ne!“ odsekl Keams. „Jsou to rebelové a zůstanou rebely. Nechci, aby mi někdo z nich vpálil kulku do zad.“

„Tady všichni bojujeme jen o jedno – o přežití,“ řekl Dan. „Rozvažte je. Potřebujeme každého muže, který může bojovat.“

„Ne!“ opakoval Keams. Posadil se do stínu skály, odvázal si zpocený šátek a utřel si krev ze tváře.

„Co teď?“ zeptal se Robert Prentiss. „Je nás jen hrstka. Kapitáne?“ Pohlédl na Ogilvyho.

Ten odpověděl: „Co chceš dělat?“

Jeho hlas zněl unaveně a trpce. Seděl tam s nataženýma nohama a měl zavřené oči.

„Musíme odtud.“

„To je vaše vina, že jsme tady,“ řekla Liza Williamsová. V její tváři se zračily útrapy, které měla za sebou. „Nechali jste nás ve štychu. Bylo vám jedno, co s námi bude. Proč teď škemráte?“

„Musíme odtud,“ odpověděl Robert Prentiss. „Nemůžeme k vodě a máme jenom pár hrstí nábojů. Když je vystřílíme, je po nás.“

Ogilvy přivřel oči.

„Přestaň kňučet,“ řekl zhnuseným tónem.

Prentiss se k němu plazil po kolenou.

„Ale musíme odtud pryč,“ vyhrkl. „Nebo chceš čekat, až tu všichni pomalu zhebneme?“

„Můžeš to mít i rychleji,“ řekl Blythe. „Stačí jen vystrčit hlavu a je to.“

„A ty?“ Ogilvy pohlédl na Lizu Williamsovou. „Co je s tebou?“

„Co by se mnou mělo být?“ odpověděla. „Není jedno, co si myslím?“

„Nan-tan!“ Dan vzhlédl, když se jeden z Pimů dotkl Keamsovy ruky.

„Tam!“ Karabinou ukázal dolů.

Z místa, kde stáli, mohli vidět část prostranství mezi strmě stoupajícím suťovým polem a ústím kaňonu. Tam, kde byly stíny nejtemnější, stál jeden kůň. Byl to appaloosa, na kterém jel při útěku Ogilvy. Zvíře ještě bylo osedlané. Pomalu kráčelo k hrdlu kaňonu, mělo skloněnou hlavu a okusovalo spálenou trávu. Ocasem se šlehalo po slabinách, aby zahnalo mouchy.

Dan se předklonil. „Asi se o koně nestarají. Musejí si být jistí, že je dostanou tak jako tak. Ten valach odešel od ostatních zvířat.“

„Nebo je to past a chtějí nás tak vylákat z úkrytu,“ řekl Keams. Neklidně si pohrával s pažbou koltu. Valach s hnědým zadkem, bílým ocasem a hnědou hřívou pomalu kráčel kaňonem a Dan věděl, že bude jednou provždy ztracen, pokud zmizí v úzkém hrdle.

„Možná to je past,“ řekl. „Ale když to nezkusíme, tak to nezjistíme. Někdo by se měl pokusit se k tomu zvířeti připlížit. Ostatní ho budou krýt.“

Připlížil se k nim Blythe. Vedle Dana Yarnella zůstal ležet. „Nevím, jestli mi věříte. Ale umím s koňmi zacházet lépe než Komanči. Když mě budete krýt, zkusím to.“

„Zůstaneš, kde jsi, rebele,“ řekl Keams. „Já žádnému rebelovi nevěřím. Juane!“ Otočil se k Pimovi se seržantskou čepicí. „Půjdeš dolů. Budeme tě krýt. Pokus se dostat do Fort Bayardu. Ten kůň je odpočatý a svěží. Zvládneš to, protože jestli přijedeš pozdě, budeme viset tam na těch stromech.“

„Je to past, Nan-tan,“ řekl Pima. „Jestli někdo půjde dolů, je s ním amen.“

Keams se k němu otočil. „Nerozuměl jsi, co jsem řekl?“

„Enju, Nan-tan, rozuměl jsem každému slovu.“

„Pak běž!“

Pima zůstal ležet. Jeho chladné oči byly upřeny na Keamse. Neodpověděl.

Keams se převalil na bok a namířil mu na obličej.

„Běž!“ sykl.

Dan otočil hlavu, když uslyšel cvaknutí kohoutku karabiny. Oba další Pimové stáli za nimi s puškami u boku a mířili na Keamse.

„Jestli mé zabiješ, Nan-tan, moji lidé tě vyřídí. Jestli to chceš, pak střílej.“

„To je pravda, Juane,“ řekl Keams. „Ale ty už z toho nebudeš nic mít. Vezmi si pušku…“

Dál se nedostal. Blythe, který dosud mlčky ležel vedle Yarnella, náhle vyskočil a rozběhl se k okraji plošiny. Po několika krocích se vrhl na zem. Převalil se, znovu vstal a běžel dál dolů po suťovém poli, po němž se kutálely kaménky.

„Blythe!“ zvolal Keams. „Zpátky!“ Jeho tvář byla zkřivená. Zvedl se na kolena a namířil kolt. Přes matně se lesknoucí zbraň hleděl na rebelova záda. Mířil mu na místo, kde se mu křížily šle.

Dal ukazováček na spoušť, ale v té chvíli se Ogilvy vrhl proti němu. Chytil Keamse svázanýma rukama pod krkem a strhl ho k zemi. Chvíli se váleli po zemi a pak se Ogilvy s obličejem zkřiveným úsilím pokusil zapřít Keamsovi o záda, ve snaze zvětšit tlak na jeho krk.

Dan hleděl jen na Blytha, který pádil dolů ze svahu. Okolo něho se vznášely obláčky prachu, jak ho indiáni ostřelovali. Dan zvedl karabinu a pokusil se ho krýt. Prázdné nábojnice mu létaly okolo tváře, pažba mu rytmicky narážela do ramene.

Blythe se spíš skutálel než seběhl ze svahu, vstal a rozběhl se ke koni. Valach ho uviděl a pokusil se vběhnout do kaňonu, Blythe ho však svázanýma rukama chytil za hrušku sedla a vyšvihl se na jeho hřbet.

Když Dan sklonil karabinu, byl již jezdec pryč. Tu se za ním ozval tlumený zvuk. Když se otočil, viděl, že jeden z Pimů praštil Ogilvyho pažbou do krku. Ogilvy se zhroutil.

Keams si odtrhl jeho ruce z krku a vrávoravě vstal. Jednou rukou si mnul krk, druhou tápal po revolveru, který mu spadl na zem.

Liza Williamsová si klekla k Ogilvymu a přitiskla si jeho hlavu k hrudi. Keams se vedle Dana posadil na zem a rozepnul si kabát. Kolt položil před sebe a opřel se o loket.

„Nechal jste ho uniknout,“ chraplavě řekl. „Proč jste ho neodkrouhl? S karabinou by to byla hračka.“

„Protože to je naše jediná šance.“

„Rebel? Ví, že přijde o život, když se vrátí do Fort Bayardu. Odjede do bezpečí. Vy idiote! To byla naše poslední šance. Rebelovi se nedá věřit.“

„Je vůbec někdo, komu věříte?“ zeptal se Dan.

Keams na něho pohlédl. „Kdysi jeden takový člověk byl. Ale toho zabili rebelové.“

Na okamžik se Danovi zdálo, že vidí skrze Keamsovu krutou masku. Hned v následující chvíli se však ozvaly výstřely. Kulky se odrazily od skal a do tváří jim vletěly úlomky kamení. Přikrčili se a raději se stáhli.

Gary Prentiss vykřikl a svalil se na zem. Odražená kulka ho trefila do levého ramene. Křičel bolestí a po čtyřech se plazil mezi balvany. Kulky se s hvízdáním odrážely od skal a zanechávaly po sobě na skalních stěnách dlouhé šrámy.

Dan se přitiskl k zemi. Věděl, jak jsou odražené, zploštělé kulky nebezpečné. Při zásahu vytrhly kus masa velký jako pěst.

Bob Prentiss se připlazil ke Keamsovi. „Rozvažte nás, Keamsi! Nechci zhebnout se svázanýma rukama jako prase na porážce.“

„Rozvažte ho,“ řekl Dan Yarnell. „Teď potřebujeme každého muže. Beztak máme jen mizivou šanci.“

Keams váhal, ale potom zvolal na Pimu se seržantskou čepicí: „Rozvaž ho, Juane!“

Bob Prentiss se připlazil k Pimovi. Jen co měl volné ruce, sáhl po karabině, která tam ležela, a odplazil se o kousek dál.

Ogilvy sáhl po koltu, který vypadl z ruky Encinovi, a odvedl s sebou Lizu Williamsovou.

Dan Yarnell se přikrčil, když se jedna z kulek odrazila od skály dlaň nad jeho hlavou.

„Když budou střílet dost dlouho, můžou počítat s tím, že část našich lidí odpraví ty zatracené odražené kulky,“ řekl Keams. „Musí to být houf z Chacovy bandy. Myslím, že jde o takových dvacet až pětadvacet Apačů.“

Dan se připlazil ke kraji skály, za kterou se kryl. Viděl pohyb na jedné ze skalních věží. Položil levou ruku na skálu a opřel hlaveň karabiny mezi palec a ukazováček. Pažba mu narazila do ramene, když zmáčkl spoušť.

Ze skály spadla puška, načež se odtud zřítil polonahý indián.

Dan odložil karabinu. Viděl, jak mu Keams podal možná tucet nábojů. Dan si odepnul opasek a spočítal náboje, které měl v jeho poutkách. Bylo jich ještě patnáct. K tomu šest v bubínku koltu a dvanáct v zásobníku karabiny.

„Vypadá to, že se neudržíme,“ zamumlal Ogilvy. „Do rána nám zůstane nanejvýš půl tuctu nábojů.“

Přilezl k nim Robert Prentiss.

„Můj bratr je zraněný,“ řekl. „Potřebuju pro něho vodu.“

„Běž a přines mu ji,“ cynicky odpověděl Keams.

„Potřebuje vodu,“ vyhrkl Bob Prentiss. „Bez vody nepřežije. To mám přihlížet, jak umírá? Je to můj bratr.“

„Ke studánce by se nikdo z nás nedostal,“ řekl Dan. „Počkejte, až bude slunce stát přímo nad námi, Prentissi, pak poznáte, co je to žízeň.“

„Nemůžu čekat.“

„Tak běžte dolů, zatraceně, a nechte se oddělat! Nedostanete se dál než ti, co tam leží.“

„Zatracení Yankeeové,“ procedil Prentiss mezi zuby a odplazil se ke svému bratrovi, který se zavřenýma očima ležel ve stínu. Na rameni měl provizorní obvaz z cárů košile. Už byl nasáklý krví. Létaly nad ním mouchy.

Dan položil karabinu před sebe. Slunce stoupalo a vzduch se začal tetelit. Hory okolo byly modravé.

„Až se setmí, Pimové se pokusí dostat k našim koním,“ zamumlal Keams.

„Pokud vás ještě poslouchají.“

„Budou mě poslouchat, protože vědí, co by se s nimi stalo, kdyby padli do rukou Apačům.“

„Jestli mají strach, tak odtud nevystrčí nos.“

Dan se opřel o skálu. Svítilo mu do tváře. Po chvíli se zeptal: „Kdo je ten člověk, kterého rebelové odpravili, jak jste o něm mluvil?“

„To je moje věc,“ řekl Keams. „Raději se na to neptejte.“

Jeden z apačských odstřelovačů na ně pálil ze skal. Přikrčili se.

„Až se setmí, musíme se pokusit zmizet,“ řekl Keams. „Apači bojují i potmě, když jsou opilí. A tito se opijí, až zajde slunce.“

„Kéž by už zašlo,“ odpověděl Dan a utřel si tvář. Bradou kývl na Garyho Prentisse. „Nevydrží to. Buď zešílí bolestí a žízní, nebo…“

„Tak jako tak zemře. Když ne tady, tak ve Fort Bayardu.“

+ + + + +

Slunce se blížilo k nadhlavníku. Nelítostně spalovalo krajinu. Muži leželi mezi skalami a čekali. Zarudlýma očima hleděli přes hlavně karabin. Šaty měly zaprášené, ústa vyschlá. Každé polknutí je stálo spoustu sil, protože už skoro neměli sliny.

Liza Williamsová seděla vedle Jima Ogilvyho, měla zavřené oči a téměř se nehýbala. Ve vzduchu byl cítit pach smrti.

Dan si přes ústa a přes nos vytáhl propocený šátek a lehl si vedle karabiny. Už několik hodin nepadla jediná rána. Apači s ďábelskou trpělivostí čekali na to, až muži mezi skalami zešílí vedrem a žízní.

Když slunce dosáhlo zenitu, dočkali se. Alespoň pokud šlo o Garyho Prentisse. Horečka, žízeň a slunce ho připravily o rozum. Dan náhle uslyšel škrábání podrážek na kameni, a když se otočil, uviděl, že Gary Prentiss přelezl skálu.

Bob ho chytil za botu, ale Gary ho kopl do ruky a rozběhl se ke studánkám. Roztrhanou košili si strhl z těla. Dvakrát se mu podlomily nohy, ale vždy se opřel o ruku a zase vstal. Jeho tvář byla zpocená a zaprášená. Ústa měl otevřená.

„Zpátky!“ zvolal Bob Prentiss. „Zpátky, Gary!“ Předklonil se a chytil se skály. „Zpátky!“

Gary Prentiss se dostal až na tři kroky k vodě, pak se zachvěl, zavrávoral a zhroutil se. Natáhl ruce k vodě, načež se pomalu otočil a Dan uviděl ratiště šípů, která mu trčela z těla jako ulámané větve z kmene odumřelého stromu.

Gary Prentiss klesl na kolena a jeho skelný pohled se upřel na skály. Tiše pohyboval rty, načež se svalil na bok a zůstal ležet.

Robert Prentiss to všechno viděl. Viděl, jak se jeho bratr zhroutil a jak jeho krev teče po horké skále. Náhle se v něm cosi zlomilo.

Zařval, odhodil karabinu a sáhl po obou revolverech, které ležely před Ogilvym. Než mu v tom někdo mohl zabránit, vyskočil a rozběhl se dolů.

„Vy hajzlové!“ Jeho hlas se odrážel od skal. „Vy psi! Vy zatracení psi!“ V běhu střílel z obou revolverů.

Apači ho nechali přiběhnout až ke Garymu, pak ho jeden z nich trefil. Robert Prentiss klesl na kolena, dokázal se však posbírat ze země a zvednout kolt.

Trefila ho další kulka. Trhl sebou a zkroutil se. Střílel však dál a proklínal Apače.

„Ukažte se!“ řval. „Ukažte se a bojujte!“

Vrávoral jako opilý, ale ještě pořád stál. Tak zemřel.

Apači ukrytí mezi skalami ho pozorovali přes hlavně svých karabin. Nárazy kulek ho otočily. Podlomily se mu nohy a svalil se na Garyho. Ještě několikrát sevřel pažby koltů. Pokoušel se zvednout hlavu, už to však nedokázal.

Dan Yarnell sklonil karabinu. Ustoupil a utřel si zpocený obličej.

„Pitomci,“ řekl Keams. „Zemřeli zbytečně.“ Hleděl na oba mrtvé.

„Aspoň vám neudělali to potěšení a nenechali se popravit,“ řekl Ogilvy, jenž si vzal karabinu, kterou tam nechal Bob Prentiss.

„Ale ty, Ogilvy, ty nezemřeš, dokud budu naživu a dokud budu mít jediný náboj,“ řekl Keams. „Poslední náboj si nechám pro tebe.“

Ogilvy na něho chladně pohlédl. Pohrával si s karabinou. Keams opětoval jeho pohled. Volně držel kolt v pravé ruce a vypadalo to, že čeká. Po chvíli se k němu Ogilvy otočil zády a otevřel komoru sharpsky. Vytáhl prázdnou nábojnici a strčil dovnitř nový náboj.

Keamsovi se v očích zračila nenávist. Dan to viděl. Nechápal, že ten muž ještě teď může nenávidět.

Skála, na které leželi, byla tak horká, že se jí nebylo možné dotknout holou kůží. Panovalo bezvětří, stále se tam vznášel pach smrti. Takto tam leželi a čekali na setmění.

+ + + + +

Se soumrakem se zvedl vítr. Vanul mezi skalami a odnesl pach smrti. Už nebylo takové vedro. Pruh světlé oblohy na západě se ztenčoval.

Kdesi za skalami hořel oheň. Muži viděli svit jeho plamenů, a když i na západě obloha potemněla, uslyšeli zpěv Apačů, který k nim přinesl vítr.

Keams se otočil a dal Pimovi se seržantskou čepicí znamení. Pima neslyšně přišel k němu a klekl si.

„Myslíš, že na nás potmě zaútočí?“ zeptal se.

„Enju, Nan-tan!“ Pima přikývl. „Opijí se a pak zaútočí. Přijdou. Až se rytmus jejich zpěvu změní, zaútočí, jenom s noži.“

Keams strčil kolt do pouzdra, aniž by ho zapínal. „Víš, kde jsou koně,

Juane. Pokuste se k nim připlížit. Potmě vás nebude vidět. Jestli Apači u koní nechali hlídky, tak je vyřiďte noži. Koně přiveďte k ústí kaňonu. Jestli se vám to podaří, dejte nám znamení třemi výstřely. Rozumíš?“

„Enju, Nan-tan. Ale musíte být rychlí, až uslyšíte výstřely. Apači jsou hbití, i když jsou opilí.“

Pima se vrátil ke svým mužům. Po chvíli se přikrčeni vydali dolů. Všichni tři si vytáhli nože z pochev na krku. Až na jednoho nechali své karabiny na místě. Dan pozoroval, jak se přehoupli přes okraj plošiny. Pak zmizeli.

„Myslíte, že se Pimové dostanou ke koním?“ zeptal se Keamse.

„Jestli se to někomu podaří, tak jim,“ odpověděl Yankee. „Bojují stejně jako Apači. Tiše a brutálně. Z nás by nikdo neměl sebemenší šanci se ke koním dostat. Ale Pimové to mohou zvládnout. Jejich nože nedělají hluk a jsou stejně smrtící jako kulky.“

Jim Ogilvy slyšel jejich šeptání, ale nerozuměl, o čem mluvili.

„Jestli se odtud dostaneme, Lizo,“ řekl, „pak možná máme šanci. Ještě můžeme přežít, pokud se dostaneme ke koním. A já se tě nechci vzdát. Jestli chceš, můžeme po válce začít znovu. Mohla by ses s Williamsem rozvést. Chceš? Jednoho dne bude půda, kterou vlastníš, patřit nám. I když Jih prohraje válku, my můžeme žít dál.“

Chytila ho za ruku.

„Jime,“ řekla, „mám strach. Nechci zemřít teď, když jsem takto bojovala. Nechci zemřít! Mám takový strach, že se mi svírá hrdlo. Chci žít, Jime. Nechci zemřít jako ti dole. Ještě jsem si nic neužila. Mám strach, Jime.“

Ve svitu vycházejícího měsíce viděl její tvář. Jednou rukou ji pevně držel, druhou si sáhl pod roztrhaný kabát. Uviděla lesknoucí se hlaveň koltu, když ji vytáhl.

„Vezmi si toto,“ řekl a jeho hlas zněl jinak. Podal jí tu zbraň pažbou napřed a jejich pohledy se setkaly. Dotkla se chladné oceli a ruka jí ucukla. Potom pažbu sevřela.

„V bubínku je šest nábojů,“ pomalu řekl, jako by chtěl, aby tomu jasně rozuměla. „Nemusím ti říkat, pro koho je určený ten poslední. Smrt není hrozná. Jsou hroznější věci.“

„Ne,“ vyhrkla. „Já chci žít. Nechci nic než žít. Jedno za jakou cenu. Chci žít.“

Dan slyšel její slova. V té chvíli zpěv Apačů utichl. Mezi skalami se rozhostilo tíživé ticho.

Keams vytáhl kolt.

„Připravte se,“ řekl. „Za chvíli budou tady.“

Dan nabil karabinu. Vedle něho se pohnul Ogilvy.

Mezi skalami se objevil stín. Dan zvedl karabinu a vystřelil od pasu.

V záblesku výstřelu se objevil Apač, který měl na sobě pouze bederní roušku a mokasíny. Tvář a tělo měl pomalované. S nožem v ruce vyběhl na plošinu.

Druhý Yarnellův výstřel ho zastavil. Apač se skácel mezi kamení.

Objevil se však další. Udeřil tomahavkem Danovi do pušky a vyrazil mu ji z ruky. Pak se vrhl proti němu.

Dan se urputně bránil a povedlo se mu strhnout ho k zemi. Jen těsně ho minula čepel nože, která narazila do kamene.

Dan chytil Apače za ruku, ve které držel nůž. Čepel se mu leskla před očima. Nalevo a napravo od něho se střílelo.

Dan cítil pach indiána, který ležel nad ním a pokoušel se ho bodnout.

Oči v té pomalované, zkřivené tváři připomínaly prázdné, černé díry. Apač měl vyceněné zuby.

Dan cítil, jak se mu čepel nože dotkla brady. Zvedl nohu a vrazil Apači kolenem do břicha. Pak se otočil na levý bok a vytáhl kolt. Vystřelil tak rychle, jak jen stačil natáhnout kohoutek.

V záblesku viděl, jak se Apač pozvedl, načež se mu ještě stále s koltem v ruce svalil na nohy. Dan ho odstrčil a vstal.

Panovalo napjaté ticho.

Ogilvy se ramenem opíral o skálu a vytahoval ještě kouřící nábojnici z komory karabiny.

Keams seděl na zemi a naslouchal. Mechanicky nabíjel revolver. Když byl hotov, měl v dlani ještě tři náboje.

„Poslední,“ řekl, zatímco si je dával do kapsy.

Na okraji plošiny visela těla dvou Apačů. Dva další leželi nedaleko Dana.

„Možná to je naše šance,“ zamumlal Keams. „Během boje určitě nedávali pozor na koně. Možná se Pimům povedlo dostat se ke zvířatům.“

„Pak by nám už dávno dali znamení,“ odpověděl Dan.

„Proč? Na to, aby se dostali ke koním, potřebují čas. A asi budou muset vyřídit hlídky. To všechno chce svůj čas.“

„Čas je to jediné, co máme,“ řekl Ogilvy. „Máme před sebou celou věčnost.“

Keams se cynicky zasmál. „Rebele, kdyby tvůj kumpán nebyl tak sobecký, tak by možná někdo jiný na jeho místě přivedl pomoc. Třeba to pro tebe je útěcha, když víš, že jeden z vás unikne. Ale zeptej se ženy vedle mě, jestli jí to ulehčí umírání.“

Dan, který ležel mezi nimi, viděl, jak Ogilvy sáhl za sebe a chytil kolt, Liza Williamsová ho však držela pevně.

Měsíc stoupal stále výš a skály nad nimi působily přízračné. V jeho svitu byly bílé a kontrastovaly tak s temnotou. Tiše skučel vítr.

Tři muži a žena hleděli na zář apačských ohňů, které hořely za skalami, a čekali na to, až jim Pimové dají znamení.

Když měsíc vystoupal do svého zenitu, věděli, že čekat už nemá smysl.

+ + + + +

Dan se za ranních červánků probral. Probudil ho nějaký šramot. Okamžitě položil ruku na revolver. Otočil hlavu a uviděl, že Keams je vzhůru. Jeho neholený obličej s propadlýma očima nyní byl bledý a chladný. Hleděl na něco, co Dan nemohl vidět.

Ztěžka se převalil a posadil se. Když pohlédl přes okraj plošiny, hned poznal, proč je Keams tak bledý.

Za studánkami, na větvích dubů, visela těla tří pimských zvědů. Apači je pověsili za nohy a nyní se lehce houpali ve větru. Jejich těla byla doslova prošpikovaná šípy.

Keams tam seděl opřen o skálu a hleděl Danu Yarnellovi do očí.

„Proto nám nedali znamení,“ tiše řekl. „To byla naše poslední šance. Teď jsme už jenom tři a máme každý jen hrst nábojů.“

Slyšeli, že Ogilvy se pohnul. Když na něho Dan pohlédl, viděl, že i rebel hledí na stromy.

„Až vyjde slunce, zaútočí naposledy,“ řekl Keams a otočil se k Lize Williamsové, která spala vedle Ogilvyho. Vlasy jí zakrývaly polovinu tváře. „Chceš, aby padla do rukou Apačům, rebele?“ zeptal se Keams. „Kdo ti řekl, že bude mít odvahu udělat to, kvůli čemu jsi jí dal revolver?“

Ogilvy pohlédl na spící ženu. Cukalo jí ve tváři.

„Ona to neudělá,“ dodal Keams. Měl zkřivený obličej a přivřené oči. „Nebude na to mít sílu. Udělej to místo ní, dokud ještě spí. Udělej to. Nebo chceš, aby padla do rukou Apačům? Živá?“

Ogilvy začal rozrušeně oddechovat, když na ni pohlédl. Hřbetem ruky si přejel přes ústa. Na spáncích se mu leskly krůpěje potu.

Pak sevřel rty a chopil se revolveru. Druhou rukou ženě opatrně shrnul vlasy z obličeje.

Přiložil jí hlaveň ke spánku, jenže v té chvíli otevřela oči. Uviděla zbraň, ale nepohnula se. Mlčela. Ležela tam a hleděla na zarostlý obličej s propadlými tvářemi a horečnatě se lesknoucíma očima.

Ogilvymu se roztřásla ruka. Dostal křeč, pak svěsil ruku a odvrátil hlavu.

„Nemůžu,“ řekl a jeho hlas zněl vyčerpaně. Hodil zbraň na kamení, opřel se o loket a skryl si tvář do dlaně.

Liza Williamsová se posadila. V té chvíli uslyšeli jekot. Dan vyhlédl zpoza okraje plošiny. V pravé ruce držel karabinu.

V ranním šeru viděl mezi skalami Apače. Nepočítal je, ale banda musela mít více než dvacet mužů. Byli pomalovaní bílou barvou. Skoro všichni měli pušky. Kolem boků měli revolverové opasky.

Jeden z nich, hubený, vysoký Mescalero s rudou čelenkou, udělal krok a oběma rukama zvedl nad hlavu karabinu, načež pušku odhodil a chopil se nože. Ostatní ho napodobili. Pušky cinkaly na kamení, čepele nožů se leskly v ranním šeru.

„Jsou všichni opilí,“ chraplavě řekl Keams. „To, co právě udělali, znamená, že chtějí bojovat noži. Chtějí nás smést. Vědí, že se neubráníme. Možná jich pár vezmeme s sebou. Ale ostatní nás vyřídí. Až vyjde slunce, už nebude nikdo z nás naživu. Neušetří ani ženu. Jsou opilí a žádné dravé zvíře nemůže být krutější než opilý Apač.“

Dan pohlédl k Apačům. Když viděl, že se pomalu vydali nahoru, zvedl karabinu a opřel se loktem o skálu. Na mušce měl bojovníka s rudou čelenkou.

Nechtěl vidět ani Keamse, ani Ogilvyho, ani Lizu Williamsovou. Ukazováček přiložil ke spoušti.

Apač se zastavil a zvedl nad hlavu nůž. Jeho jekot se odrážel od skal.

„E-jé!!“

Pak se rozběhl k plošině.

Danovi se rozbušilo srdce. Ústa měl vyschlá. Pevně svíral karabinu. Pak zmáčkl spoušť a stáhl pákové nabíjení, aniž by věděl, zda zasáhl.

Vedle něho stříleli Keams a Ogilvy. A potom se náhle ozval ještě jeden zvuk, zvuk, který znal každý voják. Byla to salva z těžkých armádních karabin.

Z komory karabiny vyletěla nábojnice a Dan se ohlédl.

A tehdy je spatřil.

Tam, kde se mezi větvemi zakrslých dubů převalovala mlha, uviděl kavaleristy, kteří klečeli na zemi a stříleli na Apače. Jeden z nich zvedl pravou ruku s revolverem, vstal a s ním celá řada. Ozval se jejich divoký řev.

Dan viděl, jak se Apači uprostřed útoku zastavili. Zavládl zmatek. Jekot Apačů se mísil s řevem kavaleristů, všechno však přehlušily salvy z pušek. Ve vzduchu se vznášel zvířený prach a kouř. Apači se pokusili na vojáky zaútočit noži, ti odpověděli palbou.

Nad plošinou stoupal kouř. Jeden Apač, který měl v ruce karabinu, vyběhl nahoru. Dan vystřelil. Indián se mrštně vrhl na zem a okamžitě vypálil. Dan za sebou uslyšel výkřik. Stáhl pákové nabíjení a vystřelil. Apač se zhroutil.

V prachu a dýmu viděli míhající se hnědé a modré postavy. Zuřil urputný boj. Z prachu se vynořil důstojník, který pálil z koltu. Vedle něho klečel jeden voják, s karabinou opřenou o rameno. Třesk pušek přehlušil všechno ostatní.

Dan se ohlédl a viděl, že Keams leží s vytřeštěnýma očima na skále. Apačova kulka ho zabila.

A pak bylo po všem.

Před okrajem plošiny klečel jeden Apač a sténal. Potácel se a z černých vlasů mu stékala krev. Jeden z vojáků ho střelil do zad a Apač se skácel na zem.

Palba z karabin utichla a na bojišti zahaleném prachem a kouřem se rozhostilo ticho.

Vítr pomalu rozehnal dým. Dan viděl ležící Apače a vojáky. Byl to ponurý pohled.

Opřel pažbu karabiny o skálu, oběma rukama sevřel hlaveň a položil si hlavu na nadloktí.

Po chvíli se vydal ke studánkám. Překročil jednoho mrtvého Apače a klekl si k okraji tinaji. Napil se z dlaně a utřel si obličej, načež šel zpět ke skalám.

Ogilvy stál s Blythem a jedním poručíkem v zaprášené uniformě, který si právě dával revolver do pouzdra.

Zatímco se Dan posadil na jeden kámen a začal si balit cigaretu, šli Jim Ogilvy a Liza Williamsová ke studánkám.

Dan se vydal po suťovém poli dolů. Koně patroly vedené poručíkem Prewittem stáli v kaňonu. Zvířata, na kterých přijeli Keams a jeho lidé, a koně uprchlíků nahnali Apači do jednoho výklenku mezi skalami.

Poručík dal rozkaz postřílet apačské koně. Pak kývl na Jima Ogilvyho a Blytha. „Přivažte je k sedlům.“

Potom zavolal na jednoho seržanta. Z míst, kde stáli apačští koně, se ozval třesk apačských karabin, vyděšené řehtání a tlumené rány, jak koně padali na zem. Střelba utichla a vojáci, kteří postříleli koně, se vrátili.

Jim Ogilvy a Blythe nasedli. Boty jim přivázali ke třmenům a ruce k hruškám sedel. Nebránili se.

Dan strčil karabinu do sedlového pouzdra a též se vyšvihl do sedla. Mlčky pobídl svého ryzáka a vyjel ke kaňonu, kde již ve dvoustupu čekali kavaleristé.

Chtěl s nimi jet do Fort Bayardu, aby se mohl vybavit potravinami a vrátit na svůj malý ranč na Gila River.

Pro Ogilvyho to byla poslední jízda. Byla válka a mezi Yankeei a rebely vládla nenávist.

Dan se do války už od začátku nemíchal a nemínil to měnit, i když mu Ogilvy byl sympatický. Mohl jen doufat, že ta nesmyslná jatka co nejdříve skončí.

O Lizu Williamsovou si nemusel dělat starosti. Věděl, že ta už se o sebe postará…