John Kirby

Colorado western 174. Zákon lynče

Vězení v Prescottu obklopil dav. Jeden muž držel v ruce smyčku. V očích opilých lidí se zračila touha po lynči. Za každou cenu chtěli někoho vidět viset. Chtěli pomstít vraždu místního bankéře.

Jejich fanatická nenávist se obrátila proti zajatému Jimu Kenyonovi. Už jednou vyloupil banku. To jim jako důkaz stačilo.

Pouze těžce raněný marshal a mladý Rick Horrigan věděli, že Kenyon je nevinný. A začali závod s časem, aby Jima zachránili před oprátkou…

Frank McLaren spával celkem klidně, což mu záviděla především jeho žena. Této noci však nenalezl klid, po kterém tak toužil. Ležel na posteli s otevřenýma očima a poslouchal hlasy ze sousedního saloonu Silver Mine.

Nejvíc ho rozčilovalo, že ani jeho žena Amely nemohla usnout. Převalovala se a pořád se ho ptala, jestli už spí.

Již půl hodiny jí neodpovídal, přesto věděl, že ji nemůže oklamat. Občas cítil její pohled.

Divoce mu bušilo srdce. Byl to první horký den toho roku a v ložnici bylo dusno.

Trhl sebou, když uslyšel zvuk, který bezpochyby vycházel z místností pod ním.

Ucítil vedle sebe pohyb a pak se Amely posadila.

„Slyšel jsi to, Franku?“ zašeptala.

Nehýbal se.

Chytila ho za rameno a zatřásla jím.

„Franku!“ řekla naléhavým tónem. „Někdo je dole v bance!“

„To bylo v saloonu,“ zamumlal a chtěl se otočit. Amely se však nedala.

„Teď!“ vyhrkla. „Znovu! Teď jsi to musel slyšet!“

Frank McLaren tentokrát opravdu nic neslyšel, ale věděl, že Amely mu nedá pokoj.

„Musíš se tam jít podívat, Franku,“ rozrušeně řekla.

„Proč tam nejdeš ty?“ odsekl.

Viděl, jak na něho nechápavě hleděla, načež svých slov hned zalitoval.

„Omlouvám se,“ zamumlal a přehoupl nohy přes kraj postele. „Jdu dolů. Ale jsem si jistý, že se ti to jen zdálo. V saloonu Silver Mine…“

„Bylo to dole v bance, Franku,“ odpověděla přesvědčeným tónem. „Tím jsem si naprosto jistá.“

Pokrčil rameny a vstal. Nemohl najít jednu pantofli a chvíli hledal, než ji našel pod postelí.

Viděl, jak se Amely mračí. V očích měla otázku, proč už není dole.

Přišel ke dveřím.

„Nechceš si vzít pušku?“ zeptala se.

Frank McLaren si povzdechl a sáhl po parkerovce u dveří. Obě hlavně byly nabité sekaným olovem. Byly zkrácené a tak měly velký rozptyl.

Potom vyšel z ložnice a zavřel za sebou dveře. Chtěl chvíli počkat, ale pak uslyšel kroky své ženy a raději šel ke schodům, jež vedly do banky.

Náhle se vyděsil a zůstal stát, protože uslyšel zařinčení. Někdo tam pustil na zem něco železného, nějaké nářadí.

Frank McLaren věděl, že již nesmí váhat.

Rychle seběhl ze schodů. Dole na chodbě chvíli stál přede dveřmi kanceláře.

Za sebou slyšel tiché, šouravé zvuky.

Amely šla za ním!

Odhodlaně zmáčkl kliku a otevřel dveře.

Okamžitě spatřil světlo u trezoru. Někdo vylomil těžká, železná dvířka trezoru, před kterým ležely sedlové brašny.

Frank McLaren sevřel rty a udělal dva kroky. Brokovnici namířil na trezor.

„Hej!“ vyhrkl. „Kde…“

Tu se vedle něho mihnul stín.

Instinktivně otočil parkerovku a přiložil prst na oba kohoutky.

Cosi tvrdého ho udeřilo do spánku a hlavou mu projela bolest. Jako by skrze vatu slyšel dunění výstřelů.

Zatmělo se mu před očima a než se vzpamatoval, ležel na zemi.

Ještě neztratil vědomí, ale nemohl se bránit.

Ve svitu lampy před trezorem viděl postavu muže, který rychle cpal bankovky do sedlových brašen. Měl blond vlasy a tvrdý, hranatý obličej.

Frank McLaren sevřel pažbu parkerovky. Chtěl něco říct, ale pak ztratil vědomí.

+ + + + +

Ross Shelby byl starý, větrem ošlehaný osamělý vlk. Bylo mu padesát let a měl za sebou divoké časy. Několikrát dokonce překročil úzkou hranici, která dělí dobrodruha od psance, vždy se však vzpamatoval a nikdy se oficiálně neprohřešil proti zákonu.

Jeho divoké časy již byly minulostí.

Už dva roky byl městským marshalem Prescottu a hovořilo se o něm jako o jednom z favoritů při podzimní volbě oblastního šerifa.

Ross Shelby spokojeně zavrčel, když pomyslel na to, jak v tom městě udělal pořádek. Zpočátku tam neměl jenom přátele, ale postupem doby si získal všechny.

Shelby pohlédl na svého zástupce Sandyho Claybournea. Lehce se usmál. Sandy byl toho večera velmi nervózní. Není divu, když ho Anita vyhodila, pomyslel si Shelby.

Představil si tu černovlasou krásku ze saloonu Silver Mine. Ano, pomyslel si, ty tmavé oči dokážou muže roztavit. Sám několikrát přemýšlel o tom, zda by to s ní neměl zkusit, ale vždycky si řekl, že ve svém věku by měl od takové ženy dát ruce pryč. Jenom by se zesměšnil.

Sandy Claybourne u ní uspěl. Zato si však užil své. Anita Perezová byla nezkrotná. A už vůbec ji nemohl zkrotit nějaký mladík, který byl sice fešák, ale kterému ještě teklo mléko po bradě.

„Běž domů, Sandy,“ náhle řekl Shelby. „Já půjdu na obchůzku za tebe. V takovém stavu jsi k ničemu. Překvapil by tě i třetiřadý bandita, duchem jsi úplně jinde.“

Sandy Claybourne sevřel rty. Vypadalo to, že bojuje sám se sebou.

„Nepůjdu,“ vyhrkl náhle.

„Tak si vzadu lehni na pryčnu.“

„Proč bych nemohl na obchůzku?!“

„Běž si lehnout, ksakru!“ zabručel Shelby a vstal. „Zdá se mi, že zapomínáš, kdo je tu boss!“

Zástupce mlčel. Chvíli rozzlobeně hleděl na Shelbyho, pak se náhle Otočil a vydal se do vězení.

Shelby se usmál, když slyšel, jak za sebou Sandy práskl dveřmi cely.

Šel ke stojanu na pušky, odemkl řetěz, který byl provlečený lučíky spouští, a vytáhl winchestrovku. Pak řetěz znovu zamkl a šel ven.

Na Main Street panoval klid. Šikmo naproti, v budově Wells & Fargo už se zhaslo.

Ross Shelby se pomalu vydal k náměstí. Winchestrovku volně držel v náručí.

Bylo dusno, i když už byly dvě po půlnoci.

Dorazil k náměstí. Ze saloonu Silver Mine tam doléhal hluk. Z oken pronikalo světlo. U zábradlí před vchodem stáli tři koně, další byl v průchodu mezi saloonem a sousední bankou Yavapai County Bank.

Ross Shelby přešel Wagon Road a ještě nebyl u obchodu Jocka Henessyho, když náhle otočil hlavu. V bance zaduněly dva výstřely. Okamžitě se rozběhl přes plazu.

V prvním patře Yavapai County Bank se rozbilo okno. Ozval se výkřik paní Amely McLarenové.

„Přepadení! Zabili mého muže!“

Ross Shelby v běhu nabil. Když se z průchodu mezi bankou a saloonem vynořil stín, neváhal a zmáčkl spoušť.

Viděl, že kulka těsně minula hlavu prchajícího muže, zaryla se do okraje střechy a vytrhla dlouhou třísku.

Muž se vrhl stranou a zmizel za koněm, který se neklidně pohyboval.

Tvář Rosse Shelbyho připomínala kamennou masku.

Bankéř Frank McLaren byl zavražděn a on, Shelby, měl vraha na mušce.

Bleskově nabil a opět vystřelil. Chtěl trefit koně, ale těsně předtím, než vypálil, se ve stínu, který zvíře vrhalo, zablesklo. Koupil ránu do boku a sklonil hlaveň pušky.

Klesl na kolena, přestože odolával mdlobám, které se o něho pokoušely. Winchestrovka v jeho rukou byla náhle jako z olova. Před saloonem se něco pohnulo. Pokusil se toho muže varovat, ale z hrdla se mu vydralo jen zasténání.

Třeskly výstřely.

Ross Shelby slyšel pronikavý výkřik, který zanikl v dusotu kopyt.

Nalevo od něho se na Main Street objevil muž s puškou v rukou. Shelby poznal svého zástupce Claybournea, kterého bezpochyby zalarmoval křik bankéřovy ženy.

Sandy Claybourne se zastavil a přiložil pušku k rameni.

Rossi Shelbymu se zatmělo před očima.

To poslední, na co pomyslel, bylo: Sandy ho vyřídí! Neznal lepšího střelce s puškou.

Pak se svalil a zůstal ležet v prachu náměstí.

+ + + + +

Ricka Horrigana probudilo frkání jeho hnědé klisny. Okamžitě položil ruku na pažbu své henryovky a vyskočil na nohy.

Slyšel dusot ostře hnaného koně. V šeru byly kontury stromů a keřů dole u potoka vidět jen nezřetelně.

Dusot byl stále rychlejší. Byl nepravidelný a Rick Horrigan okamžitě poznal, že zvíře tam dole musí být velmi vyčerpané.

Pak se objevil jezdec. U brodu vjel do vody. Zřetelně byla vidět napěchovaná sedlová brašna před jeho levým kolenem. Uprostřed vody se zvíře zastavilo a začalo pít, pak jezdec trhl uzdou a kůň se brodil dál.

Rick Horrigan viděl, že muž je na útěku. Nevěděl před kým, a ani mu do toho nic nebylo.

Dusot a čvachtání byly stále tišší.

Rick jezdce pozoroval. Jeho silueta se neustále objevovala mezi topoly rostoucími na břehu. Teprve po chvíli vyjel z potoka a pobídl koně do cvalu. K nebi stoupal obláček prachu, který však rychle zmizel.

Rick Horrigan si sbalil své věci.

V průběhu posledních let, kdy se jako tulák putoval od ranče k ranči, získal jisté zkušenosti. A věděl, že mu to nepřinese nic dobrého, pokud bude strkat nos do záležitostí jiných lidí.

Přivázal srolované deky k sedlu klisny a přitáhl jí podbřišník, tu se však znovu ozval dusot kopyt, který tentokrát připomínal hřmění bouře.

Zachmuřeně přikývl.

To byli pronásledovatelé.

Opatrně odvedl klisnu za keře. Mezitím se natolik rozednilo, že mohl zřetelně rozeznat půl tuctu jezdců. Hnali své koně k mělkému brodu.

Jeden z koní nahlas zaržál, když ho jeho jezdec zastavil.

Rick Horrigan chytil klisnu za nozdry, aby ho neprozradila.

Viděl, jak muži za brodem jezdí sem a tam. Podle všeho je vedl jeden širokoplecí, pohledný mladík, který měl tak jako ostatní na košili hvězdu. Dalo se to poznat podle toho, jak hovořil k ostatním.

Jeden starší muž vjel do vody a vydal se korytem směrem, kudy jel uprchlík.

Ramenatý mladík se o něho nestaral. Otočil svého plaváka a vydal se po cestě, která byla pokrytá nesčetnými stopami koní. Ostatní ho následovali jen váhavě. Pouze onen starší muž zůstal v potoce. Skláněl se k jednomu keři a kroutil hlavou.

Rick Horrigan se uznale usmál. Ten chlapík stopování rozuměl, což se o mladíkovi říct nedalo.

Pokrčil rameny. Do toho mu nic nebylo.

Počkal, až jezdci zmizí z dohledu, potom nasedl a vydal se ke kopcům a k cestě, která vedla do Prescottu.

V kapse měl dvě sta dolarů a chtěl si užít pár klidných týdnů. Teprve potom mínil hledat práci na nějakém ranči. Ve Phoenixu, kde pracoval naposledy, potkal muže, který mu vyprávěl o Grand Canyonu, obří roklině, kterou protékala řeka Colorado. Chtěl se na něj podívat a pak jet dál k Tichému oceánu.

Za chvíli už o tom, co právě zažil, nepřemýšlel. Těšil se na pivo, které už se v Prescottu chladilo.

+ + + + +

Billy Kenyon právě myl houbou zpoceného vraníka, ze kterého se ještě kouřilo, když tu uslyšel dusot kopyt, který byl stále silnější.

Vzhlédl k nízkému návrší, za kterým vedla cesta do Prescottu.

Náhle se tam objevilo pět jezdců na uštvaných koních.

Billy na první pohled poznal plaváka Sandyho Claybournea. Přivřel oči. Co hledal prescottský zástupce tak brzo ráno na jejich ranči?

Zmocnil se ho nedobrý pocit.

„Strýčku Jime!“ zvolal k domu, kde se světlovlasý muž umýval u studny.

Jim Kenyon se ohlédl.

I on slyšel dusot kopyt. Rychle se utřel. Sebral revolverový opasek, který měl položený na okraji studny, a připnul si ho. Z pouzdra povytáhl remington a vyšel na verandu domu.

Jezdci přijeli na dvůr. Zpod kopyt jejich koní se vznesl žlutohnědý prach.

Zástupce seskočil ze sedla plaváka a přišel ke žlabu, u něhož stál Billy Kenyon s vraníkem.

Zástupce mu přejel dlaní po srsti. Pak si koně prohlédl a spokojeně se usmál.

Pohlédl na muže na verandě.

„Asi jsme na tebe byli příliš rychlí, co, Kenyone?“

Jim Kenyon nedůvěřivě hleděl na zástupce. Instinktivně cítil, že se něco stalo, něco, co mu mohlo vynést jen problémy. Nesnášel Sandyho Claybournea, tak jako zástupce nesnášel jeho. Pravděpodobně to souviselo s tím, že Kenyon kdysi chodil s Anitou Perezovou.

„Řekni, co ode mě chceš, Claybourne, a pak zase zmiz,“ řekl Kenyon klidným hlasem.

Zástupce se na Jima Kenyona usmál.

„To by se ti tak hodilo, Kenyone,“ odpověděl s neskrývaným zadostiučiněním. „Kde jsi nechal ty peníze? Ušetříš nám i sobě spoustu nepříjemností, když budeš mluvit. Bude tu pěkný nepořádek, jestli budeme muset prohledat ranč.“

Jimovi přeběhl mráz po zádech.

Cítil, že se na něho řítí něco, proti čemu nemohl nic dělat. Věděl, že takový den jednou přijde. Lidé nejsou ochotní zapomenout. Pět let seděl v Yumě kvůli bankovní loupeži a oni to věděli. Dokud ho nechávali na pokoji, tak se nestaral o to, co si o něm vykládali. Teď to však vypadalo, že ho považují za pachatele nějakého zločinu.

„Jaké peníze, Claybourne?“ chraplavě se zeptal.

Zástupcova chlapecká tvář se zkřivila do šklebu. Krátce pohlédl na čtyři jezdce vedle sebe. Drželi v rukou kolty a mířili jimi na Jima Kenyona.

„Starý dobrý Jim Kenyon,“ pobaveně řekl. „I v té nejvypjatější situaci si dovolí žertovat.“

„To není žert, Claybourne!“ vyhrkl Jim Kenyon. „Chci vědět, o jakých penězích mluvíš!“

Zástupce se předklonil.

„O penězích z prescottské banky Yavapai County Bank, Kenyone!“ vyhrkl. „80 000 dolarů, Kenyone! Uloupil jsi je dneska v noci. Jeli jsme po tvých stopách sem a první, co jsme tu uviděli, byl tvůj uštvaný hnědák, který vypadá, jako by celou cestu z Prescottu cválal.“

Jim Kenyon zbledl. V uších mu hučelo tak, že málem omdlel. Měl pocit, že se mu houpe země pod nohama.

„Ty ses zbláznil, Claybourne!“ řekl přidušeným hlasem. „Já jsem dneska v noci v Prescottu vůbec nebyl! Lovil jsem vlka, který mi roztrhal už tři telata.“

„Aha?“ s úsměvem řekl zástupce. „Tak nám toho vlka ukaž, Kenyone!“

„Utekl mi.“

„Aha! To jsem si myslel. Kenyone, jsi idiot! Proč jsi s těmi penězi neodjel pryč? Možná bys měl šanci. Ale teď jsi vyřízený! Měl by ses modlit, aby pan McLaren a Ross Shelby přežili svá zranění. Protože jinak tě lidi v Prescottu pověsí!“

Za Jimem Kenyonem někdo vykřikl.

Otočil hlavu a spatřil vytřeštěné oči své neteře Lucie. Upřeně na něho hleděla. Viděl v jejích očích mlčenlivou otázku a zmocnil se ho smutek, protože i ona pravděpodobně věřila, že to přepadení spáchal on.

Jim Kenyon náhle věděl, že všechny jeho naděje byly zbytečné. Smrt jeho bratra Cliff a ho po jeho propuštění z Yumy přivedla sem. Lucie a její dvanáctiletý bratr Billy by ranč nikdy neutáhli. S jeho pomocí se jim přece jen podařilo ho zachránit.

„Já jsem to nebyl, Lucie,“ tiše řekl. „Lovil jsem vlka, ale utekl. Byl jsem daleko od Prescottu. Věříš mi, děvče?“

Pomalu přikývla. Přistoupila k Jimu Kenyonovi a pohlédla na Sandyho Claybournea.

„Slyšel jste, co řekl můj strýc, pane Claybourne. Měl byste se ještě jednou podívat na ty stopy, ať můžete nalézt skutečného lupiče.“

Claybourne zavrtěl hlavou.

„Ctí vás, že stojíte za vaším strýcem, slečno Kenyonová,“ uštěpačně odvětil. „Dovolíte nám, abychom se tu porozhlédli? Jak jsem řekl, váš strýc by si ušetřil spoustu nepříjemností, kdyby nám prozradil, kam ukryl peníze.“

„Nedovolím vám nic!“ řekla Lucie Kenyonová. „Zmizte z našeho ranče! Jestli zákon něco chce po mém strýci, ať přijede Ross Shelby.“

„Patrně špatně slyšíte, slečno Kenyonová,“ zabručel Claybourne. „Řekl jsem vám, že váš strýc marshala postřelil. Když jsme se pustili za ním, ještě nebylo jisté, zda marshal své zranění přežije.“

Zástupce nečekal na její odpověď. Když se ujistil, že jeho muži míří na Jima Kenyona, tasil kolt.

„Jsi zatčen, Kenyone!“ ostře řekl. „Chlapi, prohledejte to tu!“

Když dořekl poslední slovo, třeskl výstřel.

Claybourneovi sletěl stetson z hlavy.

Zástupce sebou trhl, jako by ho někdo šlehl bičem. Otočil se a namířil kolt na hocha, který stál u stáje a v rukou držel springfieldku, kterou téměř nemohl unést.

„Jestli střelíš, Claybourne, je po tobě!“ ostře řekl Billy Kenyon. „Můžeš si být jistý, že tě sejmu, než mě rozstřílejí ostatní.“

Sandy Claybourne se nehýbal.

Těkal pohledem mezi Jimem Kenyonem a hochem, který se pokoušel stáhnout pákové nabíjení.

„Zahoď to, Billy!“ ostře řekl Jim Kenyon.

Chlapec strnul. Velké modré oči upíral na svého strýce.

„A – ale oni tě chtějí odvést a pověsit, strýčku Jime!“ vyhrkl se slzami v očích.

„To, jestli mě pověsí, ještě není jisté, Billy,“ tiše odvětil Jim Kenyon. „Kořist u mě nenajdou, protože ji nemám. Možná jim pak dojde, že mě podezřívali neprávem.“

Bill Kenyon se nehýbal, když k němu přišel zástupce a sebral mu springfieldku z rukou. Claybourne hodil zbraň do stáje, pak se rozmáchl a dal chlapci facku.

Billy vykřikl a zavrávoral.

Jim Kenyon zařval. Chtěl seskočit z verandy, ale přehlédl, že jeden muž mezitím přijel k němu. Pokusil se sice ještě vyhnout pažbě koltu, ale už se mu to nepovedlo.

Spánkem mu projela ostrá bolest. Svaly ho již neposlouchaly, a tak spadl do písku dvora. Slyšel Luciin výkřik. Chtěl vstát, ale další rána ho poslala do říše bezvědomí.

+ + + + +

Řádili tam jako divá zvěř.

Nejdřív po sobě vše uklízeli a ukládali věci na svá místa. Postupem doby však Sandy Claybourne a Jock Henessy, majitel obchodu, zuřili stále víc. Nenechali tam kámen na kameni.

Lucie Kenyonová vykřikla a chtěla se na ně vrhnout, aby jim v tom ničení zabránila. Claybourne ji však odstrčil tak, že se skácela na zem a rozbila si čelo.

Billy jí pomohl na nohy.

„Za to ti jednoho dne vpálím kulku do hlavy, Claybourne!“ chraplavě vyhrkl. „Proč jsem ti předtím trefil jen klobouk, sakra!“

Sandy Claybourne se prudce otočil.

„Přestaň, ty fracku!“ vyhrkl. „Jsem si jistý, že jste v tom namočení i vy dva! Jestli vám můžu dát radu, tak odtud zmizte dřív, než to vyplave na povrch! Váš strýc je odepsaný! Toho už před šibenicí nezachrání nic, i kdyby kořist schoval tak, že ji nenajdeme!“

„Jste hlupák, Claybourne,“ tiše řekla Lucie. „Nenávidíte mého strýce, protože Anita Perezová ho ještě stále miluje a v porovnáním s ním jste chudák.“

Zástupce zbledl. Vprvní chvíli to vypadalo, že ji udeří, ale pak se ovládl.

„To je lež!“ sykl. „Anita dala Jimu Kenyonovi kopačky!“

„Víte, že to bylo jinak.“ Luciin hlas zněl klidně. „Můj strýc ji opustil, protože s ním nechtěla žít na ranči. S vámi se spustila jen proto, aby vyvolala Jimovu žárlivost a aby ho získala zpátky.“

Sandy Claybourne na to nic neřekl. V jeho hezké tváři byl nenávistný výraz a Lucie Kenyonové v té chvíli pochopila, že udělala velkou chybu. Vystupňovala Claybourneovu nenávist ke svému strýci na maximum a bylo jasné, že zástupce se teď postará o to, aby Jim skončil na šibenici.

Otočila se. Nechtěla, aby Claybourne viděl její slzy. Objala Billyho kolem ramen a opustila s ním místnost, ve které běsnili Claybourneovi lidé.

Venku na dvoře stál Jock Henessy, majitel obchodu, vedle koně, přes jehož hřbet ležel Jim Kenyon. Ruce a nohy mu svázali pod břichem koně. Na spánku měl dvě boule. Z tržné rány mu tekla krev.

Lucie Kenyonová zavrtěla hlavou a pohlédla na obchodníka.

„Nikdy bych si nebyla pomyslela, že se snížíte k něčemu takovému, pane Henessy.“

Zrudl.

„Většina peněz, které byly uloupeny, patřila mně, slečno Kenyonová,“ přidušeně řekl. „Musíte mě chápat, byla by to pro mě velká rána, kdybych o ty peníze přišel.“

„Jestli se nepokusíte chytit skutečného pachatele, tak je nikdy neuvidíte, pane Henessy.“ Chvíli na něho hleděla, když nic neříkal. Potom se zeptala: „Stopy opravdu jednoznačně vedou na náš ranč, pane Henessy?“

Viděla, jak se majitel obchodu otočil.

„Až k potoku byly jasně vidět, slečno Kenyonová,“ připustil. „Pak je za sebou musel zamést. Potom jsme už žádné čerstvé stopy neviděli. Bylo nám ale jasné, že musel jet po cestě, která vede kolem vašeho ranče. Uznejte přece, že výmluva vašeho strýce, že byl na lovu, nezní moc věrohodně.“

„Je to pravda!“ zvolal Billy. „Nechtěl mě vzít s sebou, protože si myslel, že jsem dítě a že patřím do postele.“ Chtěl říct, ještě něco, ale pochopil, že Henessy si jeho slova vyložil jinak, a tak mlčel.

„Můj strýc, to nebyl, pane Henessy,“ řekla namísto něho Lucie. „Možná se skutečný pachatel u potoka vydal jinudy.“

Henessy přikývl.

„To říkal i Fennell,“ zamumlal.

„Co?“ Lucie nerozuměla.

„Jake Fennell ze stáje Wells & Fargo jel s námi,“ zamyšleně řekl Henessy. „Zůstal u potoka, protože si myslel, že bankovní lupič jel dál korytem. Možná se vydal za ním…“

Lucie přistoupila k němu a chytila ho za kabát.

„A Claybourne to ví?“

Henessy přikývl. „Myslel, že si Fennell vymýšlí. V potoce přece není možné najít stopy.“

„Ale na místě, kde potok opustil, ano!“ zvolala Lucie. „Proč jste neprohlédli oba břehy?“

„Aby nám Kenyon proklouzl mezi prsty?“ sarkasticky odvětil Henessy. „O půl hodiny později by vraník byl vytřený a potom bychom Jimu Kenyonovi nemohli nic dokázat. Ne, slečno, nesnažte se mě obalamutit. Jsem pevně přesvědčen o tom, že pachatelem je váš strýc. Kořist už najdeme. Neměl přece moc času na to, aby ji ukryl.“

Lucie Kenyonová mu neodpověděla, čekala se svým bratrem Billym ve stínu vozovny, dokud muži z Prescottu nepřestali hledat kořist.

Když Sandy Claybourne přišel ke svému plavákovi, řekl Jock Henessy: „Měl bys do Prescottu vzít to děvče a toho kluka, ať nepláchnou s kořistí, až odtud odjedeme.“

Sandy Claybourne se kousl do spodního rtu. Přemýšlel. Na tom, co Henessy řekl, něco bylo. Pak přikývl. „O.K., vezmeme je s sebou.“

Ani to nedořekl a Billy Kenyon zmizel ve vozovně.

„Hej!“ zvolal Claybourne. „Rubio, pozor, ten spratek chce utéct!“

Mexičan, který se právě chtěl vyšvihnout do sedla svého koně, se otočil a rozběhl se k vozovně. Lucie se mu chtěla postavit do cesty, ale odstrčil ji tak prudce, že narazila do kola bryčky.

Rubio Corta vrazil ve tmě do vozovny. V první chvíli nic neslyšel. Něco tvrdého mu narazilo do holeně a zařval. Pak uviděl hocha, který mu zatarasil cestu ojí vozu.

Přestože ho bolela noha, vyrazil za Billym, dostihl ho a chytil ho za límec košile. Dal mu facku, na kterou Billy odpověděl tak, že ho kopl do holeně a kousl do ruky. Mexičan ho však už nepustil. Vyvedl vzpouzejícího se Billyho ze stáje a hodil ho Claybourneovi k nohám.

Zástupce vytáhl kolt a namířil ho na chlapce.

„Střílej, Claybourne!“ vyhrkl Billy. V jeho modrých, jiskřících se očích nebyla ani stopa strachu. „Každý v Prescottu ví, že si dovoluješ jen na slabší!“

Claybourne si ho dál nevšímal.

„Vezmi ho na svého koně, Rubio,“ řekl k Mexičanovi. „Svaž ho, nebo mu dej pár facek, mně je to jedno.“ Pak otočil svého plaváka a vyjel. V levé ruce držel uzdu koně, na kterém byl naložen Jim Kenyon.

O několik minut později Kenyonův ranč opustili.

+ + + + +

Ross Shelby měl pocit, že se mu v hlavě usídlil roj včel. Pořád mu v ní hučelo.

Pokusil se otevřít oči, ale zase je rychle zavřel, protože ho oslepilo intenzivní sluneční světlo, které do místnosti pronikalo oknem.

Podruhé byl opatrnější a jenom oči pootevřel. Zjistil, že leží ve světlé místnosti, která se očividně nacházela v doktorově domě. Sakra, jak dlouho jsem v bezvědomí, pomyslel si.

Pak si vzpomněl, co se stalo. Slyšel výkřik paní McLarenové a potom se v průchodu mezi bankou a saloonem Silver Mine objevil stín. Vypálil a pak ho do boku zasáhla kulka.

Nato se objevil Sandy a vystřelil z pušky.

Víc nevěděl.

Teď byl den. To znamenalo, že uplynulo nejméně deset až dvanáct hodin.

„Hej, doktore!“

Jeho hlas byl sípavý. Zavolal ještě několikrát, než se otevřely dveře a dovnitř nahlédl šedivý doktor Sturgis.

Když viděl, že se Shelby probudil, vešel dovnitř.

„Pomalu je načase, aby ses ukázal ve městě,“ řekl lékař. „Vytáhl jsem ti kulku. Nebylo to tak zlé. Jenom tě to stálo spoustu krve. Chceš vstát? Počkej, pomůžu ti.“

Ross Shelby udiveně pohlédl na doktora. Jindy vždy vyváděl, když po nějakém škrábnutí příliš brzy vstal z postele, a teď ho vyhazuje.

„Ještě se cítím celkem slabý,“ trucovitě řekl.

„A budeš ještě slabší, až uslyšíš, že tvůj natvrdlý zástupce chce vyhubit jednu rodinu,“ zabručel Sturgis.

Ross Shelby prudce vstal. V boku ucítil ostrou bolest. Sáhl si na něj, ale nahmatal jen silný obvaz.

„Co se děje, doktore?“ chraplavě se zeptal. „Je McLaren mrtvý?“

„Nesmysl,“ odpověděl lékař. „Má bouli na hlavě, to je všechno.“

„Co je se Sandym? Chytil toho bankovního lupiče? Co jsi to o něm říkal?“

„Myslí si, že ho polapil, Rossi,“ řekl rozčilený Sturgis. „Ale mluvil jsem s Fennellem a ten tvrdil, že Claybourne je mimo!“

Ross Shelby už ničemu nerozuměl. Řekl to Sturgisovi.

„Co je to venku za hluk?“

„Copak jsem ti to právě neřekl?“ vyhrkl lékař. „Ctihodní občané Prescottu chtějí pověsit člověka, jehož vina vůbec není prokázána.“

To Shelbyho zmobilizovalo. Myslel si, že své spoluobčany zná, ale očividně se mýlil. Lynč v jeho městě! Rozhněvaně odfrkl, když se postavil a zjistil, že se o něho pokoušejí mdloby.

Teprve potom si uvědomil, že má na sobě dlouhou noční košili.

„To je tvoje?“ zabručel na lékaře.

Sturgiss se usmál.

„Paní Pikeová mi ji s potěšením dala k dispozici,“ řekl. „Jestli se dozví, že jsi v ní spal ty, už ji nikdy nebude prát. Jedině že bys konečně podlehl jejímu svádění.“

Ross Shelby přidušeně zaklel. Paní Pikeová byla žena, která byla jeho noční můrou. Usmyslela si, že ho dostane do chomoutu. Byla to vdova, měla velký dům a dostávala rentu od armády, protože její muž býval plukovník.

Ross Shelby si svou ženu představoval spíš jako Anitu Perezovou. Dvě sta liber živé váhy paní Pikeové mu nahánělo strach, přestože věděl, že to je dobrá duše.

Doktor Sturgis mu pomohl při oblékání.

Povyk na ulici byl stále silnější. Ross Shelby pořád dokola nadával.

„Tvá puška je v úřadovně,“ řekl lékař. „Můžeš si vzít mou brokovnici.“

Ross Shelby přikývl a opatrně šel ke dveřím.

Doktor ho doprovodil ke dveřím a podal mu brokovnici. Pak zavřel dveře a šel na chodník.

Shelbyho tvář připomínala masku, když spatřil dav shromážděný před marshalovou úřadovnou. Nevěděl, koho ti lidé chtějí pověsit. Zapomněl se doktora zeptat. Ale to bylo jedno. Ve svém městě nemínil lynč připustit.

Pomalu získával jistotu v nohou, když kolem Pueblo Street šel do středu města. Na chodníku před marshalovou úřadovnou viděl Jocka Henessyho, který tam mával nad hlavou oprátkou. Lidé nadšeně křičeli. Shelby viděl, že většina z nich je opilá. Jejich tváře byly rudé.

Přišel k nim, zvedl doktorovu brokovnici a vystřelil do vzduchu.

Rána byla ohlušující. Náhle se na Main Street rozhostilo ticho.

„Je hezké, že mě chcete navštívit,“ řekl, „ale ležel jsem u doktora a spal jsem. Těší mě, že o mě máte takovou starost. Ale teď už je mi lépe. Můžete jít domů a ještě trochu pracovat.“ Jeho ostrý hlas doslova ochromil Jocka Henessyho, který se zahanbeně pokoušel schovat oprátku za zády.

„Přece jsi nechal obchod osiřelý, Jocku?“ jízlivě se zeptal. „Jindy svému příručímu nevěříš.“

Obchodník zrudl.

Rossi Shelbymu neuniklo, že za zády pustil oprátku na zem. Pak zmizel v davu, který se pomalu rozcházel.

„Kenyon už jednou seděl za bankovní loupež, marshale!“ zabručel jeden muž. „Určitě to byl on! Takoví lidé se nezmění!“

Shelby si ho změřil pohledem.

„Myslíš, Charley?“ nahlas se zeptal. „Jestli je to tak, tak určitě ještě pořád chodíš za cizíma ženskýma, i když máš manželku, že?“

Muž se přikrčil a zmizel ještě rychleji než Jock Henessy.

Ross Shelby mezitím vyšel po schodech na chodník před marshalovou úřadovnou. Znamenalo to pro něho značné vypětí. Hlavněmi brokovnice zvedl oprátku a řekl: „Komu to patří?“

Nikdo neodpověděl. Uplynulo několik minut. Lidé se pomalu vytráceli, až i ti nejzarytější poznali, že před marshalovou úřadovnou se dnes žádné senzace nedočkají.

Ross Shelby se otočil, když Sandy Claybourne otevřel dveře kanceláře.

„Díky Bohu, šéfe!“ vyhrkl zástupce. „Už jsem si myslel, že sem vtrhnou.“

„A proč jsi proti tomu nic neudělal?“ zeptal se marshal. Claybourne na něho pohlédl.

„Roztrhali by mě, bossi.“

„Mě neroztrhali, Sandy,“ odpověděl Ross Shelby. „Zklamal jsi mě, toto byla tvá zkouška. Muž se osvědčí tehdy, když se musí rozhodovat sám.“

Sandy Claybourne sevřel rty. Mlčel. Taková slova nečekal. Marshal se vůbec nezmínil o tom, že dopadl bankovního lupiče.

„Chci mluvit s Jakem Fennellem, Sandy,“ chladně řekl Ross Shelby. „Přiveď ho sem, ale rychle!“

Nečekal na Claybourneovu odpověď a vydal se k dubovým dveřím vězení.

Když je otevřel, vytřeštil oči.

Čekal, že tam nalezne Jima Kenyona, ale ne Lucii a Billyho.

Sedmnáctileté děvče a jeho dvanáctiletý bratr stáli u mříží cely. Naproti nich byl v další cele Jim Kenyon. Vyděšeně na Rosse Shelbyho pohlédli. Očividně pochopili, co s nimi nebo přinejmenším s Jimem Kenyonem lidé mínili provést.

Jim Kenyon ležel na pryčně. Když vstal, Shelby se vyděsil podruhé. Kenyonova tvář vypadala ošklivě. Měl tržnou ránu na spánku, kolem které byla nepěkná boule. Na tváři, krku a hrudi měl zaschlou krev.

Shelby se otočil a z kanceláře přinesl klíč. Pak odemkl celu, ve které bylo děvče a hoch.

„Pojďte ven,“ chraplavě řekl.

Vyšli na chodbu.

„A strýc Jim?“ zeptal se Billy.

„Než si promluvím s Claybournem, tak ho musím nechat ve vězení, Billy,“ řekl Ross Shelby. „Pokud je tvůj strýc nevinný, tak se to ukáže.“

Pohlédl Jimu Kenyonovi do očí a viděl, že ten muž ztratil důvěru v lidi. Ross Shelby věděl, že jen jemu Kenyon vděčil za to, že ho lidé z Prescottu trpěli na ranči. Kenyon se nepokoušel utajit, že pět let seděl v Yumě. Kdysi o tom hovořil s Rossem Shelbym a ten mu uvěřil, že chce začít nový život kvůli Lucii a Billymu.

Ross Shelby přemýšlel.

Ne, lupiče, který prchal, nepoznal. Neviděl ani, jestli byl velký, malý, světlovlasý či černovlasý.

Z nějakého důvodu však Claybourne podezíral Jima Kenyona. Pomyslel na to, co mu řekl doktor Sturgis. Sandy se vydal po špatné stopě. Ale proč?

Zavrtěl hlavou. Musel nejdřív promluvit se Sandym a s Fennellem, aby si mohl udělat obrázek. A mínil se zeptat i Jima Kenyona.

Obrátil se k Lucii Kenyonové.

„Raději běžte k doktorovi,“ řekl. „Slibuji vám, že něco takového se už nestane.“

„Jestli strýčka nepustíte, tak tu zůstanu! „ zvolal Billy. „Jestli ho chcete pověsit, tak rovnou pověste i mě, protože jinak tu všechny oddělám!“

„Nemluv nesmysly,“ klidným a uvolněným hlasem řekl Jim Kenyon. „Pan Shelby je poctivý člověk. Důvěřuju mu. Běž s Lucií k doktorovi a raději se ve městě moc neukazuj , ať nejsou problémy. Slib mi, Billy, že se budeš chovat slušně, ano? Jinak lidé řeknou, že se tvému chování nediví, když tě přece vychovával bandita.“

Billy sevřel rty. Pak přikývl a spolu se sestrou mlčky odešel z vězení.

Ross Shelby je přivedl ke dveřím.

Main Street zela prázdnotou. Počkal, až ti dva zmizí v domě doktora Sturgise na rohu Pueblo Street.

Sturgis na něho jen krátce mávl, načež za nimi zavřel dveře.

Od budovy společnosti Wells & Fargo kráčeli starý Jake Fennell a Sandy Claybourne. Snažili se jít co nejdál od sebe. Bylo zřejmé, že si vjeli do vlasů.

+ + + + +

Ross Shelby okamžitě poznal, že Sandy Claybourne se choval jako idiot. Tvrzení, že Jim Kenyon se při zatýkání bezdůvodně bránil, ignoroval.

Když mu Sandy vše pověděl, vyslal ho Shelby na obchůzku do města, aby dohlédl na bujaré občany.

Nyní seděl se starým Jakem Fennellem a hleděl do jeho vrásčité tváře.

„Takže tyjsi nejel ke Kenyonovu ranči, ale držel ses potoka,“ pomalu řekl.

Fennell přikývl a dál žvýkal tabák. Bylo na něm vidět, co si myslí o Claybourneově zprávě.

„Tak dělej, Jakeu,“ zabručel Ross Shelby. „Vyprávěj, cos viděl a co víš.“

„Tvůj zástupce řekl, že si vymýšlím! „ vyhrkl Fennell. „Proč se mnou vůbec mluvíš, když si vymýšlím?“

„Sakra, Jakeu, já přece nejsem Sandy!“ odsekl Ross Shelby. „Byl odkázaný sám na sebe a nezvládl to. Copak můžu za to, že jsem se v něm zmýlil? Chci od tebe vědět, co jsi viděl. Jestli si budu myslet, že to jsou bludy, to ti řeknu potom.“

Jake Fennell vyplivl kus žvýkacího tabáku přesně na plivátko u stolu.

„Máš kořalku?“ číhavě se zeptal.

Ross Shelby si povzdechl a vytáhl z šuplíku stolu láhev a sklenici.

„Jestli řeknu tvému bossovi, že jsi zase v pracovní době pil, tak tě okamžitě vyhodí.“

„Mám vyschlá ústa,“ řekl Fennell. „Špatně se mi mluví.“

Ross Shelby na to nic neřekl, nalil sklenici až po okraj a zase láhev schoval.

Starý muž sklenici vypil naráz, jako by měl strach, že mu ji marshal sebere. Požitkářsky si olízl rty.

„Tak už začni, Jakeu,“ zabručel Shelby. „Mám zatraceně málo času.“

„Zástupce jekretén,“ začal Fennell.

Ross Shelby pozvedl obočí, ale nechal ho mluvit.

„Stopy koně náhle končily u potoka,“ dodal starý muž. „Byly tak čerstvé, že ten muž nemohl mít větší náskok než pár minut. Každopádně nemohl mít čas za sebou stopy zamést. Navíc by musel zamést i ostatní stopy, které tam byly už předtím, což se nestalo.“

Pošilhával po prázdné sklenici a pak po psacím stole, v jehož šuplíku byla láhev. Shelby však nehnul ani brvou.

Fennell s kyselou tváří pokračoval.

„Hned jsem Claybourneovi řekl, že ten chlápek jel potokem a pak ho někde opustil. Po několika yardech jsem našel ulomenou větev, ale to už byl tvůj sebevědomý zástupce i s ostatními na cestě ke Kenyonovu ranči.“

„Našel jsi místo, kde stopy opouštěly potok?“ chraplavě se zeptal Ross Shelby.

„Jasně!“ Fennell přikývl. „Asi dvě sta yardů proti proudu je břeh plochý a rostou tam topoly. Dá se tam snadno vylézt z vody. Pokoušel se sice zamést stopy větví, ale o několik yardů dál byly jasně vidět.“

„Jel jsi po nich dál?“

Jaka Fennell vytřeštil oči a pohlédl na něho, jako by neměl všech pět pohromadě.

„Copak jsem sebevrah?“ rozčileně se zeptal. „Možná čekal za topoly, aby mě odpravil kulkou. Ne, marshale! Pokud je tvůj zástupce příliš stupidní na to, aby sledoval stopu, tak já riskovat život nemíním!“

Ross Shelby přikývl. To od něho opravdu nikdo nemohl chtít.

„Takže ty si myslíš,“ protáhle řekl, „že Sandy zatkl nevinného? Není možné, že Kenyon jel oklikou a že se na ranč vrátil těsně před Sandym?“

Jake Fennell pokrčil rameny.

„Možné je všechno,“ zamumlal. „Pokud chceme vědět víc, tak bychom museli jet po stopách. Ale měl bys hlavně zjistit, kdo je ten jezdec, který dopoledne přijel do Prescottu. Ten musel lupiče vidět.“

Ross Shelby na něho upřeně hleděl.

„Cože?“ vyhrkl.

Fennell pokrčil rameny.

„Vrátil jsem se k brodu a chtěl jet domů, jenže pak jsem objevil stopy koně, které vedly do kopců na východě. Jel jsem po nich a objevil jsem tábořiště. Ten muž musel odjet jen několik minut předtím. Má Lissy byla příliš vyčerpaná, jinak bych ho určitě dohnal ještě před Prescottem.“

„Jel jsi po jeho stopách?“

Starý muž přikývl.

„Vedly oklikou kolem kopců a několika skal, jako by nechtěl, aby ho někdo z nás viděl. O něco později přijel na cestu. Dával jsem pozor, ale jeho stopy cestu nikde neopouštěly.“

„Jak to víš?“

„Levé přední kopyto jeho koně má zářez,“ odpověděl Jake Fennell. Ross Shelby si rozrušeně odfrkl. „Víš i to, na jakém jel koni?“ „Jasně,“ odpověděl usmívající se starý muž. „Na ryzákovi. Nevím ale, jestli to je hřebec, klisna nebo valach.“ „A jak víš to, že to je ryzák?“ „No, poblíž tábořiště jsem na keři našel pár chlupů,“ řekl Jake Fennell. „Naliješ mi ještě, marshale?“ „No samozřejmě, Jakeu!“ Ross Shelby tentokrát nalil i sobě.

+ + + + +

Rick Horrigan již věděl, co se v Prescottu stalo. Rozruchu ve městě si všiml hned, když tam přijel. Před Yavapai County Bank se srotil dav a jeden muž s boulí na spánku lidem vyprávěl, jak vyloupili trezor. Bankovní lupič si prý odnesl 80 tisíc dolarů a kromě toho ještě těžce zranil městského marshala.

Rick Horrigan si byl jistý, že onen prchající muž, kterého viděl, byl bankovní lupič. Mohl jen doufat, že muži s hvězdami brzy poznali, že jedou špatným směrem.

Nechtěl se do těchto věcí míchat. Byl v Prescottu cizincem a nedalo se vyloučit, že by ho lidé obvinili z toho, že je lupičovým komplicem. Už něco podobného zažil.

Právě pil své druhé pivo, když se otevřely létací dveře saloonu Silver Mine a dovnitř se nahrnul dav. Podle toho, jak byli zrudlí, poznal, že jsou namol. Pravděpodobně patřili ke smečce, která ještě před chvílí vyřvávala na Main Street před marshalovou úřadovnou.

Rick Horrigan ustájil klisnu a šel k holiči. Vykoupal se a nechal se oholit a ostříhat. Od holiče se dozvěděl, že bankovního lupiče chytili. Prý to byl někdejší zločinec, který se usadil poblíž Prescottu na ranči, patřící dětem jeho zemřelého bratra.

Rick Horrigan muže nechal mluvit. Skoro ho neposlouchal a málem usnul.

Pivo ho osvěžilo. Hned se cítil lépe a pomalu se posunoval stranou, když se k baru hrnulo stále více a více mužů, kteří si tam objednávali drinky.

Mluvili jeden přes druhého. Horrigan slyšel, jak hovoří o svém ocelovém marshalovi, který už zase stál na nohou, přestože ho v noci trefila kulka do boku.

Někteří si Horrigana zvídavě prohlíželi, ale nikdo se neodvážil zeptat se ho, odkud přijel.

To se mu zamlouvalo. Chtěl si tam jen v klidu odpočinout. Mínil v Prescottu strávit ještě jednu noc, protože venku na stěně saloonu viděl plakát s černovlasou kráskou, která tam měla vystupovat jako zpěvačka. Zeptal se holiče a ten nešetřil superlativy. Zároveň ho však varoval, protože ta kráska byla přítelkyní zástupce Sandyho Claybournea a ten byl tak žárlivý, že každého muže, který na ni příliš dlouho hleděl, zmlátil.

Rick Horrigan se jen usmíval. Kvůli krásné ženě by byl ochoten ledacos risknout.

Cítil, že dav je agresivní. I to už poznal. Zažil lynč v Tucsonu, když tam pověsili míšence, který prý ukradl koně. Po tom, co ho pověsili, byl kůň nalezen v jedné ohradě. Jeho majitel zapomněl, že ho tam sám přivedl ze stáje.

Horrigan věděl, že lidé umějí být horší než zvířata, pokud jsou v davu a povzbuzují se navzájem – a pokud jsou navíc ještě namol.

Už chtěl jít, když tu se objevila ta žena.

Udělala na něho dojem, když kráčela ze schodů. Její tvář byla líbezná, měla velké černé oči, plné, smyslné rty a černé, kudrnaté vlasy.

Viděl jí na očích, že se jí nelíbilo, o čem lidé v saloonu mluvili.

Muži náhle zmlkli, když ji spatřili. Nikdo na ni nepromluvil. Klidně přišla k barovému pultu a chraplavým hlasem se zeptala: „Chce ještě někdo whisky na kuráž?“

Zachmuřeně na ni hleděli. Rick Horrigan ji obdivoval. Nedokázal si její chování vysvětlit. Holič mu neřekl, že by mezi ní a vyloupením banky nebo bankovním lupičem existovala nějaká souvislost. Možná se však jen chtěla zastat marshala.

Náhle upřela pohled svých velkých černých očí na něho a on cítil, jak se mu nahrnula krev do hlavy.

„Máte prázdnou sklenici,“ řekla ne nevlídným tónem. „Nedáte si ještě jedno?“

Vlastně už měl dost, ale automaticky přikývl.

Otočila se a vzala si další, kterou načepovala. Barman přistoupil k pokladně a začal počítat dolary. Pravděpodobně ho žena přišla vystřídat.

Postavila před něho studené pivo s nádhernou pěnou, jakou barman natočit nedokázal. S lehkým úsměvem byla její tvář ještě krásnější.

„Jste tu cizinec?“ zeptala se. Její chraplavý hlas mu vyvolával mravenčení mezi lopatkami. Přikývl.

„Přijel jsem do města dnes ráno,“ tiše odvětil. „Kdybych věděl, jaký je tu rozruch, tak bych jel dál.“

Jeho slova všichni slyšeli.

Kdosi se rozesmál a zeptal se: „Vy nemáte rád rozruch, pane?“

Rick Horrigan na něho vrhl vážný pohled a zavrtěl hlavou.

„Takovýto rozruch přímo nesnáším.“

„Ho, takže vám se nelíbí, že má viset bankovní lupič a násilník?“

„Pokud ho odsoudil soudce a pokud je porota přesvědčená o jeho vině, tak nic nenamítám,“ klidně odpověděl Horrigan.

Muži v saloonu na něho zamračeně hleděli.

„Vy jste muž podle mého gusta, pane…“ řekla kráska za pultem a usmála se. Ke konci zvýšila hlas a Rick pochopil, že by ráda znala jeho jméno. „Já jsem Anita Perezová,“ dodala. „Dnes večer tu budu zpívat.“

Rick Horrigan se na ni usmál a kývl ke dveřím saloonu.

„Četl jsem to na plakátě, slečno Perezová,“ řekl. „Doufám, že to nebudete chápat jako nestydatost, když vám řeknu, že tento večer strávím v Prescottu jen kvůli vám. Jmenuji se Rick Horrigan.“

Její úsměv byl tak srdečný, že se mu zamotala hlava.

„V žádném případě, pane Horrigane,“ odpověděla. „Cítím se poctěna.“

Viděl, jak pohlédla za něho a jak jí úsměv zmizel z tváře.

Pomalu se otočil.

Spatřil ramenatého fešáka a hned ho poznal. I teď měl na košili hvězdu. To byl chlápek, který ráno vedl pronásledovatele u potoka.

Zástupce na něho vrhl nedůvěřivý pohled, ale pak předstíral, že si ho nevšímá.

Dva yardy od Ricka Horrigana se opřel o pult a řekl: „Dej mi whisky, Anito.“

Muži, kteří dosud stáli mezi Horriganem a zástupcem, se pomalu klidili. Jako by vycítili napětí, které tam náhle vzniklo.

Zástupce se tvářil kysele. Rick viděl, jak krásná žena za pultem zbledla, ale pak mu načepovala plnou sklenici.

„Co řekl marshal Shelby, Sandy?“ zeptal se jeden z mužů. „Dostane Jima Kenyona na šibenici?“

Zástupce pokrčil rameny.

Rick Horrigan pozoroval ženu, která při této otázce zbledla ještě víc. Ze by pro ni Kenyon něco znamenal?

„Marshal teď mluví s Jakém Fennellem,“ odpověděl Claybourne. „Ten tlučhuba pořád tvrdí, že jsme jeli po špatné stopě.“

„Jaké Fennell býval zvědem,“ namítla žena za výčepním pultem. Její hlas nyní zněl ostře. „Jsem přesvědčená, že se ve stopování vyzná lépe než ty, Sandy!“

Mladík se prudce otočil a pohlédl na ni. Ale vydržela jeho pohled.

„Drž zobák, Anito!“ vyhrkl. „Každý tady ví, že chceš Jima Kenyona zachránit před šibenicí. Jaké Fennell je tlučhuba a nic jiného!“

„Jestli tím myslíte toho starého muže, který jel potokem, zatímco vy jste se vydal po falešné stopě, tak je všechno jen ne tlučhuba,“ řekl Rick Horrigan energickým tónem.

Náhle se v sále rozhostilo mrtvolné ticho. Rick viděl, že se na něho upřely pohledy všech přítomných. A pochopil, že udělal chybu.

Neměl se do toho plést. Arogantní slova toho idiota s hvězdou ho však příliš popudila. Nemohl nečinně přihlížet, když urážel ženu.

Zástupci málem vypadly oči z důlků, jak byl rozhořčený. Rick Horrigan zřetelně viděl, že jím cloumají protichůdné pocity. Jen stěží dokázal zástupce ovládnout své rozrušení. Jeho hlas zněl chraplavě, když odpověděl: „Jak můžete vědět, že jsem jel po falešné stopě?“

Rick Horrigan by nejraději zmizel, ale věděl, že by ho nenechali odejít, kdyby nyní neodpověděl.

Lehce pokrčil rameny.

„Tábořil jsem v kopcích nad potokem,“ řekl klidným hlasem. „Viděl jsem prchajícího jezdce, ale nevěděl jsem, před kým utíká. U brodu vjel do potoka a vyjel z něho až o dvě sta yardů dál. Teprve když jste se objevil vy s ostatními, došlo mi, že to je psanec.“

V saloonu panovalo napjaté ticho. Někteří vydechli a Rick Horrigan se znepokojením zaregistroval, že jeden z mužů odešel.

„Sakra!“ zasyčel Sandy Claybourne. „Proč jste na sebe neupozornil?“

Rick Horrigan pokrčil rameny a usmál se.

„Už jsem toho zažil dost, pane zástupce,“ sarkasticky odvětil. „Bál jsem se, že možná patříte k nějakým vigilantům a že pronásledujete nevinného. Kromě toho byste si mohli pomyslet, že tím uprchlíkem jsem já. Ne, do takových věcí se raději nemíchám.“

„A proč si teď otevíráte hubu?“ zvolal Claybourne.

„Nestrpím, když někdo uráží ženy,“ chladně odvětil Rick Horrigan. „Kromě toho by chlápci jako vy měli mít úctu před stářím a neměli by přeceňovat své schopnosti. S mou výpovědí si můžete dělat, co chcete.“

„Pokud je to pravda, pak je Jim Kenyon nevinný!“ zvolala Anita Perezová.

Mezi lidmi nastal neklid.

Rick Horrigan nespouštěl zástupce z očí. Viděl, že Claybourne horečně uvažuje. Očividně přemýšlel, co teď. Nemohl připustit, aby vypadal jako idiot.

Rick Horrigan se nemýlil.

Zbledl, když se Claybourne k němu náhle otočil. Zástupce měl dlaň těsně nad pažbou peacemakeru.

„Já se nenechám osočovat!“ vyhrkl.

„Kdo vás z čeho osočil, pane Claybourne?“ klidně odpověděl Rick Horrigan, který ho nechtěl dál provokovat. „Řekl jsem jenom, že uprchlík jel potokem. To, zda jste dopadl pachatele, nevím, protože jsem hned po tom, co jste se s vašim oddílem objevili u brodu, odjel do Prescottu.“

Zástupce se zachmuřil.

„Máš strach stát si za svými slovy jako muž?“ zabručel.

Rick Horrigan pomalu zavrtěl hlavou. Měl vážný výraz ve tváři. Věděl, co taková roztržka s mužem zákona v jeho vlastním městě znamená.

„Ty jsi šílený, Sandy!“ zvolala žena za barem. „Přece ho nemůžeš zastřelit jenom proto, že viděl něco, co se ti nelíbí!“

„Nikdo tu na nikoho nebude střílet, Anito,“ ozval se hluboký hlas od vstupních dveří.

Pak se dveře rozletěly a Rick Horrigan spatřil zavalitého, neozbrojeného muže s knírem, který kráčel k pultu. Muži v saloonu se před ním automaticky rozestoupili. Vypadalo to, že z něho všichni mají respekt.

Rick Horrigan poznal starého muže, který tam vešel za ním, viděl ho u brodu.

Pak opět pohlédl na muže s černým knírem, který se zastavil před zástupcem.

„Přikázal jsem ti, že máš jít na obchůzku, Sandy!“ zabručel. „Nebo jsi to pochopil tak, že máš vysedávat v saloonu?“

Mladík se zašklebil. Nic neřekl. Pak prošel okolo muže s knírem a topornými kroky se vydal ke dveřím. V tichu bylo zřetelně slyšet jejich skřípění.

Muž s knírem pohlédl na starého chlapíka, který tam s ním přišel, a zeptal se: „To je on?“

„Sakra, jak to mám vědět, Rossi?“ odsekl starý muž. „Zeptej se jeho, jestli má ryzáka se zářezem na levém předním kopytě.“

Muž s knírem se znovu otočil.

Jeho šedé oči byly upřeny na Ricka Horrigana.

„Slyšel jste, pane,“ řekl.

„Má odpověď je ano,“ odvětil Rick Horrigan.

Muž s knírem spokojeně přikývl.

„Myslím, že mi máte co říct,“ zabručel. „Pojďte se mnou do mé kanceláře.“

Otočil se a poněkud nejistě se vydal ke dveřím. Vypadalo to, že je tlustý, ale potom Rick poznal, že má pod košilí obvaz.

Pochopil, že má před sebou postřeleného marshala tohoto města.

Pokrčil rameny, přátelsky pohlédl na krásku za barem, která jeho úsměv opětovala, a vydal se za marshalem.

+ + + + +

Marshal byl přes své zranění ještě poměrně mrštný. Rick Horrigan nedokázal uhnout jeho ruce, která ho chytila za košili.

Ross Shelby ho přes stůl přitáhl k sobě.

„Teď mě dobře poslouchejte, pane Horrigane!“ zabručel. „Tak snadno se z toho nevyvlečete!“

„Z čeho?“ opáčil Rick Horrigan. Paličatý marshal už ho začínal rozčilovat. „Pověděl jsem vám všechno, co jsem viděl. Víc nevím! Nežádejte po mně, abych vám říkal své domněnky. Když se ten jezdec objevil u potoka, už bylo šero. Viděl jsem ho jenom nezřetelně! Nemůžu vám ani říct, jestli jeho kůň byl vraník nebo ryzák nebo co. Byl tmavý, dobrá, ale víc nevím. Víte přece sám, že zpocený ryzák se za šera nedá rozeznat od vraníka.“

Marshal ho pustil a Rick Horrigan se posadil.

„Sakra!“ vyhrkl Shelby. „Přece nemůžete odjet, když vidíte něco takového!“

„Vám se to mluví, marshale,“ odpověděl Rick Horrigan. „Vy máte na košili hvězdu, vás si všichni považují. Já jsem tulák, který chce vidět svět a který jezdí od ranče k ranči. O takových usedlí, ctihodní občané nemají valné mínění. Myslíte, že mám chuť někde viset jenom proto, že nějaký fízl je příliš tupý na to, aby jel po správných stopách?“

Ross Shelby už nic neodpověděl. Strnule hleděl před sebe.

Rick Horrigan viděl, jak přemýšlí. Chvíli to trvalo a pak jako by ho něco napadlo.

Zvedl hlavu a pohlédl Ricku Horriganovi do očí. Pomalu se opřel o opěradlo křesla a prstem si ukázal na ovázaný bok.

„S tímto zraněním nemůžu do sedla, pane Horrigane,“ protáhle řekl, „jinak bych se po stopách toho bankovního lupiče vydal sám.“

Rick Horrigan chápal, co ta slova znamenají. Zvedl obě ruce a zavrtěl hlavou.

Shelby ho vůbec nepustil ke slovu.

„Fennell si sám netroufá a já ho chápu,“ dodal. „Můj zástupce je v této záležitosti nepoužitelný, to víte sám. Můžete svému svědomí prokázat službu, když pojedete zpátky k potoku a pokusíte se najít stopy toho bankovního lupiče. I když ho už nechytíte, tak alespoň budete moct dokázat Kenyonovu nevinu, pokud stopynevedou oklikouna jeho ranč.“

„Ne, krucinálfagot!“ zabručel Rick Horrigan. „Nemám s tím nic společného! V tomto městě přece musí být někdo, kdo umí jezdit na koni a střílet z koltu a kdo Jakeovi Fennellovi může pomoct. Proč k tomu, zatraceně, nutíte mě?“

Ross Shelby se předklonil.

„To vám mohu říct, Ricku Horrigane. Jste jediný, koho znám, kdo vůči Jimu Kenyonovi není zaujatý. Nezdá se mi, že byste ho podezíral jenom proto, že už se kdysi prohřešil vůči zákonu.“

„Copak ho tady z toho viní všichni?“

Marshal přikývl.

„Všichni. Až na slečnu Perezovou. Ale ta má pro to své důvody.“

„Miluje ho, že?“ chraplavě se zeptal Rick Horrigan.

Ross Shelby pokrčil rameny. „Vypadá to tak.“

Rick Horrigan vstal.

„Je mi líto, marshale,“ řekl. „Jsem na cestě do Kalifornie a nechci kvůli někomu, koho vůbec neznám, koupit kulku.“

Ross Shelby měl sto chutí vzít revolver, který ležel vedle něho na psacím stole, a namířit ho na cizince. Potom však poznal, že opravdu nemá v ruce nic, čím by ho mohl přinutit, aby mu pomohl.

„Tak zmizte, Horrigane!“ zabručel. „A to rychle, jinak to budu já, od koho koupíte kulku.“

Rick Horrigan si sáhl na krempu svého stetsonu a otočil se. Chtěl sáhnout na kliku dveří, když tu se náhle otevřely. Praštily by ho do hlavy, kdyby instinktivně neucukl.

„Sakra,“ vyhrkl. Pak se však odmlčel, protože spatřil rozrušenou dívku s blond vlasy, která vtrhla dovnitř a zamířila k marshalovi.

+ + + + +

„Marshale Shelby!“ zvolala Lucie Kenyonová. „Billy utekl! Vzal si doktorova koně a jeho brokovnici a zmizel.“

Ross Shelby vyskočil a nahlas zaklel, potom však ucítil ostrou bolest v boku. Stál tam a hleděl na Ricka Horrigana, který ještě pořád stál u dveří.

„Co ještě chcete, Horrigane?“ vyhrkl. „Zmizte! Dělá se mi špatně, když se na vás musím dívat!“

Otočil se a šel za dívkou, která otevřela dubové dveře v zadní části kanceláře a zmizela za nimi.

Rick Horrigan viděl, že tam je vězení. Tam tedy sedí muž, kterého zatkl zástupce. Onen Jim Kenyon, kterého milovala Anita Perezová.

I marshal odešel do vězení. Dubové dveře zůstaly otevřené.

Rick Horrigan tiše zaklel, když kráčel k nim. Věděl, že by měl využít příležitosti a zmizet, ale něco, co bylo silnější, mu to nedovolilo.

U dveří zůstal stát.

V jedné z cel viděl světlovlasého muže s ovázanou hlavou. Rukama svíral tyče mříže. V jeho modrých očích se zračil hněv.

„Jestli se tomu chlapci něco stane, pak jste vinen vy, Shelby!“ ostře řekl. „Sakra, pusťte mě, ať můžu Billyho najít! Dám vám čestné slovo, že se vrátím a že se nechám zatknout, až Billyho najdu.“

„Kenyone, zatraceně, vy přece víte, že to nemůžu udělat!“ zabručel Ross Shelby. „Lidi by řekli, že jsem vám dal příležitost ukrýt kořist! A pošlou mě k čertu i s vámi!“

Dívka stála u mříže a plakala. Muž v cele natáhl ruku přes mříž a pohladil ji.

Rick Horrigan viděl, v jak těžké situaci tito tři lidé jsou. Věděl, že je hlupák, ale nemohl jinak.

„Já toho chlapce najdu,“ řekl od dveří.

Ohlédli se.

Rick měl pocit, že v marshalových očích spatřil úsměv, ale mohl se i mýlit. Vešel do vězení a pohlédl na Kenyona.

„Co myslíte, že ten kluk udělá?“ zeptal se.

Jim Kenyon na něho pohlédl. V očích měl upřímný výraz. Rick Horrigan sice moc na své pocity nedal, ale v této chvíli cítil, že Sandy Claybourne dopadl nevinného.

„Billy se vydá po stopě lupiče,“ tiše řekl Jim Kenyon.

Dívka přikývla. „Mluvil o tom,“ vyhrkla. „Chtěl najít lupiče a tím dokázat, že strýc Jim je nevinný.“

„Pak jel k brodu?“

„Předpokládám, že ano,“ chraplavě řekl Jim Kenyon. „Vy jste pan Horrigan, že ano? Slyšel jsem, že jste viděl skutečného pachatele, ale nedokázal jste ho identifikovat. Nemůžu po vás chtít, abyste se zatěžoval mými problémy, pane Horrigane, ale pokud budete moci dokázat, že stopy pachatele nevedou na Kenyonův ranč, vyjde najevo má nevina. Bohužel ji nemůžu prokázat sám.“

Rick Horrigan nevydržel jeho pohled. Náhle pocítil hanbu. Shelbyho škleb ignoroval, modré oči Jima Kenyona však jako by viděly až na dno jeho duše.

„O.K.,“ zamumlal. „Pokusím se o to, až najdu chlapce.“ Otočil se k Rossi Shelbymu. „Můžete říct Fennellovi, že s ním pojedu, marshale?“

Ross Shelby už se nešklebil. Přikývl, přistoupil k Ricku Horriganovi a krátce mu položil ruku na rameno.

Rick na taková gesta nikdy moc nedal, ale teď byl dojatý. A když na tváři ucítil dívčiny rty a slyšel její slova díků, věděl, že by měl svůj pohled na svět změnit.

+ + + + +

Jake Fennell ještě stále nespokojeně bručel, když před soumrakem dorazili k potoku.

Nejprve nechtěl jet. Požadoval, aby ho marshal jmenoval zástupcem, aby mu město platilo dva dolary za den a aby mu Ross Shelby osobně dal jako prémii za úspěch láhev whisky.

Ross Shelby to se skřípěním zubů akceptoval. Nabídl hvězdu i Ricku Horriganovi, ale ten odmítl. Stačilo, když ji měl jeden z nich.

Chlapcovy stopy se zřetelně táhly před nimi. I on vjel do potoka a na protějším břehu z něj nevyjel.

Jake Fennell neměl chuť jet dvě stě yardů ve vodě. Proto Ricka Horrigana přivedl k topolům, mezi nimiž uprchlík vyjel z vody.

Tam hned našli i stopy hochova koně. Chlapec byl na svých dvanáct let poměrně bystrý. Třebaže z Fennellova vyprávění věděl, kde přibližně lupič opustil potok, nebylo jednoduché to místo najít.

Rychle se stmívalo. Ujeli ještě dvě míle, pak už stopy neviděli.

Sesedli a chvíli šli pěšky, až dorazili k Silver Range. Potmě a na skalnaté půdě nebylo nic vidět.

„Nemá to smysl, Horrigane,“ zabručel starý muž. „Musíme počkat do rána. Ten kluk je na tom beztak stejně a nemůže jet dál.“

Rick Horrigan přikývl a začal se věnovat své hnědé klisně. Zatímco odsedlával zvíře, zeptal se Fennella: „Nevyznám se tu, ale mám pocit, že stopy se opravdu obloukem vracejí ke stezce, která vede kolem Kenyonova ranče.“

Jake přikývl. Nahlas mlaskl, když v ústech převalil kus žvýkacího tabáku.

„To je pravda,“ zamumlal.

„Přesto vás to neudivuje?“

„Vůbec ne,“ zabručel starý zvěd. „Od brodu k ranči to není víc než čtyři míle. Pokud jste mluvil pravdu a my za lupičem byli jen několik minut, pak by nikdy nemohl jet touto oklikou a být na ranči před Claybournem a ostatními.“

Rick Horrigan přikývl.

„To tedy znamená, že Kenyon nemůže být muž, kterého jste pronásledovali.“

„Pálí vám to, Horrigane,“ řekl starý muž a vyplivl kus žvýkacího tabáku.

„A proč potom jel oklikou ke Kenyonovu ranči?“ zeptal se Rick. „Chtěl snad, aby z toho podezírali Jima Kenyona?“

Jake Fennell pomalu přikývl.

„Přesně to samé si myslím i já,“ zamumlal. „Jenže pak by musel znát Jima Kenyona a poměry v Prescottu.“

Mlčeli.

Byli zahloubáni do svých myšlenek. Věděli, že odpovědi na své otázky obdrží teprve tehdy, až chytí skutečného pachatele.

Rick Horrigan doufal, že se chlapci nic nestalo. Jinak by se Lucii Kenyonové po návratu do Prescottu nemohl podívat do očí.

+ + + + +

Billy Kenyon byl vyčerpaný. Měl co dělat, aby udržel oči otevřené. Brokovnice, kterou měl položenou přes sedlo, protože lékař neměl sedlové pouzdro, byla těžká, jako by byla z olova. Byla to však jediná zbraň, kterou měl, a věděl, že ji nesmí ztratit.

Když konečně nalezl stopy, které vedly z potoka, zajásal. Ty stopy totiž podle něho dokazovaly nevinu jeho otce.

Potom však byl stále zadumanější. Pochopil, že stopy vedou zpátky ke Kenyonovu ranči.

Zmocňovala se ho beznaděj.

Věděl, že strýc Jim seděl v Yumě. Za bankovní přepadení, které před pěti lety spáchal s několika jinými muži. Strýc Jim to před ním a před Lucií netajil. Vyprávěl jim, že tenkrát v zimě jako kovboj nesehnal práci a že byl v koncích.

Billy tomu rozuměl. Čemu nerozuměl, byla skutečnost, že stopy nyní vedou přímo na jejich ranč.

Ze by strýc lhal?

Tomu Billy nevěřil.

Stopy však byly skutečností.

Setmělo se, když byl ještě tři míle od ranče. Nejdřív chtěl počkat do rána, ale pak zvítězila zvědavost. Směr stop byl totiž očividný.

Proto jel potmě dál. Pak uslyšel vytí a věděl, že to je vlk, kterého v noci hledal strýc Jim.

Proč neměl štěstí a neulovil ho? Pak by měl důkaz, že v noci nebyl v Prescottu.

Vlk Billymu nahnal strach. Se strýcem Jimem by strach neměl. I když to byl vlk samotář, který ztratil bázeň z lidí.

Mířil ke kopci, z něhož musely být vidět budovy ranče. Doktorův kůň odfrkával. Pravděpodobně nebyl na takovou námahu zvyklý. Lékař jen málokdy jezdil delší trasy.

Nahoře na kopci zastavil a pohlédl do údolí pod sebou, které bylo jeho domovem. Viděl stíny budov, které připomínaly klečící zvířata.

Potom sebou trhl a vytřeštil oči.

Znovu se to objevilo!

Tentokrát to viděl zřetelněji. Za jedním z oken domu se rozsvítilo.

Potom se světlo objevilo v dalším okně u vchodových dveří.

Nyní byla opět všude tma.

Billy byl přesvědčený, že v domě někdo zatáhl závěsy.

Několik minut tam stál jako socha.

Kdo tam je? Muž, jehož stopy po celý den sledoval? Pokud však stopy nepocházejí od vraníka jeho strýce, co tam ten muž hledá? Proč nevyužil příležitosti a nezmizel i s kořistí? Nebo ještě neví, že za pachatele je považován někdo jiný, někdo, kdo je držen v prescottském vězení?

Billy cítil, jak se ho zmocňovalo vzrušení.

Kéž by tam tak teď byl jeho strýc nebo marshal Shelby.

Byl však sám.

Musím se s tím bankovním lupičem vypořádat sám, řekl si. Nesmějí strýce Jima pověsit za něco, co neudělal.

Kopl koně patami a vydal se z kopce dolů.

Nebylo pro něho těžké dostat se nenápadně na ranč. Jenom musel být zticha. Věděl, že koně musí nechat několik set yardů před rančem. Dál musel pěšky.

Opět se ozvalo vytí vlka. A bučení telete. Zatnul zuby, když pomyslel na to, že nebezpečná šelma této noci opět udeří a oni přijdou o jedno tele.

Kůň byl neklidný. Znervózňovalo ho vytí vlka. Možná už ho dokonce zvětřil.

Billy ho však zkrotil. Cítil jeho rozrušení, přeneslo se i na něho samotného. I on měl přání utéct, ale neustoupil.

Pak se kůň náhle splašil.

Billy už nemohl v rukou udržet uzdu, pokud nechtěl pustit brokovnici. Ztratil rovnováhu a s tichým výkřikem se skácel ze sedla.

Náraz byl tvrdý.

Posbíral ze země a tu spatřil temný stín, který se blížil k jeho koni.

Vlk, pomyslel si.

Rychle natáhl kohoutky brokovnice. Ozvalo se hlasité cvaknutí.

Vlk sebou trhl. Patrně znal zvuk, který pro něho znamenal nebezpečí. Na okamžik se zastavil. V temnotě svítily jeho zelené oči.

Pak náhle šelma změnila směr a vydala se k Billymu.

Ten zvedl brokovnici a opřel si pažbu o rameno. Už nemyslel na neznámého návštěvníka ranče. Věděl, že mu jde o život.

Náhle neměl strach. Hlavou mu bleskla slova jeho strýce Jima. Říkal, že v takových situacích si člověk musí zachovat chladnou hlavu.

Stín se stále zvětšoval.

A pak se obrovitý vlk přichystal ke skoku.

Když se zvíře vzneslo, Billy zmáčkl obě spouště.

V temnotě se zablesklo.

Cosi ho udeřilo do ramene, ztratil rovnováhu a spadl na zem. Měl pocit, že slyšel kňučení, ale bolest v rameni, které měl patrně vykloubené, mu znemožnila přemýšlet.

Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval.

Posadil se a pak nahmatal brokovnici, která mu vypadla z rukou. V nose ho štípal kouř.

Kde je vlk?

Chvějícíma se rukama vytáhl z kapsy kalhot dva náboje. Sebral je u lékaře, když se plížil z jeho domu.

Jen s vypětím sil se mu podařilo otevřít hlavně. Prázdné nábojnice ještě kouřily, když je vytáhl z komor. Pak do nich dal nové, opět hlavně zaklapl a natáhl kohoutky.

Neklidně oddechoval.

V temnotě viděl svého koně, který stál zhruba dvacet yardů od něho. Chvěly se mu slabiny. Hleděl na cosi tmavého, co leželo jenom několik yardů od něho.

Billy na tmavé místo upřeně hleděl.

Stáhlo se mu hrdlo.

Vlk?

Musí to vědět! Pomalu se zvedl na kolena a pak vstal. Trochu vrávoral, ale rychle se vzpamatoval. Přesto se mu podlamovaly nohy. Brokovnice se houpala sem a tam.

A pak byl u cíle.

Vyděsil se, když před sebou uviděl mohutnou šelmu. Písek pod ní byl nasáklý krví.

Billy Kenyon si náhle uvědomil, že ulovil vlka, kterého jeho strýc honil tak dlouho. Za jiných okolností by ná tento den byl hrdý, teď však opět musel myslet na muže, který za sebou zanechal stopy, po nichž jel celý den.

Polil ho studený pot.

Neznámý musel slyšet výstřel. Obě detonace, které zaduněly krátce po sobě, zněly jako hřmění hromu.

Přiběhl ke svému koni, který před ním s frkáním couval.

„Vlk je mrtvý!“ tiše řekl. „Už nemusíš mít strach!“

Chytil uzdu a kůň jím chvíli smýkal. Potom nahlas zařehtal a Billy pochopil, že jeho nervozitu nezpůsobil jen mrtvý vlk.

Opět pustil uzdu, pevně sevřel brokovnici a otočil se.

Jen koutkem oka spatřil stín, který se k němu řítil. Pak dostal ránu do hlavy a náhle ztratil vědomí. Už nevěděl, že se zhroutil do písku nedaleko velkého vlka, kterého ulovil…

+ + + + +

Muž zaklel a sklonil se k chlapci. Odhodil jeho brokovnici a šel ke koni, který zafrkal a trhl hlavou.

Tichými slovy ho uklidňoval a po chvíli se kůň nechal chytit. Když se muž vrátil k chlapci, ten se ještě nehýbal.

Zvedl ho a položil přes sedlo koně, který ustrašeně hleděl na mršinu velkého vlka. Uklidnil se teprve, když ho muž přivedl na ranč.

Ve stínu verandy někdo čekal.

„Podívejte se na něho!“ zabručel muž, který omráčil chlapce.

Muž na verandě se pohnul.

„Billy Kenyon!“ vyhrkl. „Co tu dělal?“

„Co asi?“ jízlivě odsekl první muž. „Plán nevyšel, ksakru! Je čas odtud zmizet!“

Muž na verandě přikývl.

„To bude nejlepší,“ tiše řekl. Kývl na omráčeného hocha. „Musíte ho ale vzít s sebou, Starre. A pusťte ho teprve, až si budete jistý, že dorazíte do Mexika. Mezitím už v Prescottu bude po všem.“

Oslovený tiše zaklel.

„Dobrá,“ řekl. „Vezmu ho s sebou. Ale i kořist! Veškeré riziko nesu já! Řekl jste, že všechno půjde hladce, bez jediného výstřelu! A najednou se objevil bankéř a málem mě oddělal brokovnicí! A pak jsem ještě musel střílet na marshala! Ne, to nebylo v plánu. Kdyby mě chytili, čekala by mě šibenice.“

Druhý muž sešel z verandy.

„To nemůžete udělat, Starre!“ vyhrkl. „Potřebujeme ty peníze! Domluvili jsme se, že si kořist rozdělíme! Podstoupili jsme stejné riziko jako vy!“

Starr zavrtěl hlavou.

„Už jsem se rozhodl. A zůstane při tom.“

Muž před verandou tam chvíli nehybně stál. Pak vykřikl, vrhl se proti Starrovi a praštil ho pěstí do tváře.

Bankovní lupič s tím nepočítal. Zavrávoral, zakopl a skácel se na zem.

Druhý muž se na něho vrhl a chtěl mu zasadit další ránu.

Starr reagoval instinktivně. Stáhl kolena a pak vykopl.

Muž odletěl a dopadl na sloup verandy.

Starr vyskočil na nohy, odfrkl si a s připravenými pěstmi se vydal ke svému soupeři.

Vrhli se na sebe. Nikdo z nich nechtěl sáhnout po koltu. Chtěli zvítězit pěstmi – a chtěli se zmocnit kořisti.

Nic si nedarovali. Starr byl silnější než jeho sok, ten však urputně bojoval.

Pak mu Starr zasadil zvedák, kterým ho poslal na prkna verandy.

Starr se k němu sklonil. Viděl, že jeho soupeř je vyřízený. Bylo jasné, že tak brzy nevstane.

Šel do domu. Rozsvítilo se tam světlo a po chvíli opět zhaslo. Potom Starr vyšel s napěchovanými sedlovými brašnami ven. Přišel s nimi k ryzákovi, který stál před domem, a hodil mu je na hřbet.

Pak se vrátil k omráčenému chlapci. Vytáhl kožené řemínky a svázal mu ruce. Nato ho vysadil do sedla a přivázal mu ruce k hrušce.

Náhle za sebou uslyšel škrabot.

Otočil se.

Muž na verandě se postavil a zřetelně bylo vidět, že v ruce drží kolt.

„Můžeš zmizet, Starre,“ nenávistně vyhrkl. „Ale peníze zůstanou tady! A to všechny!“

Starr věděl, že ho nenechá odjet. Nemohl ho nechat odjet, protože pak by musel každým dnem počítat s tím, že by se Starr jednou mohl vrátit a chtít svůj podíl.

Starr to risknul.

Vrhl se stranou a trhl rukou ke koltu.

V temnotě se zablesklo. Uslyšel hvízdnutí kulky, která proletěla těsně kolem něho, načež namířil a třikrát za sebou zmáčkl spoušť koltu.

Na zemi se převalil a uviděl, že muž na verandě sebou trhl a pak se skácel.

Starr chvíli ležel a oddechoval. Po zádech mu přeběhl mráz. Věděl, že ho zabil. Musel odtud co nejrychleji zmizet.

Pohlédl na mladíka na koni. Měl pocit, jako by se pohnul.

Jel ten kluk na ranč sám? Bylo možné, že s sebou přivedl i další muže.

Mladík přijel na ranč z jihu. Pravděpodobně sledoval jeho stopy už od potoka.

Starra se zmocnila panika. Pokud po jeho stopách jeli i další muži, bylo možné, že se objeví co nevidět!

Rychle se posbíral ze země a přiběhl na verandu. Všechny tři kulky zasáhly. Starr pohlédl do skelných, mrtvých očí své oběti.

Otočil se a vyrazil ke svému koni. Vyšvihl se do sedla, přijel ke koni s mladíkem a chopil se jeho uzdy.

V té chvíli poznal, že se kluk už probral a že na něho hledí vytřeštěnýma očima.

„Pevně se drž, ať nespadneš!“ zabručel.

Pak kopl zvíře do slabin a vyjel.

+ + + + +

Billy Kenyon se probudil, když uslyšel hekání obou mužů, kteří spolu bojovali. Ucítil něco tvrdého na hrudí, kvůli čemu se nemohl nadechnout. Pak pochopil, že leží na hrušce sedla.

Chtěl zvednout ruce, ale byly těžké, jako by byly z olova. Ještě pořád se o něho pokoušely mdloby. Pouze podvědomě viděl stín, který zmizel v domě.

Potom náhle ucítil, jak mu někdo svazuje ruce. Pak ho chytil a vysadil do sedla. Byl jako ochromený, nedokázal se pohnout.

Náhle se muž vedle něho otočil.

„Můžeš zmizet, Starre,“ ozvalo se z verandy. „Ale peníze zůstanou tady! A to všechny!“

Billymu se sevřelo hrdlo. Ten hlas znal! Vytřeštěnýma očima hleděl na verandu, ale byla příliš velká tma.

Pak se muž u jeho koně pohnul.

Nocí třeskly výstřely.

Muž na verandě minul, ten druhý však trefil.

Billy Kenyon viděl, jak se muž na verandě skácel. Potom otočil hlavu a vytřeštěnýma očima pohlédl na jeho přemožitele, který ležel na zemi.

Hlavou se mu honily myšlenky.

Co dělal obchodník Jock Henessy na jejich ranči? Kdo byl muž, který Henessyho zastřelil?

Billy by nejraději křičel, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska.

Muž se sklonil k mrtvému, pak se rozběhl ke svému koni a vyšvihl se do sedla.

Krátce nato přijel k němu a uchopil uzdu Sturgisova koně.

Poznal, že je chlapec při vědomí.

Jeho hlas zněl chraplavě, když řekl: „Drž se pevně, ať nespadneš!“

Billy Kenyon měl co dělat, aby se udržel v sedle, když se jeho kůň rozběhl. Nedokázal potlačit strach, který se ho zmocnil.

Proč mě bere s sebou, ptal se sám sebe. Chce zabít i mě, tak jako zabil Jocka Henessyho?

Chladný noční vzduch ho probral. Jeho dech se uklidnil. Bolest v hlavě pomalu ustala.

Řekl si, že ten muž ho nechce zabít, protože pak by to udělal na ranči a netahal by se s ním.

Billy sevřel rty.

Našel skutečného bankovního lupiče, to dokazovala slova Jocka Henessyho.

A byl si jistý, že brzy bude mít příležitost banditovi uprchnout.

Musel do Prescottu! A to co nejdřív! Cítil, že strýc Jim je v ohrožení.

+ + + + +

Za svítání se Rick Horrigan a Jake Fennel probrali. Před nimi se táhly stopy Billyho Kenyona. A vedle nich jiné, o den starší, ale stále dobře viditelné stopy.

Rick Horrigan měl zvláštní pocit, který byl tím intenzivnější, čím blíže byli ranči.

Fennellovi už mezitím bylo jasné, že Jim Kenyon nemůže být bankovním lupičem. Cesta od potoka měřila nejméně sedm mil. Tuto vzdálenost by Jim Kenyon nikdy nemohl urazit rychleji než Claybourne, který jel pouze čtyři míle.

Jeli opatrně, protože nevěděli, proč lupič zamířil ke Kenyonovu ranči.

Slunce už stálo nad obzorem, když Fennellův kůň zařehtal a začal se plašit. Horriganova klisna stejně tak.

„Něco větří,“ zamumlal starý muž a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku.

Horrigan přivřenýma očima hleděl na kopec, na který vedly chlapcovy stopy. Čím blíž byli kopci, tím neklidnější zvířata byla. Fennell měl co dělat, aby svého koně udržel pod kontrolou.

Pak Rick Horrigan spatřil černou skvrnu v písku. Překvapeně si zahvízdl.

„Tam!“ řekl a otočil se k Fennellovi. „Vlk!“

Jake Fennell sklouzl ze sedla a omotal uzdu koně okolo větve.

Rick Horrigan ho napodobil.

S puškami v rukou přiběhli k místu, na němž ležel mrtvý vlk.

Bylo to ohromné zvíře. Mělo vyceněné zuby, které se na slunci leskly.

„Kruci!“ zabručel starý muž. „To je kus.“

Rick Horrigan přišel k jednomu keři a vrátil se s brokovnicí, kterou tam našel.

„To je flinta doktora Sturgise!“ zvolal Fennell a ukázal na iniciály ES na pažbě. Potom se postaral o stopy, zatímco Rick Horrigan vyčkával. Už měl představu o tom, co se stalo, a ta se shodovala s Fennellovou, když starý zálesák řekl: „Ten kluk sejmul vlka, pak se objevil nějaký muž a vzal jeho i koně na ranč.“

Oba pohlédli na budovy ranče zalité ranním sluncem. Stopy vedly přímo k nim.

Rick Horrigan přivřel oči.

Na verandě domu viděl něco tmavého. Ve stínu nebylo zřetelně vidět, co to je, jeho instinkt mu však napovídal, že to je člověk – člověk, který již není naživu.

Jake Fennell již neměl tak dobré oči, aby na tu vzdálenost něco mohl vidět.

„Jedeme dolů,“ odpověděl na Rickovu domněnku. „Pak uvidíme, co se tam dole stalo.“

Vylezli na koně a projeli kolem mršiny starého vlka. Skutečnost, že našli vlka, který rdousil telata na Kenyonově ranči, sice posilovala Kenyonovu výpověď, ale nedokazovala, že v noci skutečně byl na lovu.

Zastavili před domem.

Jake Fennell zbledl.

Už ze vzdálenosti sto yardů viděli, že tmavá skvrna na verandě je opravdu mrtvý. Teprve teď ale starý muž poznal, kdo to je.

„Jock Henessy!“ vyhrkl. „Sakra, co tu dělal?“

Rick Horrigan seskočil ze sedla své hnědé klisny.

„Kdo je Jock Henessy?“ zeptal se.

„Patří mu obchod na náměstí,“ řekl starý muž.

Rick Horrigan si mrtvého prohlížel. Nemohl se zbavit pocitu, že už ho někde viděl. V Prescottu? Nemohl si vzpomenout.

„Patřil k oddílu, který s Claybournem pronásledoval bankovního lupiče,“ řekl Jake Fennell, jako by mu četl myšlenky.

Rick pohlédl na starého muže, který svraštil čelo, jako by nad něčím uvažoval.

„Něco není v pořádku?“

Fennell přikývl. „Henessy byl u brodu okamžitě pro to, abychom jeli sem,“ zamyšleně řekl. „Ostatní mlčeli. Myslím, že kdyby to Henessy neřekl, jeli by Claybourne a ostatní se mnou potokem.“

Rick Horrigan na něho pohlédl.

Teď vše viděl v jiném světle.

Henessyho návštěva na Kenyonově ranči musela mít nějaký důvod. Ze stop, po kterých jeli, se dalo odvodit jediné: Jock Henessy se zde setkal s bankovním lupičem!

Rick Horrigan pohlédl na Fennella. Ten znal poměry v Prescottu. Jak se zdálo, i pro něho to však byla hádanka. Nemohl věřit tomu, že Henessy se nějak podílel na bankovní loupeži.

„Možná Henessy poznal svou chybu a chtěl tu hledat stopy, které dokazovaly Kenyonovu vinu či nevinu,“ řekl Fennell. „Při tom ho překvapil ten bankovní lupič, došlo k přestřelce a Henessy nebyl dost rychlý.“

Rick Horrigan na něm viděl, že tomu sám nevěří. Stále totiž byla nevyřešená otázka, co na Kenyonově ranči dělal bankovní lupič. Vysvětlení, že se chtěl setkat s Jockem Henessym, už znělo lépe. Možná se pohádali kvůli dělení kořisti a pak na sebe začali střílet.

Jake Fennell se porozhlédl po dvoře ranče. Obchodníkova koně našel ve stáji. Sturgisova koně nikde neviděl.

Rick Horrigan přikývl, když Fennell zamumlal: „Ten chlápek vzal Billyho jako rukojmí.“

Dál nepřemýšlel. Vybavil si modré oči Lucie Kenyonové a věděl, že ji nesmí zklamat. Stopy obou koní, které vedly na jih, byly zřetelně vidět. Náskok bankovního lupiče činil nanejvýš šest hodin. Pokud by si vzal druhého koně, mohl ho stáhnout za dva dny.

„Jeďte zpátky do Prescottu, Fennelle,“ řekl ke starému muži. „Vezměte s sebou mrtvého a povězte marshalu Shelbymu, co jsme našli. To musí prozatím stačit na to, aby to Jima Kenyona očistilo. Pozdravujte ode mě Lucii Kenyonovou a řekněte jí, že Billyho v pořádku přivezu.“

Starý muž se usmál.

„Je zatraceně hezká, co?“

„Kdo?“

Fennell vyplivl kus žvýkacího tabáku.

„Jen se nedělej, Horrigane,“ zabručel. „Povím Jimu Kenyonovi, že bude v příštích dnech muset svou neteř hlídat, pokud o ni nechce přijít.“

Rick Horrigan neodpověděl. Přišel ke stáji, vyvedl odtud mohutného šedáka a položil na jeho hřbet sedlo, které viselo na koze.

Jake Fennell šel za ním a postaral se o ostatní zvířata.

Rick se na dvoře vyšvihl do sedla šedáka, chopil se uzdy hnědé klisny, sáhl si na okraj klobouku a vyjel.

Neohlížel se.

Doufal, že bude dost rychlý na to, aby bankovního lupiče dostihl dřív, než něco udělá chlapci.

Lupič už měl na svědomí jednu vraždu. Bylo jasné, že by bez zábran zabil i hocha, kdyby pro něho znamenal nebezpečí.

+ + + + +

Cole Starr se i přesto, že se to v oblasti jen hemžilo Apači, odvážil rozdělat oheň. Potřeboval horkou kávu, byl unavený.

Billy Kenyon seděl naproti němu. Ve svitu plamenů jeho chlapecká tvář působila propadle.

Jeho modré oči byly upřeny na banditu, který si vedle sebe položil sedlové brašny.

Billy měl ještě pořád svázané ruce. Celý den se pokoušel uvolnit řemínky, ale bandita je utáhl pevně.

„Proč vás pan Henessy chtěl zastřelit, pane?“ zeptal se do ticha Billy.

Bandita na něho hleděl přes oheň.

„Už ses probral, když třeskly výstřely?“ zeptal se.

Billy přikývl.

„Slyšel jsem, co vám řekl. Odpráskl by vás jako kojota, kdybyste nebyl tak rychlý.“

Muž pomalu potřásl hlavou.

„Pak víš, že jsem střílel v sebeobraně,“ chraplavě řekl.

Billy opět přikývl.

„Ještě jste neodpověděl na mou otázku, pane Starre.“

Cole Starr sevřel rty. Neviděl důvod, proč chlapci neodpovědět. Henessy byl mrtvý a proč by lidé v Prescottu neměli vědět, že to byl jeden z nich, kdo naplánoval tento zločin?

„Chtěl celou kořist, Billy.“

„Ano, to řekl.“ Billy přisvědčil. „Proč si ji pan Henessy nárokoval?“

„Protože jsme spolupracovali, Billy. Dal mi tip. Řekl, že to bude jednoduché. Tvrdil, že v bance mě nikdo neuslyší a že pak budu moct zase zmizet. Jenže potom se objevil bankéř a vypálil z brokovnice. Sem…“ vytáhl košili z kalhot a ukázal mu zakrvácený obvaz na boku, „…mě trefilo pár kousků olova. Omráčil jsem ho a pak jsem běžel ven, k mému koni, který čekal u saloonu Silver Mine. A potom se tam objevil váš marshal. Bankéřova žena křičela z okna, že její muž je mrtvý, což vůbec nebyla pravda, a marshal na mě začal střílet, takže jsem musel palbu opětovat. To, že jsem ho trefil, byla náhoda. Utekl jsem. Měl jsem jet okolo Kenyonova ranče, aby podezírali jeho majitele. Tam jsem měl nechat unaveného koně a pokračovat na jiném koni, který tam měl být ukrytý.“

„A kde je to zvíře?“ zeptal se Billy.

Cole však jen pokrčil rameny. „Nebyl tam. Asi ho zahnal vlk. Nepočítali jsme s tím, že pronásledovatelé jsou tak těsně za námi. Věděl jsem, že by mě chytili, kdybych jel přímou cestou ke Kenyonovu ranči. Proto jsem se pokusil zamést stopy mého koně u potoka. O jednu míli dál jsem zastavil a číhal. Pozoroval jsem, jak pět mužů z oddílu jede ke Kenyonovu ranči. Pouze jeden starý muž jel dál potokem a našel stopy, které jsem se snažil zničit, když jsem vyjel z potoka. Už jsem ho chtěl zastřelil, ale pak se otočil. Asi měl strach jet dál.“

„Proč jste pak nejel hned na jih?“

„Chtěl jsem se setkat s Henessym, chlapče,“ odpověděl Cole Starr. „Uzavřeli jsme dohodu a já ji chtěl dodržet. Jenže Henessy mě obvinil z toho, že to nešlo podle plánu, a i když sám nic neriskoval, chtěl půlku kořisti.“

„A potom všechno,“ dodal Billy.

Cole Starr přikývl. Mlčel a kutal v ohništi.

„A proč jste mě vzal s sebou, pane Starre?“ tiše se zeptal Billy.

Starr vzhlédl.

„Budou tě hledat, Billy,“ řekl. „Hodně toho víš a já nechci, abys jim to řekl dřív, než budu v bezpečí. Kromě toho na mě nezaútočí, dokud tě budu mít v rukou.“

„Mohl bych vám dát své slovo, pane Starre, že…“

Cole Starr mávl rukou.

„Ne že bych ti nevěřil, chlapče,“ odvětil s úsměvem, „ale nemyslím, že by se ti mohlo povést jim zabránit v dalším pronásledování. Nemáš se čeho obávat. Nejsem zabiják. Až budu v bezpečí, tak tě pustím na svobodu.“

Billy mlčel.

Myšlenkami byl u svého strýce Jima, který kvůli zločinu tohoto muže seděl ve vězení v Prescottu.

Rád by věděl, co Starra přimělo přepadnout prescottskou banku, ale nechtěl se ho na to ptát. Vypadalo to, že Starr není tak špatný. Byl dřív takový i strýc Jim?

Billy Kenyon to nevěděl. Nechtěl o tom přemýšlet. Věděl jen, že se ještě této noci pokusí uprchnout. Kdo mohl vědět, co se mezitím stalo v Prescottu? Možná strýci Jimovi hrozí, že ho pověsí za něco, co neudělal.

+ + + + +

„Pusť mě, Sandy!“ vyhrkla Anita Perezová a pokusila se vymanit ze zástupcova sevření. V jejích černých očích se jiskřilo.

„Pověz mi pravdu!“ vyhrkl. Měl zrudlou tvář, držel ji za ramena a cloumal jí. „Jenom jsi mě využila k tomu, abys vzbudila Kenyonovu žárlivost, je to tak?! Dělej, řekni mi to do očí, ty zatracená couro!“

Anita Perezová na něho pohlédla. Působila ochromeně. Claybourneova slova ji překvapila.

„To bolí, Sandy,“ tiše řekla.

Odstrčil ji od sebe tak, že udělala několik vrávoravých kroků. Zástupce začal chodit po pokoji.

Anita Perezová ho pozorovala. Ne, nebylo to tak, že by ho jen využila. Pomohl jí překonat její osamělost a zoufalství, když jí Jim Kenyon řekl, že mezi nimi dvěma nemůže nic být, pokud neodjede k němu na ranč.

Odmítla.

Ne proto, že by Jima Kenyona nemilovala. Ne, měla strach z nového života, který byl úplně jiný než ten, který vedla dosud.

Věděla, že v očích mnoha lidí není slušným děvčetem. Poznala mnoho mužů, ale nikdy se neprodávala.

Jim Kenyon byl druhým mužem, kterého kdy milovala. Tím prvním byl syn jednoho bohatého hidalga z Mexika. Věřila jeho slibům, když mluvil o svatbě. Nějakou dobu byli šťastní. Pak si však muž, kterého milovala, začal s jinou. Připomněla mu jeho sliby, ale on se jí nestydatě vysmál a řekl, že by si vzal jen pannu.

Anita Perezová si tenkrát chtěla vzít život. Potom se pokusila toho muže zabít, ale jenom ho zranila na obličeji a zranění mu zůstalo jako památka na ni. Její rodina se od ní rovněž odvrátila, protože pošpinila její čest. Nezbylo jí, než odjet na sever do Estados Unidos.

Začala jako tanečnice v jednom saloonu v Tucsonu. Muži po ní šíleli, ale svou přízeň věnovala jen nemnoha. Možná by ji tolerovali, ale když se spolek pro morálku dožadoval jejího vykázání z Tucsonu, souhlasilo s tím mnoho mužů, které odmítla.

Už dva roky žila v Prescottu a pracovala v saloonu Silver Mine. Majitel, starý Ike Thornton, jí mezitím přenechal vedení saloonu a udělal dobře, protože ještě nikdy nevydělal tolik peněz bez práce.

Potom do Prescottu přijel Jim Kenyon. Mlčenlivý, tvrdý muž, který strávil několik let v Yumě. Od začátku se jí líbil. Měla ráda, když si muž stál za svým.

Poprvé ho viděla jen půl hodiny. Pak to trvalo čtyři týdny, než opět přijel do města, a po tu dobu na něho myslela jako ještě na žádného muže.

Věděla, že by ji nikdy neoslovil, a tak se ujala iniciativy.

Od té doby jezdil Jim Kenyon do Prescottu každý týden. Zamilovali se do sebe. Cítili, že k sobě patří. Oba už poznali i odvrácenou stránku života. Vedle Jima Prescotta všichni ostatní muži, které dosud poznala, bledli. Ztělesňoval to, co od muže vyžadovala: spolehlivost, pevný charakter a mužnou sílu, která se neprojevovala v tom, že se někde porval nebo že střílel kolem sebe, ale jasným, neochvějným jednáním vůči druhým.

Cítila, že občané Prescottu ho nemají rádi. Byl jako vlk ve stádu ovcí, ze kterého udělali ovčáckého psa. Báli se ho a mnozí z nich se kvůli tomu cítili zakomplexovaně.

Jim Kenyon to zřetelně cítil a řekl jí, že raději nebude do Prescottu jezdit tak často.

Vysvětlil jí, že ji miluje a že s ní chce žít. Ale ne v Prescottu. Požádal ji, aby s ním odjela na ranč.

Anita Perezová si vzala lhůtu na rozmyšlenou, ale hned věděla, že nebude mít sílu jeho nabídku přijmout.

V posledních letech byla stále mezi lidmi. Potřebovala je, i když jí většina z nich pohrdala. Nedokázala si představit nic horšího, než byla samota.

Jim Kenyon si po několika dnech přijel pro odpověď a od té doby ho už Anita neviděla.

Na to vše myslela, když nyní hleděla na Sandyho Claybournea, který chodil sem a tam jako tygr v kleci a nevěděl, co má dělat.

Věnovala tomu vysokému fešákovi svou přízeň, protože se jí líbila jeho veselá, nenucená povaha. Věděla, že ji miluje, jenže láska ho změnila. Ztratil svou veselost. Zvážněl. Jako by cítil, že neopětuje jeho lásku tak, jak ji dával. Začala ho rozleptávat žárlivost a řeči, které zaslechl, jen přilily olej do ohně.

Až ho před dvěma dny vyhodila, protože už nemohla dál snášet jeho věčné výčitky.

Chytila ho za ruku, když prošel kolem ní. Zastavil se.

„Poslouchej, Sandy,“ řekla vlídným tónem. „Víš, že ty řeči jsou nesmysl. Nikdy jsem před tebou netajila, že Jima miluju, ale jsme příliš rozdílní na to, abychom spolu mohli chodit. Nedůvěřuje lidem a utíká před nimi. Jenže já je potřebuju. Kenyon se mě ptal, jestli bych s ním odjela na jeho ranč, a já odmítla. Proto do Prescottu přestal jezdit.“

„Ještě pořád miluješ jeho a ne mě!“ vyhrkl.

Přikývla.

„Ano, miluju ho čím dál víc,“ tiše odvětila. „Ale to nemá nic společného s tebou, Sandy. Jsi ještě kluk. Mám tě moc ráda a ty to víš. Zatím jsi byl zvyklý, že jsi svým úsměvem získal všechno, co jsi chtěl. Ale všechno není tak lehké. Musíš se naučit mít trpělivost, Sandy. Věci, které člověk získá s trpělivostí, jsou mnohem cennější než ty, které dostane zadarmo. Jsou trvalé.“

Hleděl na ni a ona viděla, jak jím lomcují protichůdné pocity. Bolelo ho, když přiznala, že ještě stále miluje Jima Kenyona, musel se s tím však vyrovnat.

„Nevyhodíš mě?“ chraplavě se zeptal.

Vlídně se na něho usmála.

„Snaž se být mužem, Sandy,“ řekl. „Dej nám čas. Chci muži, kterého miluju, i plně důvěřovat. Jeho slovo musí být pevné. Nezvratitelné. Nenávidím neupřímnost, Sandy, a nemám ráda muže, kteří jednají pod vlivem nenávisti. Teď běž, Sandy. Doufám, že tě ještě budu moct milovat, až tato hrozná doba přejde.“

Sandy Claybourne sevřel rty. Její slova mu zněla v hlavě. Věděl, že ji miluje, ale nebyl si jistý, zda dostačuje jejím nárokům.

Cítil se nešťastně, když opustil její pokoj a po vnějším schodišti saloonu sešel na náměstí.

+ + + + +

Jake Fennell chtěl náměstí objet, aby se vyhnul rozruchu. Na Phoenix Street ho však spatřilo několik mladíků,

Na rohu Main Street se k němu začali sbíhat lidé. Vyptávali se ho jeden přes druhého. Nikdo si nedokázal vysvětlit, že tam přivezl mrtvého Jocka Henessyho.

Fennell jejich otázky ignoroval. Se zachmuřenou tváří se vydal k marshalové úřadovně. Na náměstí viděl Sandyho Claybournea a bankéře Franka McLarena.

Marshalovi opět nikdo nic neřekl. Jake Fennell už vyšel na chodník před úřadovnou, když se otevřely dveře a ven vyšel Ross Shelby.

„Jakeu!“ překvapeně řekl. Pohlédl na ulici. Zřejmě čekal, že přijedou i Rick Horrigan a hoch. Potom však uviděl tělo na sedle druhého koně a zbledl.

Odstrčil Fennella stranou a sešel na ulici. Už podle oblečení poznal, koho má před sebou, přesto mu zvedl hlavu.

„Henessy,“ vyděšeně zašeptal.

Pohlédl na starého stájníka. Sbíhali se tam lidé. „Můj Bože, Jakeu, jak se to mohlo stát?“

Jake Fennell na to nic neřekl. Zamračil se a kývl na úřadovnu.

Ross Shelby pochopil, že nechce mluvit před lidmi. Vyšel na chodník a tu uviděl, jak se mezi zvědavci prodírají Claybourne s McLarenem.

Frank McLaren zbledl, když spatřil obchodníkovo tělo.

Ross Shelby pozoroval bankéře. Věděl, že McLaren a Henessy byli přátelé. Tvrdilo se, že do Prescottu přijeli společně před nějakými deseti lety.

„To byl ten zatracený kluk!“ vyhrkl Frank McLaren. „Jock ho určitě pronásledoval, protože předpokládal, že chce schovat kořist. Překvapil toho spratka a ten ho zastřelil!“ Rozrušeně křičel.

Lidé na něho udiveně hleděli. Tomu nemohli věřit. Všichni Billyho Kenyona znali. Byl to živý hoch a na svůj věk byl hodně prohnaný, ale že by někoho zastřelil?

„Je jedna ruka s Jimem Kenyonem!“ vykřikl McLaren. „Vždycky jsem to říkal, lidi! Měli jsme Kenyona hned vyhnat! Teď ještě udělal zločince z toho slušného hocha!“

„Drž hubu, Franku!“ ostře řekl Ross Shelby. „Mluvíš nesmysly. Jediný, kdo nám může říct, co se stalo, je Jake Fennell. Zmizte, lidi, a starejte se o sebe. Já se Jakea zeptám. Henessyho vraha už najdeme.“

Nikdo neodešel. Ross Shelby jim viděl na očích, že jsou přesvědčeni, že mají právo vědět, co se stalo. Sevřel rty a dal znamení Sandymu Claybourneovi a bankéři, aby šli dovnitř. Potom se otočil k jednomu muži v davu a poprosil ho, aby mrtvého odnesl ke koronerovi.

Mumlání davu před úřadovnou znělo jako blížící se bouře. Z vězení na Shelbyho zavolal Jim Kenyon, protože cítil, že jde o zmizelého Billyho, ale Shelby mu odpověděl tím, že zavřel dubové dveře vězení.

V kanceláři pohlédl na Jakea Fennella a řekl: „Mluv.“

Jake Fennell pohlédl na marshalův psací stůl a teprve, když mu Shelby nalil whisky, kterou hned na ex vypil, začal vyprávět.

„Stopy, které vedou potokem a pak se vracejí ke Kenyonovu ranči, za sebou nepochybně zanechal lupič,“ zamumlal. „Je to nějakých sedm mil.“

„Co s tím má společného smrt Jocka Henessyho?“ zeptal se Frank McLaren. „Chci vědět, jestli jsi viděl, kdo Jocka zastřelil!“

Ross Shelby na něho vrhl zamračený pohled, Jake Fennell však bankéřova rozrušená slova ignoroval.

„Ty stopy jsou jednoznačným důkazem toho, že Jim Kenyon není pachatel,“ dodal. „Kdyby to byly jeho stopy, nemohl by na ranči být před Claybournem.“

V kanceláři se rozhostilo ticho. Bylo slyšet jen McLarenovo frkání.

Potom se Shelby zeptal: „Co je s Billym a s Rickem Horriganem?“

Jake Fennell vyprávěl o stopách, které ráno našli. O mršině vlka, lékařově brokovnici a otiscích kopyt, které vedly na Kenyonův ranč.

„Našli jsme Jocka Henessyho se třemi kulkami v těle na verandě domu,“ přidušeně řekl Fennell. „Billy Kenyon neměl pušku ani revolver. Henessyho musel zastřelit muž, který za sebou zanechal ty stopy. Pak vzal Billyho jako rukojmí. Rick Horrigan se vydal za ním, já se vrátil do Prescottu.“

„Co dělal Henessy na Kenyonově ranči?“ zamyšleně se zeptal Ross Shelby.

„Chtěl hledat kořist!“ zvolal McLaren. „Co jiného?“

„Nejdůležitější otázka zní: Proč jel lupič na ranč?“ řekl Jake Fennell.

Pohlédli na něho a on jim viděl na očích, že na jeho otázky nemají odpovědi.

Frank McLaren byl stále nervóznější.

„Jisté je jenom to, že Jock je mrtvý,“ vyhrkl. „Sakra, možná měl Jim Kenyon komplice! Kdybychom toho grázla včera pověsili, možná by Jock Henessy byl ještě naživu!“

„Nemluv nesmysly, Franku!“ ostře řekl Ross Shelby. „Teď raději běž a nech to na mě. Musíme počkat, jestli se Ricku Horriganovi podaří osvobodit chlapce a zajmout únosce. Teprve pak budeme moct s jistotou říct, co všechno se stalo.“

Frank McLaren vrtěl hlavou.

„Nic si nenamlouvejte!“ zvolal. „Tím lupičem je Jim Kenyon! Muž, který na mě střílel, byl stejně vysoký jako on a měl stejné vlasy. Jsem si jistý, že to byl Kenyon!“

Ross Shelby pohlédl na bankéře. „To od sebe slyším až teď, Franku,“ odpověděl nebezpečně tiše. „Proč jsi to neřekl už při prvním výslechu?“

McLaren zrudl.

„Po takové ráně by sis ani ty nevzpomněl na všechno, Rossi!“

To bylo nevěrohodné vysvětlení a všichni to věděli. McLaren jim viděl na očích, že mu nevěří. Nakvašeně se otočil a odešel.

Venku se ho zvědavci vyptávali a Ross Shelby se zachmuřil, když slyšel, jak McLaren obviňuje Jima Kenyona a malého Billyho, který podle něho zavraždil Jocka Henessyho.

„To se mi nelíbí,“ zamumlal Jake Fennell.

Ross Shelby na něho pohlédl.

„Co se ti nelíbí?“

„To, jak McLaren vyvádí. Proč chce to přepadení za každou cenu hodit na Jima Kenyona? Víš, co si já a Horrigan myslíme, Rossi?“

„Ne. Mluv.“

„Myslíme si, že lupič jel na ranč proto, aby se tam s někým setkal.“

Ross Shelby na něho vrhl nevěřícný pohled.

„S Jockem Henessym?“

Jake Fennell přikývl.

„Sakra!“ vyhrkl marshal. „To ale znamená, že…“

Shelby to nedořekl. Hlavou se mu honily myšlenky. Pokud byly Fennellovy domněnky správné, pak za přepadením banky stál Jock Henessy, který jel na Kenyonův ranč proto, aby si s komplicem rozdělili kořist. A to, že jako místo setkání zvolili Kenyonův ranč, dokazovalo, že od začátku plánovali, že přepadení svedou na Jima Kenyona!

Sandy Claybourne z toho, co Fennell a Shelby řekli, nic nechápal.

„Jake už to nemá v hlavě v pořádku, bossi,“ zamumlal.

Starý muž ho chytil za límec košile.

„Ty zatracený zelenáči!“ vyhrkl. „Kdybys mě poslechl, tak by lupič byl už dávno za mřížemi a Jock Henessy by ještě žil! Měl by ses modlit, aby se tomu chlapci nic nestalo, protože jinak nebudeš mít ani minutu klidu! Jim Kenyon už se o to postará!“

„Přestaňte se hádat,“ unaveně řekl Ross Shelby. Držel se za bok. „Zatracená kulka! Kdybych mohl na koně, tak by všechno bylo jednodušší.“

Jake Fennell se usmál.

„Trpělivost, Rossi,“ zamumlal. „Rick Horrigan je schopný chlapík. Osvobodí chlapce a lupiče ti složí k nohám.“

Ross Shelby na něho upřeně hleděl. Záviděl mu jeho optimismus. Jeho instinkt mu však napovídal, že to není tak růžové. Opět ho rozbolel bok, což si vyložil jako špatné znamení.

„Běž na obchůzku, Sandy,“ zamumlal. „A dávej pozor na to, co říkají lidé. Nechci už zažít to, co včera. Jasné?“

Sandy Claybourne zachmuřeně přikývl a za Jakem Fennellem vyšel ven.

Ross Shelby se posadil do křesla a zahleděl se na stůl. Cekání ho rozčilovalo, věděl však, že nemůže dělat nic jiného.

+ + + + +

Ross Shelby dokázal zůstat vzhůru jen s vypětím všech sil. Předešlé noci kvůli bolestem v boku skoro nespal. A této noci to ve městě kypělo jako v tlakovém hrnci.

Sandy Claybourne se vrátil z obchůzky. Řekl mu, že v saloonu Silver Mine Frank McLaren popouzí lidi. Anita Perezová se několikrát pokusila je uklidnit, ale když o ní kdosi řekl, že je Kenyonova coura, věděla, že to nepůjde. Přenechala saloon barmanovi a šla do svého pokoje.

Ross Shelby přemýšlel o svém zástupci. V uplynulých dvou dnech se změnil. Jako by zvážněl a byl zamyšlenější než dosud. Možná to souviselo s tím, že si všiml, jak těžký byl jeho džob, když mu Ross Shelby neříkal, co má dělat.

Ross Shelby se několikrát přistihl při tom, že se mu zavíraly oči. Před půlhodinou vypil sklenku whisky, ale ta jeho únavu jen prohloubila.

Vstal a začal chodit po kanceláři sem a tam. Když na levou nohu našlapoval opatrně, byly bolesti snesitelné.

Celý večer si lámal hlavu nad souvislostmi tohoto případu, ale nedospěl k žádnému závěru. Hovořil s Jimem Kenyonem a pověděl mu, že Horrigan jel za Billym. O událostech na ranči mu pro jistotu neřekl.

Chůze ho vyčerpávala. Opět se posadil do křesla a tiše zaklel. Byl odsouzen k nečinnosti. Přemýšlel, zda by přece jen nebylo lepší jít do saloonu a zchladit horké hlavy.

Přikývl. Rozhodl se počkat na Sandyho, který se musel vrátit za půl hodiny, a pak jít do saloonu.

Tu sebou trhl.

Slyšel nějaký tichý zvuk, který nedokázal definovat. Uvědomil si, že usnul. Levou ruku, o kterou měl opřenou hlavu, necítil.

Zaklel, vstal a sklonil se k lampě. Chtěl vytáhnout knot.

V rohu úřadovny, vedle stojanu na pušky, se pohnul stín.

Ross Shelby ho zachytil koutkem oka. Když nyní otočil hlavu, vyšlehl na něho z temnoty plamen.

Chtěl uhnout, ale pak ucítil tvrdý úder do pravého ramene. Zavrávoral, svalil se na křeslo a převrhl jej. Dělaly se mu mžitky před očima. Ležel na zádech a cítil se bezmocně jako brouk. Ten však aspoň může pohybovat nohama, zatímco Ross Shelby byl ochromený.

Slyšel chvatné kroky a tiché vrznutí mu prozradilo, že někdo otevřel dveře vězení.

Zacinkaly klíče a něco dopadlo na podlahu. Pak se znovu ozvaly kroky a po chvíli se dveře úřadovny tiše zavřely.

Rossi Shelbymu bylo, jako by měl pravé rameno v plamenech. Nic neviděl, jeho myšlenky však byly jasné.

Někdo osvobodil Jima Kenyona!

A on, marshal, bezmocně ležel za svým psacím stolem a nemohl se pohnout.

Náhle ucítil, že tam někdo je. Čísi ruce ho chytily a pomalu zvedly ze země.

„Zatraceně, Shelby!“ řekl ten chraplavý hlas. „Kam jste to koupil?“

Náhle viděl zřetelně. Seděl v křesle a hleděl na muže, který vytáhl knot petrolejky na psacím stole.

Nechtěl věřit svým očím, když v tom muži poznal Jima Kenyona.

Tiše vykřikl, když se Kenyon rukou dotkl jeho rány.

„Odvedu vás k doktorovi, marshale,“ přidušeným hlasem řekl rančer.

„Kdo, Kenyone?“ vyhrkl Shelby. „Poznal jste ho?“

Jim Kenyon zavrtěl hlavou.

„Slyšel jsem tlumený zvuk, který zněl jako výstřel,“ řekl. „Potom se otevřely dveře vězení. Někdo v masce odemkl celu, pak hodil na chodbu tento peacemaker…“ kývl na kolt, který měl za opaskem,

…..a zmizel. Nemám tušení, kdo by to mohl být.“

Ross Shelby chtěl něco odpovědět. Náhle se však o něho začaly pokoušet mdloby. Bránil se, ale už to nezvládl. Hlava mu klesla a Jim Kenyon ho jen na poslední chvíli zachytil, než se převalil i s křeslem.

Jim Kenyon dlouho nepřemýšlel. Zvedl Shelbyho a naložil si ho přes rameno. Přišel ke dveřím a tu na podlaze ve svitu petrolejky uviděl malý polštářek, který měl uprostřed černou dírku. Muž, který střílel na marshala, jej musel přitisknout na hlaveň koltu, aby výstřel nebyl slyšet na Main Street.

Přestože měl přes rameno těžkého marshala, podařilo se Jimu Kenyonovi otevřít dveře úřadovny. Venku na Main Street ještě panoval klid, z náměstí se však ozývaly hlasy opilců. Kenyon odtud saloon nemohl vidět, přesto byl přesvědčený, že se tam opět srotil dav.

Někdo ve městě měl velký zájem na tom, aby visel. Věděl, že muž, který postřelil Shelbyho, ho osvobodil jenom proto, aby ho mohli obvinit z útoku na marshala. Měl přece zbraň za opaskem.

Jim Kenyon zatnul zuby, až mu vystouply lícní svaly. Věděl, že by bylo moudřejší, kdyby se o marshala dál nestaral, kdyby někde sebral koně a odjel. Jenže to by tam musel Rosse Shelbyho nechat ležet – a to se mu příčilo.

Rychle běžel přes Main Street. Hekal, protože marshal byl těžký.

Pak dorazil k lékařovu domu a kopl do dveří.

Uplynula minuta, než se v domě začalo něco dít. Připadalo mu to jako věčnost.

Hluk, který se ozýval z náměstí, byl stále silnější. Když otočil hlavu, uviděl několik stínů pohybujících se po Main Street. Někdo zapálil pochodeň a v jejím svitu Jim viděl šklebící se tváře opilých mužů. Jejich záměr mu byl jasný.

Už chtěl začít bušit na dveře, když tu se náhle otevřely.

Stál v nich doktor Sturgis v dlouhé noční košili. Ve tváři se mu zračil hněv, ale rychle se uklidnil, když spatřil Rosse Shelbyho.

Rozhlédl se po ulici a uviděl dav, který mířil k marshalové úřadovně.

„Pojďte dovnitř, Kenyone, rychle!“ zvolal Sturgis.

Jim vešel dovnitř. Otevřely se jedny dveře. Stála v nich Lucie Kenyonová. Hleděla na svého strýce, jenž nesl zraněného marshala.

Doktor za sebou zamkl vchodové dveře, prošel kolem Jima Kenyona, otevřel jedny dveře a zabručel. „Pojďte sem.“

Rozsvítil několik petrolejových lamp a řekl: „Položte ho na stůl, Kenyone.“ Jeho hlas zněl klidně. „Lucie, potřebuji horkou vodu. Ale rychle. Marshal ztratil hodně krve.“

Doktor Sturgis si rychle připravil nástroje a pak se pokusil zastavit krvácení. Lucie šla ohřát vodu.

Z ulice se ozýval randál. Opilí lidé žádali lynč.

Doktor přistoupil k oknu a odstrčil závěs. Přidušeně zaklel, když viděl, že několik mužů vtrhlo do marshalovy úřadovny a Sandyho Claybournea prostě a jednoduše ignorovali.

„Co se stalo, Kenyone?“ chraplavě se zeptal Sturgis.

Rančer mu to pověděl.

„Raději jste měl sednout na nejbližšího koně a zmizet,“ zabručel lékař.

Jim Kenyon pokrčil rameny a kývl na omráčeného Rosse Shelbyho. „To jsem ho tam měl nechat ležet?“

Doktor Sturgis zavrtěl hlavou.

„Ještě čtvrt hodiny a vykrvácel by,“ zamumlal. „Zachránil jste mu život, Kenyone. Ale ti venku vám věřit nebudou. Ti už vynesli rozsudek a nemíní to změnit.“

Jim Kenyon přikývl.

„Je tu zadní vchod?“

Doktor opět vyhlédl z okna a uviděl stíny, které zmizely na Pueblo Street. Několik mužů zamířilo přímo k jeho domu. Všichni byli ozbrojení.

„Už je pozdě, Kenyone,“ zamumlal doktor Sturgis. „Myslím, že vědí, že jste u mě. Asi právě obkličují dům.“

Jim Kenyon zbledl. Pravou rukou se chopil pažby koltu. Věděl, že mu jde o život, a nebyl ochoten ho vydat bez boje. Tentokrát měl zbraň a mohl se bránit. Byl odhodlán střílet.

Doktor Sturgis viděl, jak Kenyon trhl rukou ke koltu. Pomalu zavrtěl hlavou.

„To není řešení, Kenyone,“ zamumlal. „Promluvím s těmi tupci, až Rossi Shelbymu vytáhnu kulku z ramene.“

„Aby pak už nebylo pozdě, doktore,“ povzdechl si Jim Kenyon. „Nenechám se pověsit za něco, co jsem neudělal!“

Doktor Sturgis na to nic neřekl, protože Lucie Kenyonová dovnitř přivlekla hrnec s horkou vodou. Jim jí ho hned vzal a postavil ho na stolek.

Tu se ozvalo bušení na dveře.

„Doktore Sturgisi!“ zabručel jeden hlas. „Víme, že ten chlápek se ukryl u vás! Vydejte ho, jestli nechcete, abychom si pro něho přišli!“

Sturgis sevřel rty a pohlédl na marshala. Krvácení se zastavilo.

Otočil se a vyšel na chodbu.

Jim Kenyon držel v ruce peacemaker, kterým byl marshal postřelen. Lucie ho objala a vzlykla.

„Jak si jenom můžou myslet, že jsi to udělal ty, když jsi marshala přinesl k doktorovi!“ vyhrkla.

Jim Kenyon ji pohladil po vlasech.

Hlasy, které zněly zvenčí, byly náhle srozumitelné. Doktor Sturgis otevřel vchodové dveře.

„Přestaňte řvát jako šílenci!“ zvolal. „Marshal Ross Shelby leží na mém operačním stole! Když mu hned nevytáhnu kulku z ramene, zemře. A vaše ksichty znám! Podám na vás žalobu, jestli marshal kvůli vám zemře!“

„Vydejte, Kenyona, doktore!“ zabručel kdosi. „Oddělal marshala!“

„Nech těch žvástů, Menarde!“ vykřikl doktor Sturgis. „Kenyon ke mě těžce raněného marshala přinesl! Shelby by už byl na onom světě, kdyby to neudělal!“

„Měl špatné svědomí, když viděl, jak ho zranil!“ zvolal kdosi další.

Doktor Sturgis se chytil za hlavu.

„A kdy budete mít špatné svědomí vy, vy idioti?“ vykřikl. „Někdo z tohoto města Shelbyho postřelil, pak hodil svůj revolver do vězení a odemkl Kenyonovu celu, abyste si mysleli, že marshala oddělal Kenyon!“

Muži se rozesmáli.

„To vám navykládal on? Řekněte mu, že jste jediný, kdo mu věří! Jdeme si pro něho, doktore. V tom nám nezabráníte!“

Doktor Sturgis pohlédl na muže, který to právě domluvil. Byl to bankéř Frank McLaren. Sturgis dosud McLarena vždycky považoval za klidného, rozvážného člověka. Nedokázal si vysvětlit, co se s ním stalo. Možná ho tak rozrušila smrt jeho přítele Henessyho.

Doktor již chtěl McLarenovi odpovědět, když tu za sebou uslyšel šramot.

Otočil se a uviděl Jima Kenyona, který stál ve dveřích operační místnosti. Už v ruce nedržel peacemaker.

„Pojďte, rychle, doktore!“ vyhrkl. „Marshal se pohnul!“

Doktor Elmer Sturgis běžel dovnitř a kolem Jima Kenyona proběhl do operační místnosti. Ross Shelby se na stole převaloval.

„Pomozte mi, Kenyone!“ zvolal Sturgis a chytil Shelbyho za ramena. Slyšel Luciin výkřik, a když se otočil ke dveřím, Jim Kenyon tam již nebyl. „Lucie!“ zvolal. „Pojďte, musíte mi pomoct! Neodváží se ho zlynčovat!“

Doktor Sturgis věděl, že to není pravda.

Viděl však, že Shelbymu začala krvácet rána na rameni. Kdyby se mu nepovedlo marshala přivázat ke stolu tak, aby se nemohl hýbat, zemřel by mu jeho přítel pod rukama.

Lucie Kenyonová slyšela v jeho hlasu zoufalství. Její hezká tvář byla zalitá slzami, když Sturgisovi pomáhala přivázat Shelbyho ke stolu.

+ + + + +

Sandy Claybourne vytřeštěnýma očima pozoroval dav před domem doktora Sturgise.

Viděl stopy v kanceláři a došlo mu, že někdo se pokusil osvobodit Jima Kenyona, aby na něho pak bylo možné svalit vraždu marshala Shelbyho. Polštář, který sloužil jako tlumič, dokazoval, že to bylo pečlivě naplánované.

Proklínal sám sebe za to, že nebyl schopný Franka McLarena a ostatní zastavit. Pomyslel na Rosse Shelbyho. Marshalovi se stačilo jen zamračit a couvli. A jeho, Claybournea, odstrčili stranou, jako kdyby na košili neměl hvězdu.

Zatnul pěsti.

Zmýlili se v něm. Byl odhodlán jim dokázat, že s ním ještě musejí počítat!

Viděl, jak doktor zmizel ve svém domě. Několik mužů vtrhlo dovnitř. Slyšel nadávky a řev, načež půl tuctu mužů vyvleklo Jima Kenyona z domu. Rančer se bránil, ale když ho dostali na chodník, vypadalo to pro něho špatně. Chytili ho ze všech stran a strhli ho k zemi. Řev davu Sandyho Claybournea bolel v uších.

Náhle věděl, co má dělat.

Otočil se a běžel do kanceláře. Chvěly se mu ruce, když ze stojanu vytáhl zkrácenou brokovnici, kterou Ross Shelby nabil sekaným olovem.

Pak vyběhl na chodník a ráznými kroky se vydal ke smečce, která chtěla odvléct Jima Kenyona k náměstí.

Frank McLaren spatřil zástupce jako první.

„Co chceš, Claybourne?“ vyhrkl.

„Říkal jsem si, že bude lepší, když tu bude muž zákona, ať je všechno v pořádku,“ odpověděl.

Muži jásali. McLarenův pohled byl nedůvěřivý, ale proti ostatním nic nezmohl.

Sandy Claybourne byl náhle vedle Jima Kenyona a mířil na něho brokovnicí.

„Hezky půjdeš přede mnou, Kenyone!“ zvolal.

„Teď mu můžeš vrátit to, že ti přebral Anitu, Sandy!“ zařval jeden z opilců.

Claybourne zatnul zuby. S Jimem Kenyonem před sebou nyní kráčel v čele davu. Frank McLaren šel těsně za ním a Claybourneovi neunikly jeho nedůvěřivé pohledy.

Po pár krocích byli u marshalovy úřadovny. Sandy Claybourne rychle přistoupil ke Kenyonovi a zašeptal: „Až vás strčím do zad, tak utíkejte rychle dovnitř, rozumíte?“

Jim Kenyon téměř neznatelně přikývl. Neotočil hlavu, ale Claybourne si všiml, jak se mu napjala ramena.

„Hej!“ zvolal McLaren. „Přece si nechceš hrát na hrdinu, Claybourne!“

Sandy se otočil k bankéři a dloubl Kenyona brokovnicí do zad.

Rančer se rozběhl.

Sandy Claybourne náhle mířil na rozjařené muže.

„Jestli se někdo z vás jen pohne, tak to zmáčknu!“ zvolal. „V obou hlavních je sekané olovo! Hlavně si nemyslete, že se neodvážím střílet! Toto je Shelbyho město a nebudou se tu konat žádné lynče!“

Jim dorazil na chodník a zmizel v úřadovně.

Sandy pomalu ustupoval. Jeho tvář připomínala kamennou masku. Zbledl, když viděl, jak se někteří muži pohnuli směrem k němu.

„Stůjte!“ zvolal.

„Claybourne se zbláznil!“ vykřikl Frank McLaren. „Dělejte lidi, pojďme si pro Kenyona!“

Sandy cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Znal muže, kteří teď chtěli zaútočit na úřadovnu. S většinou z nich už kdysi popíjel. Mohl by se jim znovu podívat do očí, kdyby teď zmáčkl spoušť?

Věděl, že Ross Shelby by to udělal.

A to rozhodlo.

Dunění bylo ohlušující. Schválně mířil nízko, aby nikoho nezasáhl do tváře. Většina kousků sekaného olova se zaryla do písku Main Street, některé však muže trefily do nohou. S výkřiky se skáceli na zem.

Účinek výstřelů byl velký. Vypadalo to, jako by většina přítomných náhle vystřízlivěla. Valná část z nich ustoupila k protějšímu chodníku a odtud hleděla na čtyři muže, kteří leželi na Main Street a naříkali.

Sandy přiběhl k úřadovně, otevřel dveře a s prásknutím je za sebou zavřel.

Viděl, že Jim Kenyon drží v rukou pušku a míří jí na ulici.

Zástupce se zhluboka nadechl. Pak dveře i okenice zajistil trámy. Ross Shelby to ještě nikdy neudělal.

„Odložte tu pušku, Kenyone,“ chraplavě řekl. „Ještě pořád jste můj vězeň.“

Jim Kenyon na něho pohlédl.

Od Sandyho Claybournea by pomoc nečekal. Věděl, že zástupce se točil kolem Anity Perezové a Claybourne musel vědět, že Kenyon s Anitou chodil.

Strčil pušku do stojanu.

„A co teď, Claybourne?“ chraplavě se zeptal. „Co uděláš, když se vrhnou na úřadovnu?“

„Budu ji bránit, Kenyone,“ odpověděl zástupce. „Nosím hvězdu a nechci, aby se ve městě Rosse Shelbyho lynčovalo!“

Jim přikývl. Na ta slova nic neřekl. Zástupce se změnil. Jim věděl, že by se do této situace nedostal, kdyby takto Claybourne jednal už před dvěma dny, kdyby před zákonem neupřednostnil své zájmy. Nechtěl mu však nic vyčítat. Bylo mu jasné, že pokud nebude Ross Shelby brzy na nohou, bude to pro ně oba zlé.

+ + + + +

Rick Horrigan se neslyšně plížil k ohýnku, který hořel v dolince zarostlé keři.

O sto yardů dál stála ve vyschlém arroyu přivázaná hnědá klisna. Doufal, že mu mezitím Apači neukradnou koně.

Podle stop viděl, že muž, kterého pronásledoval, rozdělal oheň i předešlé noci. To bylo velmi lehkomyslné, když každý věděl, že se tam potulují apačské bandy.

Úplně vyčerpaného šedáka v poledne pustil. Zvíře bylo rychlé a vytrvalé. Jen proto se mu povedlo dostihnout lupiče a Billyho už této noci.

Viděl dvě siluety u ohně.

Billy něco jedl a muž srkal kávu.

Rick Horrigan věděl, že střelba je v noci slyšet na míle daleko. Chtěl se proto za každou cenu vyhnout přestřelce, na druhou stranu však nemínil dát lupiči šanci.

Nehybně ležel vedle jednoho keře. V záři plamenů zřetelně viděl tvář toho muže.

Billy Kenyon vypadal klidně. Očividně se svého únosce nebál. Z dálky to dokonce vypadalo, jako by se spolu přátelsky bavili. Nyní však mlčeli.

Rick Horrigan měl trpělivost Apače. Pravda, věděl, že možná záleží na každé minutě, nikdo totiž nemohl říct, jak se vyvine situace v Prescottu. Nechtěl však žádné krveprolití. Musel lupiče do Prescottu přivést živého, aby se definitivně potvrdilo, že je Jim Kenyon nevinen.

Jeden ze dvou koní, kteří byli přivázaní k jednomu ocotillu, tiše zafrkal. Muž okamžitě zvedl hlavu. Naslouchal.

Ricku Horriganovi se zatajil dech.

Sevřel pažbu henryovky, když se muž zvedl.

„Běž spát, Billy,“ řekl chraplavým hlasem. „A zbytečně se nevysiluj. Ty řemínky neuvolníš!“

Billy Kenyon sevřel rty a sklonil hlavu.

„Jdu se trochu porozhlédnout po okolí,“ dodal muž, „ale nebudu tak daleko, abych tě neviděl, rozumíš?“

Chopil se pušky a šel ke koním. Tiše frkali, když k nim přišel.

Rick Horrigan se necítil ve své kůži. Viděl, jak muž zmizel za koňmi v temnotě mezi stromy a keři. Bylo pravděpodobné, že obejde tábořiště a bude hledat stopy.

Rick Horrigan věděl, že musí jednat.

Jeho hnědá klisna nebyla příliš daleko. Bylo mu jasné, že když zavětří cizince, zafrká, aby svého pána varovala. A pokud by lupič spatřil jeho koně, poznal by, která bije.

Horrigan přemýšlel, zda by se neměl připlížit do doliny k chlapci. Pak však zavrtěl hlavou. Tím by ho jen ohrozil.

Neslyšně se stáhl. Lupič sice říkal, že Billyho nespustí z očí, ale to určitě myslel jen jako varování.

Písek pod podrážkami jeho bot byl měkký.

Vedle jednoho hustého keře zůstal stát. Odtud viděl na svého koně. Zatnul zuby, když ve svitu hvězd spatřil své stopy. Uvědomoval si, že lupič snadno pozná, kde je jeho pronásledovatel.

Rick Horrigan se kradl dál. Musel zabránit tomu, aby se lupič přiblížil k jeho stopám. Kdyby se mu nepodařilo desperáta včas vyřadit, byl by varován a přestřelka by byla nevyhnutelná.

Přikrčen se plížil od stínu ke stínu.

Kdesi zavyl kojot.

Nebo to byl Apač?

Rick Horrigan strnul. Měl pocit, že šikmo před ním se něco pohnulo. Zvedl henryovku, ale neodvážil se ji odjistit, protože cvaknutí by ho mohlo prozradit.

Několik minut se nic nehýbalo.

Pak zachytil pohyb.

Zpoza jednoho topolu někdo vyšel. To, jak kráčel, prozrazovalo, že si Ricka Horrigana ještě nevšiml.

Horriganovi se zatajil dech.

Muž kráčel přímo k němu.

Bylo jasně vidět, jak se rozhlíží. A pak Rick Horrigan uviděl, jak sebou trhl. Přikrčil se a náhle působil ostražitě.

Horrigan věděl, že v písku objevil šlépěje.

Pomalu zvedl hlaveň karabiny.

Muž byl už jen deset kroků od něho. I kdyby se vrhl stranou, tak by ho Rick Horrigan nemohl minout, protože byl dobrým střelcem.

Lupič měl též pušku v rukou. Možná ji už odjistil, takže v tomto ohledu byl oproti Horriganovi ve výhodě.

Rick Horrigan ale věděl, že mu teď stačí jen vystřelit. Mohl ho střelit do ruky, takže by pak musel zbraň pustit. I to se mu však příčilo. Počkal, až lupič udělal několik kroků, a chladně řekl: „Pusť tu flintu, nebo ti proženu kulku hlavou!“

Zároveň odjistil henryovku. Cvaklo to.

Bankovní lupič okamžitě reagoval. Už po Horriganových prvních slovech se otočil a namířil na něho. Vypálil a kulka Horrigana těsně minula. Pak Rick Horrigan zmáčkl spoušť.

Mířil přesně. Přestože se lupič vrhl stranou, Horriganova kulka ho zasáhla do ramene. Vykřikl, pustil pušku a levou rukou se pokusil vytáhnout revolver.

Rick Horrigan přiběhl k němu a praštil ho hlavní henryovky do hřbetu ruky. Bandita zasténal a svalil se na zem. Revolver mu vyklouzl z pouzdra. Vytřeštěnýma očima, v nichž Horrigan viděl překvapení, hleděl na svého pokořitele.

Rick Horrigan odkopl revolver a pušku.

„Lehni si na břicho!“ výhružně řekl.

Bankovní lupič poslechl.

Rick Horrigan se k němu sklonil. Hlaveň karabiny mu přitiskl ke krku a levou rukou ho prohmatal. Kromě nože bowie již další zbraně nenašel.

Horrigan ustoupil, vzal lupičův kolt a strčil si ho za opasek. Pušku nechal ležet.

„Vstaň!“ řekl ostrým tónem. „Apak běž ke svému koni. A žádné hlouposti, jestli nechceš koupit kulku!“

Muž se sténáním vstal. Jeho tvář byla ztrhaná. Pravou rukou se držel za levou paži, košili měl na rameni zakrvácenou.

„Kdo jsi?“ chraplavě se zeptal.

„Jmenuju se Horrigan,“ zněla jeho odpověď. „Jel jsem po tvých stopách, protože jsi unesl toho kluka a protože místo tebe chtějí v Prescottu pověsit nevinného člověka.“

Muž sevřel rty. Mlčel. Horrigan kývl henryovkou a lupič se vydal do doliny ke koním.

Jedno zvíře zařehtalo.

Rick Horrigan vedle jednoho z koní spatřil stín a nahlas řekl: „Nemusíš utíkat, Billy, nejsem Apač. Ross Shelby a tvůj strýc Jim mě poslali za tebou, abych tě přivedl zpátky.“

Billy Kenyon, který se se svázanýma rukama snažil vylézt na svého koně, na ně udiveně hleděl. Chvíli to trvalo, než se vzpamatoval. Mlčky se posadil k ohni a Rick Horrigan mu rozvázal ruce.

Chlapec si je mnul.

Lupiči Horrigan nasadil želízka, která mu dal Ross Shelby. Pak mu ošetřil ránu.

„Odjedeme hned,“ řekl. „Tvůj strýc je ještě pořád ve vězení, Billy, a někteří lidé nejsou přesvědčení o tom, že s tou bankovní loupeží nemá nic společného.“

Billy Kenyon přikývl.

„Vy jste – byl na ranči?“ chraplavě se zeptal.

Rick Horrigan pohlédl na lupiče.

„Ano,“ odvětil. „Našli jsme mrtvého Henessyho. Tento muž ho zastřelil, že ano?“

„Pan Starr jednal v sebeobraně, pane Horrigane!“ zvolal Billy a začal mu vyprávět o tom, co se stalo na ranči.

Ricku Horriganovi začalo docházet, co to znamená, přestože Cole Starr zarytě mlčel.

Když oba nasedli, přivedl Horrigan jejich koně ke své klisně. Doufal, že výstřely neupoutaly pozornost indiánů.

Při rozumné jízdě mohli do Prescottu dorazit následujícího večera.

Doufal, že to pro Jima Kenyona nebude pozdě…

+ + + + +

Ve městě panoval napjatý klid. Lidé nevycházeli ven.

Doktor Sturgis bojoval o marshalův život. Shelby přežil a Sturgis toužebně čekal na to, až se probere. Spolu s Lucií Kenyonovou byli pořád s ním.

V marshalové úřadovně byli Sandy Claybourne a Jim Kenyon.

Zástupce Kenyona nezavřel do cely. Věděl, že ho bude potřebovat, pokud bude chtít vězení bránit proti rozlícenému davu.

Několikrát si pohrával s myšlenkou odjet s Kenyonem z města. Jenže Anita Perezová, která jim přinesla jídlo, jim také pověděla, že Frank McLaren postavil domobranu. Pravděpodobně si myslel, že zástupce ze strachu odjede i s Kenyonem z města. Nechal nenápadně obklíčit úřadovnu.

Sandy se přesto cítil neuvěřitelně dobře. Ještě dlouho cítil na rtech polibek, který mu Anita dala v Kenyonově přítomnosti.

„Jsem na tebe hrdá, Sandy,“ tiše řekla, než opět zmizela.

Claybourne potom pohlédl na Jima Kenyona a ten si jeho pohledu všiml.

„Anita a já jsme příliš rozdílní, Clayboume,“ řekl Kenyon chraplavým hlasem. „Přeji vám oběma hodně štěstí.“

Sandy se u okna posadil na židli a pohlédl na lékařův dům. Sakra, kdy už se konečně objeví Ross Shelby, říkal si.

Zástupce věděl, že do setmění se nemá čeho obávat. Uvědomoval si však, že potom bude McLaren znovu občany popouzet.

Sandy si lámal hlavu nad tím, jaký zájem by bankéř mohl mít na tom, aby Jim Kenyon visel. Smrt Jocka Henessyho ho určitě zarmoutila, ale pouze tím se jeho jednání vysvětlit nedalo.

Kolem osmé hodiny večer někdo zaklepal na dveře. Claybourne poznal Fennella a otevřel.

„Co je, Jakeu?“ chraplavě se zeptal.

„Pusť mě, zelenáči!“ zabručel Fennell. „McLaren už znovu řeční v Silver Mine a platí jednu rundu za druhou. Říkal jsem si, že byste ještě mohli potřebovat dalšího člověka.“

Sandy se na něho usmál.

„Když si odpustíš toho zelenáče, tak tu můžeš zůstat.“

Jake Fennell se zdráhal, ale pak přece jen přikývl a zamumlal: „Dobrá, Sandy.“

Ze všeho nejdřív přišel k marshalovu psacímu stolu a vytáhl láhev whisky, která byla ještě z poloviny plná.

„Když už děláme za Rosse jeho práci, tak nám patří i jeho whisky,“ řekl, když na něho Sandy zachmuřeně pohlédl.

Pak začalo nervy drásající čekání.

Už se blížila půlnoc, když se od saloonu ozval řev.

„Jde se na to,“ řekl Sandy nejistým hlasem a sevřel brokovnici tak pevně, že mu zbělaly klouby prstů.

+ + + + +

Rick Horrigan viděl strach v Billyho očích, když na uštvaných koních dorazili k prvním domům Prescottu.

Slyšeli řev a střelbu.

Cole Starr, jehož koně Rick Horrigan vedl na uzdě za sebou, byl bledý jako stěna. Jako by se bál, že se rozlícené obyvatelstvo vrhne na ně, až se dozví, že Horrigan přivedl skutečného pachatele.

Vřava byla nepopsatelná, v temnotě se pohybovaly hořící pochodně. Do práskání revolverů se ozývalo dunění brokovnice.

Před sebou, na rohu Main Street, Rick Horrigan viděl dav. Vjel do nejbližší vedlejší uličky a pak z Pueblo Street vyjel na Main Street. Na rohu stál lékařův dům, odkud bylo dobře vidět na marshalovu úřadovnu.

Billy Kenyon už to nevydržel. Když odbočili na Pueblo Street, kopl svého vyčerpaného koně patami a zvíře vyrazilo.

„Zůstaň tady, Billy!“ zvolal Rick Horrigan, ale chlapec ho neposlechl.

Rick pobídl svou klisnu. Cítil, že Cole Starr se pokusil svého koně pomocí tlaku stehen otočit, ale nepodařilo se mu to. Horrigan jeho zvíře táhl za sebou.

„Stůjte, ksakru!“ volal Starr. „Ti lidé jsou šílení! Zabijí mě, až mě uvidí!“

Rick Horrigan mu neodpověděl. Věděl jen, že obyvatelé Prescottu se právě chystají pověsit nevinného.

Sakra, to jim Jake Fennell neřekl, že Jim Kenyon to udělat nemohl?

Potom dorazil na Main Street.

Strnul, když spatřil dav před marshalovou úřadovnou.

Přivezli tam vůz bez plachty, zvedli oj a na její konec přivázali laso.

Několik mužů beranidlem vyrazilo levé okno úřadovny. Vyšlehl odtud plamen a tři muži se skáceli na zem. Ostatní s výkřiky prchali.

„Příště budu střílet hrubými broky!“

Ten hlas patřil Jakeu Fennellovi. Takže i on byl v úřadovně.

Na korbě povozu stál bankéř Frank McLaren. Mával rukama a křičel: „Naposledy, Claybourne. Vydej Jima Kenyona dobrovolně, nebo ti podpálíme střechu nad hlavou!“

V té chvíli spatřil Billyho Kenyona. Zbledl a chtěl něco říct, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska.

„Přestaňte!“ zvolal chlapec. „Můj strýc je nevinný! Pan Horrigan dopadl skutečného pachatele! Musí tu být každým okamžikem!“

Náhle se na Main Street rozhostilo ticho. Vzpomněli si na Fennellova slova o tom, že Billy Kenyon byl unesen skutečným lupičem. Ze by na nich něco bylo?

Frank McLaren cítil, že karta se obrací.

„Kam jsi schoval kořist, parchante!“ zabručel. „Nás neobelžeš. My…“

Náhle zkameněl. Spatřil totiž jezdce na rohu Pueblo Street a současně se otevřely dveře domu doktora Sturgise. Marshal Ross Shelby vrávoravě vyšel ven, podepírán doktorem Elmerem Sturgisem a Lucií Kenyonovou.

Frank McLaren zpanikařil. Zvedl pušku a zmáčkl spoušť.

Cole Starr dal ruce před sebe, jako by se chtěl bránit. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale tu se mu z nich vyřinula krev. Než mohl Rick Horrigan něco udělal, skácel se Cole Starr na zem.

Dav před marshalovou úřadovnou strnul.

Frank McLaren vypálil podruhé a kulka z jeho winchestrovky se zavrtala do stěny lékařova domu, těsně vedle marshala Shelbyho. Třetí kulka těsně minula Horriganovu hlavu.

Bankéř jako by přišel o rozum. Střílel kolem sebe jako šílenec a kdyby ho nezastavila Clayboumeova kulka, určitě by někoho zastřelil.

Sandyho výstřel byl poslední, který té noci padl.

Rozhostilo se ticho. Bylo slyšet jen praskání hořících pochodní.

Potom se ozval slabý, ale přesto pevný hlas Rosse Shelbyho: „Odveď mě do úřadovny, Elmere. A vy, lidi, se postarejte o McLarena a o toho cizince. Odneste je k funebrákovi.“

Lidé udělali, co jim marshal řekl. Klidili se odtud se skloněnými hlavami. Jeden z nich stáhl oj vozu a odvázal z ní laso. Hodil ho na zem. Zavolal na několik mužů a společně vůz odtáhli z Main Street do dvora za Pueblo Street.

Ross Shelby měl zpocené čelo, když kráčel po Main Street.

Pohlédl na chodník, kde stáli Jim Kenyon, Sandy Claybourne a Jake Fennell. Billy Kenyon stál vedle svého strýce, který ho objal kolem ramen.

Shelby lehce strčil do Lucie Kenyonové.

„Já už to sám zvládnu, Lucie,“ přidušeně řekl. „Běž pozdravit svého bratříčka.“

Pak se otočil k Ricku Horriganovi, který přivedl lupičova koně. Na hrušce sedla visely sedlové brašny, v nichž byla kořist z Yavapai County Bank.

„Odnes ty peníze do úřadovny, Horrigane,“ řekl Ross Shelby. „Myslím, že nám máš co říct, chlapče.“

Rick Horrigan přikývl. Nepohlédl na Shelbyho. Nedokázal odtrhnout zrak z Lucie Kenyonové, která na něho vděčně hleděla.

+ + + + +

Ross Shelby byl překvapený stejně jako ostatní v úřadovně, když zběžně spočítal peníze, které byly v sedlových brašnách.

„To je nanejvýš dvacet tisíc dolarů! „ vyhrkl.

Mlčky na sebe hleděli. Pak si doktor Sturgis zahvízdl a zraky všech se upřely na něho.

„Proto McLaren tak běsnil,“ zamumlal Sturgis. „Teď už to do sebe zapadá. McLaren a Henessy byli přátelé. Horrigan tvrdí, že Starr zastřelil Henessyho v sebeobraně. To Henessy a McLaren pravděpodobně Starra přemluvili k té loupeži. McLaren tvrdil, že mu uloupili 80 000 dolarů. Teď se ukázalo, že to bylo jen 20 000 v malých bankovkách. Kde je zbylých šedesát tisíc? Myslím, že ta částka je zaznamenaná v McLarenových účetních knihách, ale že ji ve skutečnosti neměl! Proto chtěl McLaren, aby Jim Kenyon visel a aby skutečný pachatel nebyl dopaden!“

Mlčeli.

Ross Shelby nevěděl, zda má lékařově teorii věřit. To by totiž znamenalo, že to byl McLaren, kdo se ho pokusil zavraždit.

Každopádně bylo jisté, že Jim Keny on je nevinen.

Ross Shelby byl unavený. Cítil se slabý.

„Zítra je taky den,“ zamumlal. „Podívám se na McLarenovy účetní knihy a v klidu shromáždíme všechny výpovědi. Jsem si jistý, že pravda vyjde najevo.“ Otočil hlavu a pohlédl na svého zástupce. „Jsem na tebe hrdý, Sandy,“ zamumlal. „Teď vím, kdo bude mým nástupcem v Prescottu, jestli mě zvolí oblastním šerifem. Nemusíš se stydět. Každý ví, že Jim Kenyon vděčí za svůj život tobě.“

Claybourne se usmíval, když pohlédl na Kenyona.

Jim Kenyon na něho kývl.

„Teď bys měl jít za Anitou, Sandy,“ zamumlal. „Myslím, že už na tebe čeká.“

Zástupce vstal. Byl celý červený. Poklepal si na krempu svého stetsonu a rychle odešel ze zdemolované úřadovny.

Ostatní s úsměvem hleděli za ním.

Ross Shelby vytáhl z šuplíku láhev. Nahlas zaklel, když zjistil, že je prázdná.

„Zatraceně, kdo…“ láteřil, ale pak se odmlčel, když uviděl, jak se Jake Fennell usmívá.

„Jo, zástupce, to by byl džob,“ zašišlal starý muž. „S bossem, který sám pije, by mi šla práce od ruky.“

„To ti strhnu z odměny, Jakeu!“ zabručel Ross Shelby.

Jim Kenyon vstal a vzal Billyho, kterému se už zavíraly oči, do náruče.

„Musí se vyspat,“ tiše řekl. „Zítra pojedeme na ranč. Určitě tam zase řádil vlk…“

Billy slyšel jeho slova, probral se a hrdě řekl: „Já jsem toho vlka vyřídil, strýčku!“

Jim Kenyon tomu uvěřil teprve, když mu Rick Horrigan pověděl o mršině velkého vlka samotáře, kterou našli na kopci nad rančem.

Rick Horrigan měl ruce pod stolem jako Lucie, která seděla vedle něho. Jim Kenyon se pousmál, když řekl: „Máme na ranči spoustu práce, pane Horrigane. Neměl byste chuť pro mě pár týdnů pracovat?“

Rick Horrigan cítil, jak mu Lucie lehce stiskla ruku. Toto znamení však nepotřeboval. Už když ji před třemi dny poprvé spatřil, věděl, že je načase se usadit…