John Kirby

Colorado western 175. Král z Amarilla

Slovo Cala Claytona bylo v Amarillu a okolí zákonem. Kdo se mu postavil do cesty, byl zničen. Tak měl dopadnout i Dan Calhoun. Tento tulák totiž se vší vážností tvrdil, že Claytonův syn Johnny dodává pušky a střelivo Apačům. A s těmito zbraněmi rudokožci zabili nevinné lidi – například Calhounovu ženu. Směšné. Na to byla pouze jediná odpověď: Calhoun patří na šibenici!

Dan Calhoun se oběma rukama opřel o křivou, ošoupanou hrušku svého sedla McClellan a rozhlédl se.

Po dlouhých dnech a nocích v Llanu byla jeho tvář snědá a spálená a na nose se mu loupala kůže. Celé dny se neholil a vypadal poněkud unaveně.

Svlékl si kožený kabát a nyní měl na sobě pouze košili. Měl zpocené čelo a přivřené oči, kterými se rozhlížel po krajině. Vypadalo to, že je zde poněkud rovinatější a zelenější.

Zde začínala texaská prérie, nad kterou se klenulo jasné nebe.

Dan Calhoun měl široký, stříbrem zdobený revolverový opasek a pouzdro, které měl tmavým řemínkem připnuté ke stehnu. Na nohou měl staré holínky a ošoupaná manšestrové kalhoty, na nichž byly vidět známky dlouhé cesty pouští.

Zatímco se rozhlížel a pozoroval vůz tažený dvěma koňmi, předklonil se, vzal láhev s vodou, která visela na dlouhém řemeni na sedlové hrušce, vytáhl zátku a napil se staré, zteplalé a zatuchle chutnající vody.

Stál tam, dokud povoz nepřijel. Pak stehny stiskl hřbet svého pinta, mlaskl a vjel doprostřed cesty.

Muž, který seděl na kozlíku povozu s vybledlou plachtou, sáhl k opasku, ale Dan Calhoun jen s úsměvem zvedl obě ruce a řekl: „Mám jenom jednu otázku, pane.“

Chlapík na kozlíku na něho nedůvěřivě hleděl přivřenýma očima.

„Co se děje?“ zeptal se.

Dan Calhoun si poklepal na široký okraj svého starého stetsonu.

„Můžete mi říct, jak daleko je to do Amarilla?“

„Na tomto koni?“ řekl druhý muž a kývl na Calhounovo zvíře, které tam stálo se svěšenou hlavou a s ochablým ocasem.

„Ano.“

„To budete potřebovat dlouhou dobu,“ řekl muž na kozlíku.

Dan na něho upřeně hleděl. Cizinec měl na sobě tmavé jezdecké kalhoty, černé holínky vysoké po kolena a černý kožený kabát s velkými stříbrnými knoflíky. Na bocích se mu houpaly dva kolty. Pod širokou krempou stetsonu s nízkým dýnkem a stužkou ze stříbrné niti byl vidět úzký, opálený obličej se zkoumavýma a nedůvěřivýma očima, které si ho prohlížely.

„Jak dlouho přibližně?“

Cizinec jako by jeho otázku neslyšel.

„Jste tu cizí, že?“ zeptal se.

„Ano.“

„Hm.“ Muž v tmavém se pousmál a mávl dlouhým bičem, který držel v ruce.

„Když pojedete rychle,“ řekl s mnohoznačným úsměvem, „tak to zvládnete ještě před setměním, ovšem je otázka, jestli to dokážete s tímto zvířetem.“

„Díky.“

„No, pak…“

Muž v tmavém na něho vrhl posměšný pohled, mlaskl jazykem, práskl bičem a vůz se rozjel, ještě než Dan Calhoun mohl něco říct.

+ + + + +

Dan Calhoun právě vjel do údolí, ploché prolákliny, kolem které se zvedaly mírné skalnaté svahy, když třeskly výstřely.

Byly tři a padly těsně po sobě. Dan Calhoun slyšel, že byly vystřeleny z jednoho revolveru.

Rozhlédl se. Věděl, že kulky nemířily na něho. Přesto musely padnout někde blízko, to bylo slyšet. Prohlížel si skalnaté kopce a úžlabiny zarostlé šalvěji, ale všude panovalo ticho. Nic neviděl.

Vytáhl kolt a kopl koně patami. Zvíře ho vyneslo na svah, za nímž, jak předpokládal, třeskly výstřely. Pomalu a číhavě se rozhlížel a projížděl mezi keři, kaktusy a skalami k vrcholu návrší.

Pak tam dorazil.

Před kopyty koně se táhl svah posetý žulovými balvany a hustými keři.

„Ho,“ řekl Dan Calhoun a mezi ušima svého koně pohlédl na planinu pod sebou.

Tam dole ležel na zemi muž. Ležel na břiše, takže Dan Calhoun viděl jen jeho záda.

Měl na sobě tlustý, kostkovaný kabát, staré, tmavé kalhoty a ošoupané šněrovací boty.

Klobouk mu sletěl z hlavy a v záři večerního slunce byly vidět takřka bílé, řídké vlasy.

Poněkud stranou od něho stál jezdecký kůň a dva mezci, kteří nesli soumarská sedla, na kterých bylo naloženo nářadí, jaké se většinou používalo při hledání zlata. Například síta, rýžovací misky, rýče a lopaty. Vedle muže se ve spálené trávě černala velká kulatá skvrna – popel vyhaslého ohně – a vedle něho sedlová pokrývka.

„Tady něco nehraje,“ zamumlal Dan Calhoun a pomalu se vydal ze svahu dolů. S koltem v ruce přijel k neznámému.

Chvíli na něho hleděl, pak se otočil v sedle a rychle se rozhlédl po svahu.

Kromě Šedých skal a fialových šalvějových keřů však nic neviděl.

Pomalu sesedl a sklonil se k bělovlasému muži. Otočil ho a pohlédl do bledé tváře se zavřenýma očima. Z úst mu vytékala krev, která nasákla do šátku. Když ho převalil na záda, vyhrnul se mu kabát, a tak byly vidět tři dírky na špinavé košili. Muž byl nepochybně zlatokop.

Jezdecký kůň hleděl na Calhouna vytřeštěnýma očima a tiše frkal. Ten ještě nezažil, že by prospektor měl tak krásné zvíře. Vypadalo jako kovbojský poník a byl tak i osedlaný, ale byl mnohem krásnější a silnější než většina koní z rančů.

Pomalu, s koltem v ruce, vstal a vydal se ke koni.

„Stát!“

Strnul a syčivě se nadechl.

„Zahoďte revolver!“ ozval se tvrdý, chraplavý hlas za ním.

Dan Calhoun sevřel rty.

„Řekl jsem, abyste zahodil revolver!“ řekl onen neznámý. Při tom se ozvalo kovové cvaknutí, jako když se nabíjí puška. Calhoun pomalu rozevřel dlaň a jeho kolt spadl do řídké trávy.

„A teď se otočte!“

Pomalu se obrátil a na úpatí skalnatého svahu, ve vzdálenosti necelých třiceti yardů, uviděl muže s krátkohlavňovou winchestrovkou v rukou. Její velká hlaveň mu mířila na hruď.

Muž měl na sobě oděv texaského kovboje s chrániči, ostruhami a koltem v opasku. Jeho tvář byla skryta ve stínu širokého stetsonu. Zdálo se, že je poměrně mladý.

Muž pomalu přišel blíž a zůstal stát pět yardů od něho. Mávl hlavní pušky.

„Podívejme, koho to tu máme,“ řekl.

Dan Calhoun hleděl na jeho pušku.

Muž s winchestrovkou ukázal nohou na mrtvého prospektora.

„Oddělal jsi ho, co?“ řekl.

„Ne,“ klidným hlasem odpověděl Dan Calhoun.

Mladík se na něho usmál. „Takže ho sklátila mrtvice?“

„Někdo ho zastřelil,“ řekl Dan Calhoun.

„Ano, to vidím!“

„Slyšel jsem výstřely a jel jsem se podívat.“

„No a co jsi našel?“

„Mladíka, který vypadá zatraceně nebezpečně,“ řekl Dan Calhoun. „Poslouchejte, dejte pryč tu zatracenou pušku. Já jsem toho člověka nezabil.“

Muž se škodolibě usmál. Měl sevřené rty a přivřené oči. Mávl hlavní pušky a zeptal se: „Jinak ještě něco?“

„Jinak ještě něco?“ opakoval Dan Calhoun. „Ano, například stopy vozu, na kterých teď stojíte.“

Mladík sklonil hlavu.

„To nic neznamená,“ řekl. „Tady jsou všude stopy vozů. Jestli vás to zajímá, cizinče, tak jste na pozemcích ranče CC. Všude jsou tu vyjeté koleje, to nic neznamená. Lepší je, že jsem tu našel vás. Slyšel jsem výstřely a široko daleko není kromě vás nikdo. Cal Clayton na svých pastvinách nemá rád cizince a už vůbec nemá rád, když se na jeho pozemcích vraždí. Myslím, že bychom měli jet do Amarilla a tam se zeptat marshala, co?“

Dan Calhoun se snažil najít jeho slabé místo, ale hlaveň pušky mu stále mířila na břicho a přesvědčila ho o tom, že proti němu nemá naději.

„Mám před sebou dlouhou cestu,“ klidně řekl. „Pokud se chcete přesvědčit, že jsem toho muže tady nezastřelil, tak se podívejte na můj revolver. Slyšel jste přece, že výstřely padly z koltu, ne?“

Muž přikývl a vrhl na něho číhavý pohled.

„Na co ještě čekáte?“ zeptal se Dan Calhoun.

„Tak dobrá, podívám se.“ Přišel blíž a dodal: „Otočte se!“ Dan Calhoun se obrátil, ale náhle mu došlo, že udělal velkou chybu.

Za sebou slyšel tiché kroky, pak ucítil náraz do krku a šel k zemi.

Blbče, pomyslel si, když padal do hučící, ohnivé hlubiny.

+ + + + +

„Sakra, přijď už konečně k sobě, chlape, nebo ti chrstnu do tváře celé vědro.“

Danu Calhounovi se se sténáním povedlo otevřít oči. Připadalo mu, že má víčka z olova.

Všechno viděl zamlženě.

„No vida,“ spokojeně řekl jakýsi hlas. „Přestaň sténat, chlapče, jsi živý a zdravý, i když se tak určitě necítíš.“

Calhounovi se hlavou honily myšlenky, vzpomínky a pocity. Několikrát se musel nadechnout, než dokázal ze sebe vypravit: „Jsi si jistý – že jsem – živý a zdravý?“

„Absolutně. A když ještě dokážeš mluvit, tak je všechno v nejlepším pořádku.“

„A kdo jsi ty,“ vyhrkl Dan Calhoun, který viděl tvář, jež se k němu skláněla jakoby skrze mlhu.

„Já?“ ozval se onen hlas a tiše se zasmál. „Jsem doktor, který u oběšenců potvrzuje smrt.“

Calhoun přivřel oči.

„Doktore,“ se sténáním řekl, „doktore, já jsem toho zlatokopa nezabil. Slyšíte, já jsem – ech, má hlava!“

„O tom, jestli jsi ho zastřelil, nebo ne, nic nevím, synu,“ řekl lékař a lehce ho pleskl po tvářích. „Ale máš štěstí. Kdyby Johnny Clayton udeřil o něco tvrději, už bys oči neotevřel.“

„Mám pocit, jako bych měl krk rozbitý na tisíc kusů,“ řekl Dan Calhoun.

„To brzy přejde. Přiložil jsem ti na něj vlhký obvaz, synu. Za hodinu bude bolest pryč. A navíc, na oprátce už člověka nic nebolí.“

Dan Calhoun přivřel oči a zhluboka se nadechl. „Máte šibeniční humor, doktore,“ řekl.

Lékař se narovnal a mávl rukou. „Člověk si zvykne na všechno,“ řekl a pokrčil rameny, načež si sáhl pod kabát do kapsy své bílé, sametové košile, vytáhl zlaté kapesní hodinky, otevřel je a pohlédl na ciferník.

„To jsem si myslel,“ řekl. „Musím ještě pryč, synu. Nemůžu se pořád starat jenom o tebe.“

Otočil se, ale tu na něj Dan Calhoun ještě jednou zvolal.

„Ano?“

„Doktore, kde to vlastně jsem?“

„V Amarillu, v městském vězení. Vedle je marshalova kancelář. A v ní sedí marshal a čeká na to, až se probereš, aby ti mohl položit několik otázek. Až teď vyjdu ven, přijde sem – a já ti radím ve tvém vlastním zájmu, abys mu na všechny otázky odpověděl podle pravdy. Náš marshal nesnáší lež.“

Dan Calhoun slyšel, jak lékař odešel z jeho cely, z níž nebyl schopen vidět víc než bíle nalíčený strop. Zašramotil zámek a pak se ozvaly vzdalující se kroky.

Ještě se nesnažil pohnout. Věděl jedno: něco se muselo stát. Žertíky toho starého lékaře svědčily o tom, v jaké je situaci. Jako vrahovi mu hrozil provaz a všechny indicie hovořily proti němu. Nyní ležel ve vězení a čekal.

Čekal? Na co…?

Dan Calhoun vstal a šel k zamřížovanému oknu. Průvan, který pronikal dovnitř, ho osvěžil.

Prožil si své a teď už se mu nálada začala zlepšovat. Přece mě nemůžou pověsit, když jsem nikoho nezabil, říkal si. Nějak už dokážu, že jsem nevinný. Mladík, který mě omráčil, přece musel vidět, že v bubínku mého koltu nechybí žádný náboj. Sevřel mříž okna a přitiskl k ní obličej.

Za ním si někdo odkašlal.

„Je tu někdo?“ zeptal se ostrým tónem.

„Ano,“ řekl chraplavý hlas. „Někdo tu je.“

Dan Calhoun se otočil a pohlédl do temnoty. Nikoho však neviděl.

Neznámý se tiše zasmál a řekl: „Měl bys pro mě cigaretu, parťáku?“

„Nemám pocit, že jsme parťáci,“ řekl Dan Calhoun.

„Ne?“ zachechtal se hlas. „Jsme přece ve stejném vězení. Tak dej mi cigaretu.“

„Kdo jsi?“ vyzvídal Dan Calhoun.

Za mříží se pohnul nejasný stín.

„Jmenuju se Robert Allan Lee, ale klidně mi můžeš říkat Lee, když jsme přece parťáci, ne?“

Dan Calhoun si sáhl do kapsy kalhot. Jeho osobní věci mu nechali. Vzal váček s tabákem a dva papírky a pomalu ubalil cigarety, jednu pro sebe a druhou pro neznámého. Pak ji dal tomu muži skrz mříž, škrtl sirkou a podal mu ji.

Plamínek na několik vteřin osvětlil bělovlasou hlavu se zarostlou tváří, která se tiskla k mříži. Nad světlýma očima s prohnaným pohledem se klenulo pozvednuté obočí. Pak plamének zhasl.

„Teď jsi mě viděl, parťáku,“ řekl muž za mříží. Opřel se o ni.

„Proč jsi tady?“ zeptal se Dan Calhoun.

„Jsem tu proto, abych – no, abych se vyspal z kocoviny. Proč bych ti to neřekl?“

„A co ode mě chceš?“

„Já? Nic. Jenom celou dobu ležím na pryčně a přemýšlím o tobě. Slyšel jsem totiž všechno, co říkali chlápci, kteří tě sem přinesli. Jo, prý jsi zastřelil starého Hanka Shermana.“

Dan Calhoun se na pryčně natáhl. „Nesmysl,“ prohodil. „Já jsem ho nezastřelil.“

„Tak kdo potom?“ zeptal se Lee.

„Nemám páru,“ lakonicky odpověděl Dan Calhoun. „Opravdu, nevím to. To by měl zjistit marshal.“

„Jsi lehkomyslný, bratříčku,“ řekl Lee a žhavý konec jeho cigarety se pohnul. „Nevypadá to s tebou moc dobře a raději by ses měl starat o to, jak se z toho dostat ven. Slyšel jsem, co o tobě říkali. Pověsí tě, když nechytí nikoho jiného – musejí najít nějakého obětního beránka. Znáš přece to staré přísloví – není důležité najít toho, kdo něco udělal, ale toho, koho je možné pověsit.“

„Drž hubu,“ odtušil Dan.

„Dobrá, dobrá,“řekl opilec. „Už jsem zticha.“

Ve chvíli, kdy Dan Calhoun chtěl něco odvětit, se ozval šramot klíčů a jakési mumlání. Vzápětí se se skřípáním otevřely dveře a dovnitř proniklo světlo.

Do tmavé chodby vešly postavy, které kráčely k jejich celám. Dan Calhoun slyšel cinkání ostruh a viděl blížící se světlo. Zastavili před jeho celou. Zvedli petrolejku a její svit dopadl na něho. Nemohl nic vidět a dal si dlaně před oči. Muži okamžitě sklonili lampu a kdosi řekl: „Dělejte, pojďte sem!“

Dan Calhoun zašlápl svou cigaretu a šel ke dveřím. Otevřely se a Dan před sebou spatřil muže s koltem v ruce. Ten mu pokynul, aby šel před ním. Druhý muž zavřel dveře a vydal se za nimi.

Dan Calhoun, přivyklý tmě ve vězení, rychle přivřel oči, když vešel do osvětlené kanceláře místního marshala. Postrčili ho k židli, na kterou spíš spadl, než že by se posadil.

Za stolem seděl otylý muž s oholeným obličejem, chladnýma, šedýma očima a lehce ohnutým nosem, což jeho tváři dodávalo zachmuřený výraz. Na hlavě měl černý klobouk a na vestě se mu leskla pěticípá hvězda městského marshala. I oba muži, kteří tam Calhouna přivedli a nyní stáli u dveří, aby mu zabránili v útěku, měli hvězdy.

U marshalova stolu seděli další dva muži a v jednom z nich Dan Calhoun okamžitě poznal mladíka, který ho poslal k zemi, přestože již vyměnil kovbojský oděv za tmavý městský oblek a neměl u sebe zbraň. Usmál se na Dana Calhouna, ale neřekl ani slovo.

Pak se Dan soustředil na pátého muže. Byl podsaditý a silný a byl dozajista o půl hlavy vyšší než Dan. Měl na sobě černý oděv, bílou košili a čistý stetson s vysokým dýnkem a stejnou stříbrnou stužkou jako mladík vedle něho. Ve tváři, přestože byla stará, měl výraz pionýra, jeho oči, byť přivřené, neztratily nic ze své ostrosti.

Marshal se k němu otočil a řekl: „To je ten chlápek, pane Claytone.“

Muž odvětil: „To vidím, marshale. Začněte s výslechem.“

Marshal se pomalu obrátil k Danu Calhounovi. „Jméno!“ řekl.

„Dan Calhoun.“

„Věk?“

„Dvaatřicet.“

„Odkud jste?“

„Ze západu, z Nového Mexika.“

„Odkud přesně?“

„Z okolí Albuquerque.“

„A kam jedete, Calhoune?“

„Jsem na cestě do Pampy.“

„Co tam chcete?“

„No…,“ pomalu a rozvážně řekl Dan Calhoun. „Chci se tam setkat s jedním svým kamarádem. Jmenuje se Lem Courtney. Pošlete telegram do Pampy, potvrdí vám to.“

Marshal na něho pohlédl přivřenýma očima. „Hezké,“ řekl. „A co jste s tím kamarádem chtěl v Pampě dělat.“

„Koupili jsme tam půdu, marshale,“ řekl Dan Calhoun. „My, tedy Lem a já, tam chceme založit ranč. Lem vám všechno potvrdí, marshale. Pošlete tam telegram.“

„Díky za radu, pane Calhoune,“ řekl marshal a lhostejně pokrčil rameny. „Raději nám povězte, jak jste se setkal se Shermanem a proč jste ho zastřelil. Jednal jste v sebeobraně? Tasil Hank Sherman jako první?“

Dan Calhoun se zhluboka nadechl. Potom řekl: „Poslyšte, marshale, možná by bylo lepší, kdybyste mi kladl rozumné otázky. Nevím, co vám ten chlápek tady napovídal, ale já toho Shermana nezastřelil. Proč bych to dělal?“

Marshal a onen Clayton, si vyměnili rychlé pohledy, načež marshal vytáhl zásuvku a vyndal z ní kožený váček. Rozvázal ho a vysypal jeho obsah na stůl.

Bylo to zlato.

„A kvůli tomu bych ho měl zabít?“ zeptal se Dan. „To je ono? Poslouchejte, marshale, jak jsem mohl vědět, že má u sebe zlato? Nikdy v životě jsem ho neviděl.“

Marshal mlčky nasypal nuggety zpátky do váčku a opět ho uložil do zásuvky.

„A kromě toho,“ řekl Dan Calhoun, „musel tento muž vidět, že v mém revolveru nechybějí žádné náboje a že jsem z něj předtím nestřílel. Navíc jsem neměl čas nahradit prázdné nábojnice novými náboji a vytřít hlaveň. Jak si vysvětlíte toto, marshale?“

Muž s hvězdou sáhl na stůl a zvedl něco, co dosud leželo ve stínu hromádky zatykačů. Ve světle lamp se zaleskla ocel a tmavá, dřevěná pažba dlouhého koltu ráže 45.

„To je vaše zbraň, Calhoune?“ zeptal se marshal. „Prohlédněte si ji dobře, než odpovíte. Závisí na tom hodně.“

„Můj revolver má dole na pažbě iniciály,“ řekl rozrušený Dan chraplavým hlasem.

„Ano,“ přisvědčil marshal. „D.C. To vidím. Takže je to vaše zbraň?“

„Jistě, co je na tom tak zvláštního?“

„Zvláštní je na tom to, že v tomto revolveru jsou tři prázdné nábojnice a že se z něho střílelo před dvanácti hodinami a že podle zprávy doktora Shaftera byl Hank Sherman zastřelen přibližně před dvanácti hodinami, Calhoune!“

Dan na něho nevěřícně hleděl.

„To je přece…,“ řekl. „To je přece lež!“

„Bohužel ne.“

„Sakra!“ zvolal Dan Calhoun. „Já jsem z něho nestřílel! Než mě tento chlápek omráčil, bylo v bubínku šest nábojů! Jestli to popírá, je lhář!“

Mladík vstal ze židle. „Ty parchante, ty máš ještě tu drzost mě urážet?!“

„Jen klid, Johnny,“ řekl marshal.

„To si nenechám líbit…“

„Buďte zticha, Johnny, nebo vás nechám vyvést!“ zabručel marshal.

Clayton trhl hlavou a pohled jeho divokých, panovačných očí se upřel na muže s hvězdou. Dokonce i vsedě vypadal impozantně.

„Jak to mluvíte s mým synem, marshale?“ řekl tvrdým, rozhořčeným hlasem. „Claytony nikdo ze lží obviňovat nebude. Claytonové nelžou. Budu si to pamatovat do příštích voleb, Rikere!“

Marshal na něho vrhl chladný pohled. „Prosím, Claytone,“ řekl. „Vím, že už příště nebudu váš člověk. Ale buďte opatrní. Myslím, že se přeceňujete.“

Clayton byl zachmuřený. Vypadalo to, že se dusí hněvem. Zdálo se, že není zvyklý na takové odpovědi.

V té chvíli se zvenčí otevřely dveře a dovnitř strčil hlavu hubený, pihovatý chlapík.

„Pane Claytone,“ řekl. „Je tu vaše dcera a…“

Už se nedostal dál, byl odstrčen stranou a dovnitř vešla mladá žena, skoro ještě dívka.

Pohled jejích modrých očí na několik vteřin ulpěl na Danu Calhounovi, a pak se opět otočila ke svému otci. Trhla hlavou, až její dlouhé kaštanové vlasy zavlály.

„Tati,“ řekla. „Tati, je čas. Z ranče přijel Herb. Poslal ho Johnson. Nechtěl už déle čekat, vyřizuje ti, že máš okamžitě přijet.“

Cal Clayton pomalu vstal. Vestoje byl ještě impozantnější.

„Už jdu, Sue,“ řekl a otočil se k marshalovi. „Dobře mě poslouchejte, Rikere,“ řekl. „Ten chlápek tady…,“ ukázal na Dana Calhouna, „…ten chlápek se dopustil vraždy na mých pozemcích. Chci, aby byl potrestán. Promluvím se soudcem. Ten chlap musí viset a vám jenom prospěje, když se mi nebudete protivit.“

Dan Calhoun viděl, jak šel ven. Jeho syn ho následoval. Dívka tam krátce stála a hleděla na něho s vážným výrazem ve tváři. Svraštila čelo. Pak se otočila a šla ven. Zavřela za sebou.

Marshal zaklel a pak polohlasně řekl: „Nechám vaše údaje zkontrolovat. Zítra pošlu telegram do Pampy. I kdybyste skutečně byl z Nového Mexika, Calhoune, tak to ještě ani zdaleka nedokazuje vaši nevinu. Budete se divit: věřím vám, že jste to – pokud jste Shermana zavraždil – neudělal kvůli penězům. Kvůli té troše, kterou měl Hank u sebe, by se to nevyplatilo. Ale napadlo mě něco jiného a budete mít co dělat, abyste mě přesvědčil o opaku. Lipani v poušti Conchos vytáhli na válečnou stezku. Mám zprávy o tom, že Lipani a Jicarillové jsou zásobovaní puškami a střelivem. Proto jsou hrozbou pro celé Nové Mexiko. Ty pušky už se našly. Nepocházejí z Nového Mexika, nýbrž z Texasu. Vidíte, že existuje jistá spojitost. Napadlo mě to, když jste říkal, že jste přijel z Nového Mexika…“

Pak mu nebylo rozumět, protože si mnul bradu.

Dana Calhouna přesto něco napadlo.

„Je tu jedna věc, marshale,“ řekl.

Riker vzhlédl.

„Pokud se ty pušky pašují přes hranici k Apačům, jak je k nim přepravují?“

Joe Riker na něho nejistě pohlédl. „Jsou dvě možnosti,“ řekl. „Buďto na soumarech, nebo…“

„Nebo povozem,“ dodal Dan Calhoun. „A já myslím, marshale, že jsem ten povoz viděl.“

„Co to znamená?“

„V poledne jsem potkal jednoho muže s povozem. Jel směrem na západ, k Llanu Estacadu, odkud jsem přijel.“

Marshal k němu přišel a sklonil se, až měl svou tvář těsně u jeho.

„Calhoune,“ řekl. „Jestli to je nějaký špinavý trik, tak se vlastnoručně postarám o to, abyste visel.“

Dan Calhoun mu klidně pohlédl do očí.

„Tak dobrá, jak ten chlápek vypadal?“ zeptal se Riker.

„To už nevím. Měl úzký obličej a černé oči. Byl v tmavém, měl dva revolvery…“

Marshal vstal a strčil si dlaně za opasek. „To je zatraceně málo,“ řekl.

„To je pravda,“ přisvědčil Dan Calhoun. „Ale kdyby se někdo vydal za ním, tak by ho možná ještě dostihl.“

Marshal neklidně chodil sem a tam. „K Llanu to odsud není daleko,“ řekl.

„Jak jste přišel na to, že ten vůz souvisí s Hankem Shermanem?“

„Protože jsem u mrtvého našel stopy vozu. Ale ten mladík…“

„Clayton? Johnny Clayton? Co je s ním?“

„Tvrdil, že stopy vozů jsou všude.“

„Mluvka,“ zatrpkle řekl Riker. „Je zvláštní, že si na vás tak vyšlápl. Jinak to není žádný hrdina. Kdyby to byl můj syn, vychoval bych z něho muže, ale Claytonové s tou jejich zatracenou rodinnou tradicí! Starý Clayton je na svého nástupce hrdý, ale já nevěřím, že Johnny dokáže něco jiného, než mrhat penězi svého otce.“

Dan Calhoun poslouchal trpká slova toho muže. Náhle se marshal zastavil a otočil se k jednomu ze svých zástupců, kteří ještě pořád stáli u dveří.

„Tome,“ řekl, „osedlej dva koně. Pojedeme do Llana. Ty, Franku, tu zůstaneš s Ronem a budeš dávat pozor na zajatce. Ručíte mi za to, že neuteče a že se mu nic nestane.“

+ + + + +

„Chceš něco vědět o Claytonech?“

„Ano.“

Dan Calhoun opět seděl ve své cele.

„Claytonové?“ řekl Lee. „Och, to je velká a hrdá rodina. Co vím, tak před třemi lety tu byl ještě bratr Cala Claytona, ale toho zabili Komanči při své poslední loupežné výpravě a teď jsou už jen tři Claytonové. Cal, nejstarší, hlava rodiny, Johnny, mladý dravec, a Sue Claytoňová, Calova dcera, o které se říká, že ji vychovával s jednou apačskou squaw.

Ale to se nesmí říkat nahlas. Ten, kdo to řekne, riskuje život. Cal Clayton je majitel ranče Dvě C, největšího ranče v celém kraji. Nikdo mu nesmí odporovat. Se svými třiceti jezdci ovládá celý kraj. Starý Cal je králem zdejších pastvin. A jestli si usmyslel, že budeš viset, tak budeš viset – bez ohledu na to, jestli jsi Shermana odpravil, nebo ne.“

„To tu vládnou pěkné poměry,“ řekl Dan Calhoun.

„Ano, to ano.“

„Takže ty myslíš, že mám šanci?“

„Ne,“ lakonicky odvětil Lee. „Jsi milý hoch, ale pověsí tě.“

„Rád bych ti položil jednu malou otázku, Lee,“ řekl Dan Calhoun. „Považuješ mě za vraha?“

„Jak to mám vědět?“

„Neuhýbej. Takže: Myslíš, že jsem oddělal Shermana?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„To je jednoduché. Protože jen blázen by odkrouhl Shermana kvůli jeho zlatu. Hank byl chudák. Jo, znal jsem ho. Nikdy mě nepozval na whisky, ale pořád blouznil o tajemném zlatém dole kdesi ve skalách.“

Dan Calhoun se trpce usmál.

„Jeho štěstí je má smůla,“ řekl. „Předtím mi marshal ukázal váček plný nuggetů. Jo, Lee našel svůj zlatý důl – jenom už z něho nic neměl.“

+ + + + +

Chvíli panovalo ticho, pak Dan Calhoun uslyšel, jak se opilec v sousední cele se sténáním postavil a přišel k mříži.

Potom uslyšel jeho slova: „To má být vtip?“

„Ne.“

„Zatraceně, chudák Hank! Našel důl a kvůli tomu ho oddělali.“

„Je ti to líto kvůli whisky, Lee?“

Lee se vrátil ke své pryčně a chvíli si něco mumlal. Náhle cosi nahlas řekl: „Pak ten důl musí být někde venku ve skalách,“ řekl. „A kdo ho najde první, tomu bude patřit. Ještě že mě ráno pustí, můžu hned začít hledat. Vím zhruba, kde začít.“

Náhle se odmlčel a oba naslouchali. Slyšeli hlasy čtyř lidí, kteří křičeli jeden přes druhého. Dan Calhoun slyšel, že jsou stále rozzuřenější, ale nerozuměl, co říkají. Přesto měl nedobrý pocit, že se to týká jeho. Mohlo být tak po půlnoci…

Náhle zašramotilo v zámku dveří vedoucích z vězení do marshalovy úřadovny. Dveře se otevřely a do chodby proniklo světlo. Zněly kroky a cinkání ostruh. „Hej, Calhoune!“ zvolal kdosi. Byl to jeden z marshalových zástupců, Riker ho oslovoval jako Franka. Dan Calhoun přistoupil k mříži a pohlédl do jeho tváře slabě osvětlené lampou.

„Co je?“ zeptal se.

„Ti chlápci venku tě chtějí lynčovat. Půl města je na nohou,“ řekl zástupce.

Dan Calhoun cítil, jak mu vyschlo v ústech.

„Snad je nepustíte dovnitř?“ řekl.

Zástupce pokrčil rameny, zatímco řev venku sílil. „No, každopádně uděláme, co budeme moct. Jsme jenom dva, Ron a já. A tam venku stojí dvě stovky chlapů, Calhoune!“

Dan Calhoun sevřel oběma rukama tyče mříží a zacloumal jimi.

„Pak mě pusťte ven,“ řekl.

Zástupce se usmál. „Za to by mě Joe rozčtvrtil,“ namítl.

„A když ti lidé vtrhnou sem?“

„Je tu ještě jedna možnost. Půjdu ven, zatímco Ron bude hlídat vězení, a najdu starého Claytona. Jestli tu bandu opilců může někdo uklidnit, pak je to on.“

Dan Calhoun prostrčil ruku mříží a chytil ho za rameno. „Ještě to tak!“ řekl. „Jestli za tím vším někdo stojí, pak určitě on.“

Tu se ozval Lee, který stál s otevřenými ústy u mříže.

„Ne, to ne,“ řekl. „Někoho zabít – to ano, toho by byl schopný. Ale ne takto.“

„Joe Riker je v Amarillu zákon,“ řekl zástupce.

Muž s lampou a hvězdou se otočil k Danu Calhounovi a řekl: „Pokusím se sehnat Claytona. Můžu jen doufat, že je ještě ve městě. Jestli ne, tak to s vámi vypadá bledě, Calhoune!“

Pak se otočil a šel ven. Dveře se zavřely, načež opět zašramotil klíč. Potom se ozývaly vzdalující se kroky.

Dan přistoupil k oknu a naslouchal. Slyšel, že řev na několik okamžiků utichl. Zato se ozval čísi hlas. Někdo tam promlouval. V následujícím okamžiku se opět ozval řev davu – tentokrát ještě silnější. Jako by se tam shromáždili všichni obyvatelé Amarilla. Dan Calhoun věděl, že jsou vydráždění. Kdyby tam zůstal ještě chvíli, vtrhli by do vězení a rozsápali by ho. Dva zástupci by dav nezastavili.

Z myšlenek ho vytrhlo šramocení v zámku. Dveře kanceláře se otevřely a dovnitř vklopýtal zástupce. Lampa, kterou držel v ruce, se houpala. Už neměl klobouk a na čele se mu táhl široký šrám.

„Co se děje?“ zeptal se Dan Calhoun, kterému se při pohledu na zástupce stáhl žaludek. „Co se to venku děje?“

Zástupce hekal a mnul si obličej.

„Jen tak tak jsem se dostal dovnitř,“ řekl. „Venku je dobře sto mužů nebo i víc. Většina z nich je opilá. Už to nebude dlouho trvat a vtrhnou sem.“

Dan Calhoun několikrát polkl. „Pak mě tedy pusťte ven,“ řekl.

„To nemůžu!“

„Chcete se dívat, jak mě dav zlynčuje?“

„Schovám klíč.“

„To je nezastaví. Prostě vylomí dveře.“

„Pak, pak…“

Zástupce začal koktat a potom se odmlčel. Venku panoval stále větší randál. Na vchodové dveře bušily pěsti. Bylo jasné, že brzy je rozbijí. Dan Calhoun úpěnlivě hleděl na zástupce. Ve svitu lampy viděl, že na zástupcově horním rtu jsou kapky potu. I on sám byl celý zpocený.

„Otevřete!“ vyhrkl. „Krucifix, otevřete! Jinak mě pověsí!“

„Nemůžu,“ řekl zástupce. „Když vás pustím, Riker mě rozsápe.“

Dan cítil, jak mu divoce bušilo srdce. Stáhla se mu hruď.

Musím ven, byla jeho jediná myšlenka. Ven!

A v té chvíli něco uviděl…

Na druhém konci chodby vedoucí mezi celami byla úzká dvířka zajištěná závorou.

Dan Calhoun hleděl přes rameno zástupci, který poslouchal jen údery na vstupní dveře úřadovny, a viděl, jak se něco, očividně úzká čepel nože, vsunulo mezi zeď a dvířka a pomalu to zvedlo závoru.

Jestli tam teď vtrhnou a vytáhnou ho…

Dovnitř vklouzla nezřetelná postava a dveře se opět zavřely.

Zástupce se otočil – a strnul.

Postava se pohybovala tiše a elegantně. Byla v černém plášti, jaký nosili vojáci, tvář měla zakrytou kapucí a šátkem. V ruce držela kolt ráže 38 Single-Action bez spouště, s dlouhou hlavní. Hlaveň a bubínek se narudle leskly a černé ústí mířilo zástupci do tváře. Muž zákona pomalu ustupoval.

„Zůstaň stát!“ řekl přidušený hlas.

Zástupce strnul.

„Postav lampu na zem. Žádné hlouposti. Jinak hned střílím!“

Muž zákona postavil lampu na zem. Její svit byl hned klidnější.

„Dobrá,“ řekl maskovaný muž. „Teď klíče!“

„Ale…“ namítl zástupce.

Ozvalo se cvaknutí kohoutku revolveru.

„Ano,“ vyhrkl, „jistě, ano!“

Levou rukou opatrně sáhl k opasku, kde měl pověšený svazek klíčů.

Zástupce se pokoušel získat čas, ale neznámý jeho záměr okamžitě prohlédl.

„Rychle! Dělej!“

Dan Calhoun přistoupil ke dveřím. Vstupní dveře už rozbíjela sekera, kterou tam někdo přinesl. Zástupce chvějícíma se rukama odemkl zamřížované dveře a Dan Calhoun vyklouzl z cely v okamžiku, kdy vstupní dveře povolíly. Stál mezi celami a naslouchal bušení na dveře.

„Díky,“ vyhrkl ke svému zachránci.

„Rychle!“ sykl onen neznámý. „Za chvíli jsou tady!“

Dan Calhoun se otočil, chytil zástupce za rameno a jednu mu vrazil. Muž zákona se skácel k zemi. Dan se k němu sklonil, rozepnul mu přezku opasku a ten vytáhl zpod těžkého těla. Nezdržoval se s jeho připínáním a otočil se k maskovanému zachránci, který již stál u úzkých dveří.

„Kam?“

„Tudy!“ vyhrkl neznámý, chytil ho za ruku a přitáhl ho ke dveřím.

Za nimi se ozval hlas opilce: „Hodně štěstí, parťáku. Snaž se, ať tě zase nechytí.“

Dan Calhoun neměl čas na odpověď. Vyšel na dvůr a pohlédl na obrysy dvou koní, kteří s visícími uzdami stáli u stěny. Neznámý ho přivlekl ke zvířatům a vtiskl mu konce uzd do dlaně.

„Pospěšte si, Calhoune!“ řekl přidušený hlas.

„Vy znáte mé jméno?“

„Ano. Každý ve městě zná vaše jméno, ale teď už, pro rány boží, nasedněte. Jestli vás chytí, jste ztracen.“

Vyšvihl se do sedla a pohlédl na maskovaného muže.

„Vděčím vám za svůj život,“ řekl. „Kdybych pro vás mohl něco…“

„Ne,“ odsekl neznámý. „Jeďte! Jeďte!“

Dan Calhoun přijel krokem k rohu a opatrně se rozhlédl po ulici.

Před marshalovou úřadovnou viděl dav.

Ještě dveře nevylomili úplně, bylo však jasné, že to bude trvat jen vteřiny. Dan Calhoun si připnul těžký revolverový opasek. Na bocích mu visely dva kolty, v opasku byly náboje. Váha zbraně mu dodávala jistotu.

Ještě jednou se ohlédl na svého zachránce, ale už ho neviděl. Zmizel v temnotě.

Dan opatrně vyjel zpoza domu a dorazil na ulici. Náhradního koně vedl za uzdu. Ulice byla liduprázdná.

Přesto nyní nemohl cválat. Musel se odtud vypařit tiše. Se dvěma osedlanými koňmi se nemusel obávat pronásledovány protože mohl zvířata střídat.

V té chvíli spatřil muže stojícího na zastřešeném chodníku a spíš vytušil, než poznal, kdo to je: Johnny Clayton!

Dan zastavil svého koně a pohlédl na něho.

Poznal svou šanci.

Musel ho vzít s sebou, musel se pokusit najít Joea Rikera a vše vysvětlit. Kdyby teď uprchl, pak by si mohl být jist, že ho nikdo nedostihne – stejně pravděpodobné by však bylo i to, že by za necelý měsíc viděl celý Texas jeho zatykače a že by už nikdy neměl klid. Plán s rančem v Pampě by se rozplynul.

Pohlédl na muže ve stínu stříšky. Věděl, že tento mladík je pro něho řešením hádanky – a že se ho teď musí zmocnit.

Když ve vězení hovořil s Leem a předtím, když mluvil s Rikerem, pojal podezření, které ho sužovalo jako noční můra. Vybavovaly se mu obrazy děsivé minulosti…

A teď viděl muže, který mu možná mohl všechno potvrdit.

Rychle pohlédl na úřadovnu, odkud se ozýval řev.

Nyní již byl odhodlán jednat.

Pomalu rozevřel prsty a pustil uzdy koní.

Otočil svého koně a kopl ho patami do slabin.

Zvíře zařehtalo a vzepjalo se. Několik vteřin kopalo předníma do vzduchu, pak vyrazilo ke kraji města.

Dan Calhoun vytáhl obě nohy ze třmenů. Rychle se blížil k Johnnymu Claytonovi.

Ve stínu stříšky ho viděl stále zřetelněji. A potom náhle spatřil vyděšený obličej, v němž se zračilo poznání nebezpečí. Mladík udělal krok dozadu a sáhl si pod kabát, už však nestačil vytáhnout zbraň.

Dan Calhoun se vrhl ze sedla a Johnny Clayton už mu nestačil uhnout. Dan do něho narazil a strhl ho k zemi.

Claytonovi se podařilo vymanit z Calhounova sevření a vyskočit na nohy. Dan se však vrhl proti němu, chytil ho za nohy a Clayton se s žuchnutím svalil na zem. Vykopával nohama jak splašený kůň a Dan měl co dělat, aby svůj obličej dostal z dosahu ozubených koleček ostruh, které se mu míhaly před očima.

„Pomoc!“ řval Johnny Clayton, když se na něho Dan vrhl a přitiskl ho k zemi.

„Pomoc!“

Několik vteřin neviděl Dan Calhoun nic jiného než jeho strachem zkřivenou tvář s otevřenými ústy.

Jednu mu vrazil a Johnny Clayton to vzdal.

„A teď pojedeme,“ řekl. „Jedeme do Llana Estacada.“

Johnny Clayton vrávoral.

„Ne, ne,“ sténal. „Ne – ne do Llana!“

„Ano!“ vyhrkl Dan. „Támhle stojí koně. Pojedeš se mnou, Johnny. Tam tím směrem je Llano. Tam uvidíme, co se bude dít dál.“

Dan Clayton ho strkal směrem ke koním.

„Hej, to je on!“ zvolal kdosi.

Dan se otočil.

Třeskl výstřel. V temnotě se zablesklo a kulka se zaryla do země.

Johnny Clayton vykřikl a chtěl se vrhnout k zemi, ale Dan ho zvedl. Ohlédl se přes rameno a spatřil lidi vybíhající z vězení přes dvůr k ulici.

Dan prudce otočil Claytona tak, že se ocitl před ním, načež ho chytil kolem krku, druhou rukou vytáhl z pouzdra kolt, natáhl kohoutek a přiložil mu hlaveň ke spánku.

„Stát!“ zvolal. „Nestřílejte! Toto je Johnny Clayton! Jestli padne ještě jeden výstřel, zmáčknu to!“

Přesto šli blíž…

„Řekni jim to!“ sykl Dan a přitlačil hlaveň Claytonovi ke spánku.

Johnny Clayton cosi zamumlal a zalapal po dechu.

Pak vykřikl: „Nestřílejte, vy idioti! Stojí za mnou a míří na mě! Nestřílejte!“

+ + + + +

V neklidné záři mnoha pochodní se ve tvářích mužů míhaly stíny. Dan viděl, že v prvních řadách stálo mnoho mužů, kteří vypadali jako kovbojové. Očividně šlo o jezdce ranče Dvě C, jinak by se tam tolik neangažovali. Bylo to osm nebo deset mužů.

„Hej, Johnny!“ zvolal jeden z nich. „Máme toho tlučhubu vyřídit? Neodváží se střílet!“

„Jo, můžete to zkusit,“ řekl Dan.

Jezdec, který hovořil, udělal jeden krok. Pravou dlaň držel nad pažbou koltu.

„Opatrně!“ varoval ho Dan Calhoun. „Budu střílet!“

Johnny Calhoun tam stál jako socha. Cítil chladné ústí hlavně na spánku a neodvažoval se pohnout. Po čele mu stékaly krůpěje potu.

Pak chraplavě řekl: „Zůstaňte stát! Nehýbejte se! Ten chlápek je schopný mě oddělat!“

Kovboj strnul.

Po jeho tváři s ostrými rysy se pohybovaly stíny.

„Jestli se toho odváží, Johnny,“ řekl, „tak ho rozsekáme na kusy!“

Dan Calhoun ho nespouštěl z očí. „To je možné,“ odvětil. „Ale váš Johnny už z toho nebude nic mít.“

Hlavou se mu honily myšlenky. Věděl, že musí pryč z ulice. Koně však již zmizeli. Zbývalo mu jen jediné: Musel se pokusit spolu s Johnnym Claytonem se ukrýt v některém z okolních domů. Ideální by byla úřadovna, jenže před ní stál dav lidí, kteří ho chtěli pověsit.

Jen krátce se ohlédl přes rameno, přesto uviděl to, co hledal.

„Saloon Amarillo,“ stálo na širokém prkně s červenými okraji, které viselo nad vchodem budovy stojící ve vzdálenosti necelých sta yardů. Pestrými, barevnými okny a lítacími dveřmi pronikalo ven světlo. Saloon měl patro. Nahoře tedy musely být pokoje.

Opět se otočil. Viděl, že dav čeká na znamení.

Na ulici panovalo napětí.

Dan Calhoun přiblížil hlavu ke Claytonovu uchu.

„Teď půjdeš dozadu,“ řekl tiše, takže to nikdo jiný nemohl slyšet. „Uděláš všechno, co ti řeknu. Žádné hlouposti, chlapče. Jinak tě vezmu s sebou do pekla!“

„Lidé vás rozčtvrtí, jestli mi něco uděláte,“ opáčil Johnny Clayton.

Dan ho pustil, stále mu však mířil na spánek. Levou rukou vytáhl druhý revolver a namířil ho na dav, který ho pomalu sledoval. Kráčeli za ním, přičemž ti vzadu posunovali ty v prvních řadách. Váhali a byli nejistí, ale přesto šli za ním.

Dan Calhoun šel pozpátku k saloonu Amarillo. Claytona vlekl s sebou. Pak vyšli po chodníku a dorazili ke dveřím. Dan Calhoun do nich vrazil ramenem a přivlekl Johnnyho Claytona dovnitř. Před saloonem se srotil dav.

Dan Calhoun se rozhlédl. V sále nebyl nikdo kromě barmana, který stál za pultem. Opíral se o regál s láhvemi a byl bledý jako stěna.

„Ven!“ řekl Dan Calhoun a hlavní koltu ukázal na dveře. „Pojď, Johnny!“

Pomalu šli ke schodišti, které vedlo do patra. U prvního schodu se Dan na chvíli zastavil, natáhl kohoutek pravého revolveru a třikrát za sebou vystřelil na vstupní dveře. Kulky se zavrtaly do hladkého, lakovaného dřeva, třísky jen létaly. Obě křídla se se skřípěním rozhoupala. Bylo slyšet dupání na chodníku, jak lidé uskakovali.

„Ještě pořád si jsi jistý, že tě tvoji přátelé zachrání?“ zeptal se Dan, když Johnnyho Claytona vlekl po schodech.

„Budu u toho, až se budete houpat, Calhoune!“

Dorazili k nejvrchnějšímu schodu a Dan Calhoun pohlédl přes jeho rameno do saloonu. Nic se tam nehýbalo.

Dan se ohlédl. Stáli uprostřed dlouhé chodby s nejméně dvanácti dveřmi. Přivlekl Claytona ke třetím z nich. Předpokládal, že z okna tohoto pokoje musí být vidět na ulici. Musel mít dobrý přehled o Main Street, pokud se chtěl udržet déle. Kromě toho chtěl o sobě dát vědět marshalovi, kdyby přijel do města.

Smýkl Johnnym do pokoje, vklouzl dovnitř, zavřel za sebou, zamkl a opřel se zády o dveře, přičemž namířil oba revolvery na Claytona, který se svalil na postel.

„Vstaň!“ přikázal ostrým tónem.

Johnny Clayton ho váhavě poslechl. Dan si strčil jeden kolt do pouzdra, sáhl mu pod kabát a odzbrojil ho.

„Lehni si na postel, na břicho, ale předtím si odepni opasek!“

Mladík na něho vrhl záludný pohled, rozepnul si opasek a lehl si na postel. Byla železná. Dan protáhl opasek mezi dvěma tyčemi a svázal jím Claytonovi ruce tak pevně, že je nemohl vyvléct. Pak vzal svůj vlastní opasek a k opačnému konci postele mu přivázal nohy. Když byl hotov, strčil druhou zbraň do pouzdra, přivlekl před dveře stůl a postavil na něj obě židle.

Johnny Clayton si opřel bradu o paži a pohlédl na něho. Usmíval se.

„Chcete tu postavit nedobytnou pevnost?“ zeptal se.

Dan Calhoun se chladně usmál. „Přesně tak.“

„Ne, co to…“

Dan zůstal stát vedle postele a klidně na něho hleděl, jeho pohled však byl výmluvnější než všechna slova.

Claytona úsměv přešel. Přivřel oči.

„Co tu vlastně děláme?“ zeptal se po chvíli.

Dan se pomalu otočil. „Co tu děláme?“ poznamenal. „Čekáme na marshala.“

„Pcha,“ vyhrkl Johnny Clayton. „Joe Riker odjel, předpokládám, že na náš ranč. Chce mluvit se starým.“

„Riker nejel na ranč, Johnny. Jel do Llana Estacada.“

„A co dělá v Llanu? Schovává se?“

„Ne, naopak. Něco hledá.“

Johnny Clayton si olízl rty. „A – co tam hledá?“ vyzvídal.

„Stopy vozu.“

„Stopy vozu? Tomu nerozumím.“

„Riker jel do Llana, aby tam našel vůz, který do Llana vozí zbraně. Řekni, Johnny, kolik ti Apači platí za opakovačky?“

Jeho klidná, zřetelná slova mladíka na několik vteřin vyvedla z rovnováhy.

Přivřel oči. Dan ve svitu pochodní viděl, jak zbledl.

„Ty špinavý pse!“ vykřikl Clayton a začal trhat řemeny. Bolest ho přiměla toho nechat. Ležel tam, hekal a hleděl na svého soka. Náhle se opět uklidnil, opřel si bradu o paži a po chvíli se rozesmál. Celý se chvěl, jak se smál.

„Já – já nevím, o čem mluvíte,“ zvolal.

Dan k němu přistoupil, sklonil se k němu a oběma rukama ho chytil za krk.

„Ty!“ řekl. „Ty to opravdu nevíš? Ty už to nevíš?“

Johnny Clayton se zachmuřil. Měl vytřeštěné oči, když hekal a lapal po dechu.

Dan Calhoun ho pustil.

„Toto je pro tebe příliš dobré,“ řekl. „Když tě teď odpravím, budu vrah. To bys to měl příliš snadné.“

Vstal a opět šel k oknu.

„Víš, co mám v úmyslu, Johnny?“ řekl a pohlédl na ulici, do rozhněvaných tváří lidí před saloonem. „Chci tě vidět viset. Dostanu tě na šibenici, Johnny.“

Clayton si odkašlal.

„Nehrajte si na hrdinu, Calhoune,“ řekl. „Mám říct něco vám? Ranč Dvě C má přes třicet jezdců. Když bude starý chtít, nenechá tu kámen na kameni. Je tu jeho předák a několik našich mužů. Sám jste je viděl. Bates vyšle posla na ranč, až zítra vyjde slunce, bude tu starý Cal i s jezdci.“

Dan Calhoun si začal balit cigaretu. Věděl, že Johnny Clayton má pravdu, ale nemohl dělat nic jiného než čekat.

+ + + + +

Na východě začala šednout obloha.

Dan Calhoun seděl dvě nebo tři hodiny v rohu, do něhož nebylo z okna vidět. Zapálil si cigaretu, aby neusnul. Ale kolem druhé hodiny ranní už byl příliš unavený. Ruka, v níž držel cigaretu, mu pomalu klesla, bradou se opřel o hruď a pak usnul, zatímco ho Johnny Clayton z postele pozorně sledoval.

Když si byl jistý, že Dan Calhoun usnul, začal trhat opasky, kterými byl svázaný. Kvůli bolestem toho musel nechat, ale po chvíli pokračoval. Snažil se vytáhnout dlaně, které téměř necítil, jak byl opasek utáhnutý. Čas od času, vždy po několika minutách, pohlédl na Dana Calhouna, který spal v rohu a pravidelně oddechoval.

Když začalo svítat, vzdal to a natáhl se.

V té chvíli se z ulice ozvalo volání: „Johnny! Johnny, kde jsi? Odpověz, Johnny!“

Johnny Clayton zvolal: „Jsem tady, Batesi! Tady, rychle!“

Dan sebou trhl, jako by na něho někdo vystřelil.

V následujícím okamžiku si klekl a s revolverem v pravé ruce pohlédl na Claytona.

Ten se na něho usmál. „Tak co, spalo se vám dobře?“

Zespodu se opět ozval onen hlas: „Slyším tě, Johnny!“

„Hej, Batesi…“

Dan přišel k posteli a přiložil zajatci hlaveň koltu k čelu.

„Už ani slovo,“ řekl.

Claytonovi zamrzl úsměv na rtech.

Dan se připlazil k oknu a vyhlédl ven.

Na ulici byly jen dva tucty lidí. Všichni byli ozbrojení.

Bates, předák ranče Dvě C, kterého Dan už znal, stál uprostřed ulice a hleděl na okno. Klobouk měl odsunutý z čela a byl široce rozkročený.

Dan pozvedl hlavu, aby lépe viděl.

V té chvíli třeskl výstřel. Takřka ve stejné chvíli se ozvalo řinčení skla. Dan se vrhl na podlahu. Kulka ho minula tak těsně, že cítil závan vzduchu. Jeden střep ho pořezal na tváři.

Past! blesklo mu hlavou.

Opatrně se plazil kolem postele a z druhého okna vyhlédl ven. Střelec musel číhat na některé ze střech okolních domů, jinak by nemohl střílet tak přesně.

Za zády Dan slyšel tichý smích Johnnyho Claytona. Natáhl kohoutek koltu a pomalu podstrčil ruku pod závěsem.

Dole na ulici stál patrový dům s verandou. Ve stínu na její stříšce se něco pohnulo.

Dan viděl, že musí střílet přes okno. Kdyby ho předtím zvedl, byl by střelec na stříšce varován.

Položil hlaveň na parapet a levou rukou si zapřel pravou tak, že mohl mířit jako puškou.

Zatajil dech, namířil – a zmáčkl spoušť.

Zařinčelo sklo.

Výstřel byl v malém pokoji ohlušující.

Na ulici se chvíli nic nedělo. Dan si už myslel, že minul.

Vtom však ze stínu na stříšce spadla na ulici puška. Vyvrávoral z něj nějaký muž a přes okraj stříšky se zřítil na prašnou ulici, na níž zůstal ležet.

Ozval se vzteklý řev.

+ + + + +

Bates, předák ranče Dvě C, dřepěl na chodníku před obchodem, kryl se za sudem a upřeně hleděl na okna v patře saloonu. Se čtyřmi muži – pátý před několika minutami koupil kulku a s přibližně dvaceti dalšími, které najal, se necítil dost silný na to, aby mohl Johnnyho Claytona osvobodit. Kdyby tam byl někdo jiný, prostě by saloon vzali útokem – a bylo by mu jedno, kolik jeho mužů by při tom šlo k čertu.

Jenže takto nemohl nic podniknout, dokud Cal Clayton, starý vlk, jak mu říkali jeho jezdci, nebyl ve městě. Bates si nemohl dovolit ohrozit život jeho syna. Proto i z dalších důvodů byl rád, když konečně uslyšel dusot kopyt.

Otočil se a spatřil osamělého jezdce na Main Street.

Ranní vítr povíval dlouhými, tmavými vlasy a třásněmi koženého jezdeckého kabátu.

Bates vyskočil ze svého úkrytu a rozběhl se tak rychle, jak mu to jen jeho vysoké kovbojské boty dovolovaly, přes ulici – načež chytil koně za uzdu a rychle ho odvedl do úzké postranní uličky, přestože se to zvířeti pranic nelíbilo. Jeho pevná ruka ho však uklidnila.

„Pro Kristovy rány, slečno Sue,“ řekl. „Co tu děláte?“

Sue Claytonová elegantně seskočila z koně. Dlouhé, kudrnaté vlasy jí padaly do obličeje. Trhla hlavou a poněkud pyšně na něho pohlédla.

„Myslíte si, že bych sem přijela, kdybych nevěděla proč, Batesi?“ zeptala se,

„Vy víte, co se tu děje?“ překvapeně a vyděšeně zároveň se zeptal předák.

„Ano,“ odpověděla.

Bates byl otrlý člověk, ale před Sue Claytonovou se tak jako všichni muži ze Dvou C cítil rozpačitě. Zkoumavě na ni pohlédl a řekl: „Dokud ten chlápek drží vašeho bratra jako rukojmí, nemůžeme nic dělat, slečno Sue.“

Klidně a trpce jeho pohled opětovala.

„A přesto jste nevymyslel nic lepšího než ostřelování?“

„Něco jsme udělat museli, slečno,“ řekl Bates a usmál se. „Poslal jsem Harrisona, našeho nejlepšího střelce s puškou, na střechu, aby Calhouna oddělal, jenže Harrison ho minul a Calhoun ho sejmul. Je nebezpečný. Střílí zatraceně přesně.“

Sue Claytonová vyšla na tichou ulici a pohlédla k hotelu. V saloonu, který stál za ním, panoval klid a ani v oknech se nic nehýbalo. Bates se cítil rozpačitě.

Sue Claytonová se na něho ohlédla.

„Promluvím s Calhounem,“ řekla.

„Cože?“

„Nerozuměl jste mi, Batesi?“

„Vašemu otci se to líbit nebude,“ namítl předák.

„Můj otec tu není – a dokud tu není, tak tu rozkazy dávám já,“ odpověděla.

Mlčky se vydala po ulici.

Přitom se švihala jezdeckým bičíkem do boty.

Přišla k saloonu a vzhlédla.

„Pane Calhoune!“ zvolala k šedým oknům, v nichž se nic nehýbalo.

+ + + + +

Dan stál u okna a hleděl na ulici. Viděl to děvče a stáhl kohoutek revolveru. Přesto musel být opatrný. Velmi snadno to mohla být past. Na střechách možná číhali další střelci.

Viděl štíhlou, ladnou postavu a slyšel, jak volá jeho jméno.

V tom okamžiku sebou Johnny trhl a zvedl hlavu. „Sue,“ tiše řekl.

Dan Calhoun se neukázal. „Co je, slečno Claytonová?“ zvolal.

„Chci s vámi mluvit.“

„Jen do toho…“

„Ne tady na ulici,“ odpověděla. „Takto ne! Pusťte mě dovnitř, tam si můžeme promluvit.“

„Zůstaňte dole!“ ostře zvolal, když viděl, že chce jít dál.

Strnula a odhrnula si vlasy z čela.

„Bojíte se mě, pane Calhoune?“ zeptala se. „Slibuju vám, že přijdu sama.“

Dan Calhoun, který si všiml Johnnyho úsměvu, se obával pasti. Podvědomě natáhl kohoutek revolveru. Zkoumavě hleděl na ulici, načež sebou trhl, strčil si kolt za opasek a zvolal: „Tak dobrá, pojďte nahoru, slečno Claytonová. Ale sama! Jestli zkusíte nějaký trik, tak…“

Trhla hlavou.

„Rozuměla jsem,“ odpověděla.

Dan Calhoun viděl, jak kráčí po ulici, načež mu zmizela ze zorného pole. Měl revolver za opaskem, takže přišel ke dveřím a odstrčil stůl a židle. Slyšel, jak Sue kráčí po schodech a chodbou. Přede dveřmi se zastavila – chvíli bylo ticho, pak se ozval její hlas.

„Pane Calhoune? Jsem tady – sama.“

Dan Calhoun ještě několik okamžiků naslouchal, pak vytáhl zpoza opasku kolt, tiše odemkl a prudce otevřel dveře. Hlaveň koltu namířila na děvče, které klidně stálo ve dveřích.

Dan pohlédl na chodbu. Byla prázdná.

„Pojďte dovnitř,“ řekl, chytil ji za ruku a vtáhl ji do pokoje. Potom zavřel dveře.

Rychle prošla okolo něho k posteli, na které ležel její bratr.

„Ahoj, Sue,“ řekl a usmál se na ni. „Kde je starý? Kdy už mě odsud konečně vytáhne a pověsí toho ničemu?“

Pohlédla na něho a neusmála se. V její krásné, zlatohnědé tváři cukalo. Náhle, než mohl Johnny Clayton něco udělat, zvedla pravou ruku, v níž držela bičík, a dvakrát ho švihla do tváře.

Dan Calhoun, který stál vedle dveří, vyděšeně přihlížel, jak mladíkovi naskočily na tvářích široké červené pruhy. Johnny Clayton trhal opasky, ale pak to vzdal a pohlédl na dívku přivřenýma, nenávistnýma očima.

„Ty mrcho,“ přidušeně řekl. „Ty mrcho!“

Opět zvedla ruku, jako by ho chtěla znovu udeřit, ale potom ji sklonila. Dan Calhoun viděl, že má vlhké oči. Hřbetem ruky si odhrnula vlasy z tváře. Když opět vzhlédla, byla klidná a vyrovnaná.

„Kolik, pane Calhoune?“ zeptala se poněkud chraplavým hlasem.

Dan Calhoun schoval kolt. „Co – kolik?“

„Kolik chcete za propuštění Johnnyho – a za volnou cestu?“

Dan Calhoun pohlédl na Johnnyho Claytona, který na ně hleděl přivřenýma očima. Jeho tvář byla ještě stále zkřivená nenávistí.

„Jak tomu mám rozumět, slečno?“ zeptal se. „Přijedete si sem, zbičujete svého bratra a pak se zeptáte, kolik chci za jeho život.“

Vypadalo to, že nemíní na jeho otázku odpovědět. „Takže kolik?“ vyhrkla. „ Deset tisíc?“

„On vám stojí za deset tisíc dolarů?“

Upřeně na něho hleděla. „Tak patnáct tisíc?“

„Špatně jste mě pochopila, slečno,“ řekl. „Nechci s vámi dělat žádné obchody.“

„Ne?“ Udiveně na něho hleděla a v jejím pohledu se náhle objevila lehká nejistota, když se její bratr rozesmál. Nevšímali si ho.

Náhle chvatně, jako by na něco zapomněla, řekla: „Chápu, co tím myslíte. Ale nezískal byste jen peníze, nýbrž i volnou cestu. Můj otec přijede až v poledne – a dokud nedorazí, nikdo z mužů dole se vás ani nedotkne.“

Dan Calhoun se hořce usmál. Pomalu přistoupil k oknu a pohlédl na ulici.

„Ti tam dole mi starosti nedělají,“ řekl. „Ti mě nezastaví. Jde mi o něco jiného, chápete, slečno Claytonová?“

Zmateně zavrtěla hlavou. „Ne,“ odvětila a znělo to upřímně.

Dan Calhoun se opřel o zeď a zahákl si palce za revolverový opasek. Potom krátce pohlédl na Johnnyho a řekl: „Pomsta není na prodej, slečno.“

„Cože?“

„Chce, aby mě Riker pověsil,“ vyhrkl Johnny Clayton.

„Je to – pravda?“

Dan Calhoun pomalu přikývl.

„A proč?“

„Skutečně to nevíte?“ zeptal se a když s rozpaky sklonila hlavu, dodal: „Mohu vám vyprávět jeden krátký příběh, slečno, jestli máte čas. Příběh, který se odehrál před třemi lety v Novém Mexiku. Tenkrát byly nedaleko Albuquerque tři ranče, které se spojily. Jeden z nich patřil mně, druhý mému společníkovi Lemoví a třetí našemu příteli Booneovi.

Luke Boone byl ženatý, já taky. Měl dítě, tříletou holčičku s dlouhými blond vlasy a modrýma očima.“

„A proč mi to všechno vyprávíte?“ zeptala se.

Netrpělivě mávl rukou. „Počkejte, to není všechno,“ chraplavě řekl. „Myslím, že vás to bude zajímat. Takže: to bylo, když vypukla občanská válka. Jednotky Unie tenkrát opustily jihozápad a odešly na východ, na bitevní pole občanské války. Zůstali jsme odkázaní sami na sebe. V té době se vzbouřili Apači. Jednoho dne z našeho stáda zmizelo více než sto kusů dobytka. Lem a já jsme sledovali stopy a našli jsme to stádo v jednom údolí mezi jižními výběžky hor Sangre de Christo. Lem si myslel, že to je past. Na zpáteční cestě nás přepadli Apači z kmene Lipanů; ale s většinou stáda jsme se probili. Když jsme se vrátili na ranč, byl v troskách. Lipani tam nenechali kámen na kameni. Odehnali dobytek a vypálili ranč. Luke Boone byl mrtvý, jeho žena, jeho malé dítě – a má žena taky.“

Po chvíli tiše dodal: „Velmi se jí podobáte, slečno. Máte stejné oči jako ona a jste jí podobná i jinak. Víte, co Apači dělají s ženami, které zajmou? Víte, jak jsem je našel?“

Opět se odmlčel a pak ještě tišeji řekl: „Lem a já jsme odjeli z Nového Mexika. Během občanské války jsme byli v Kalifornii. Pracovali jsme a vydělávali peníze, abychom mohli začít znovu. Pak válka skončila a my chtěli do Texasu, protože jsme slyšeli, že se tam za války rozmnožila obrovská stáda dobytka. Takže jsme jeli zpátky, přes Nové Mexiko. A co, myslíte, že jsme našli?“ procedil mezi zuby. „Vypálené farmy, mrtvé lidi – válku s indiány! Na Indian River jsme náhodou chytili jednoho Lipana. Můj společník Lem mluví španělsky, takže jsme se od toho Apače dozvěděli, že Lipani a Jicarillové dostávají zbraně z Texasu, z komančského území. Dozvěděli jsme se, že v Llanu se provozuje čilý obchod se zbraněmi, kořalkou a střelivem, protože rudokožci platí zlatem. Pak jsem zůstal v Novém Mexiku, abych dál zjišťoval, jak se věci mají, zatímco Lem jel do Texasu, kde se chtěl porozhlédnout po vhodných pozemcích pro nás. Já v Novém Mexiku nic nenašel. Vydal jsem se na východ a při tom se dostal do Amarilla – a teď jsem tady…“

Trpce se odmlčel a pohlédl na dívku. Ta jeho pohled vydržela.

„A?“ otázala se po chvíli.

Dan Calhoun ukázal na Johnnyho Claytona, který na něho hleděl vytřeštěnýma očima a mlčel.

„To on!“ řekl přeskakujícím hlasem. „On Apačům dodává zbraně. On – a ještě někdo další.“

„To asi dělá víc lidí,“ řekla dívka.

„To je možné. Ale on zastřelil toho starého prospektora. Proto proti mně poštval dav – aby tím kryl své rejdy.“

Dívka přistoupila k němu.

„Je mi to tak líto,“ řekla.

„To mí nepomůže, slečno.“

„Vím, že Johnny za nic nestojí,“ rychle řekla. „Prosím, nemyslete si, že to, co dělám, dělám kvůli Johnnymu. Dělám to kvůli našemu otci. Je to starý člověk, pane Calhoune. Starý člověk – ale je králem Amarilla. Má hodně nepřátel, kteří ho chtějí zničit. To, co chcete udělat, ho zlomí. Všichni se na něho vrhnou a vyřídí si s ním účty. Johnny za nic nestojí, to je pravda. Otec mu vždycky všechno dovolil. Nechával si peníze za prodaný dobytek a otec předstíral, že to nevidí, protože doufal, že Johnny se jednoho dne stane jeho nástupcem – a že bude vládnout kraji tak jako on sám. Vždycky si přál mít hodně synů a měl jen jednoho. Je to starý muž a moc nechybí k tomu, aby se zlomil. Proto vás prosím, odjeďte, dokud táta není ve městě. Nebudete na tom škodný, pane Calhoune!“

Chytila ho za ruku a pevně ho držela, když se chtěl otočit.

Dan na ni mlčky pohlédl. Cloumaly jím protichůdné pocity. Pomalu ji vzal za ruku, strhl ji ze své paže, přišel k oknu a vyhlédl ven. Pak se k ní obrátil a chraplavým hlasem řekl: „Já nemůžu, slečno! Můj život by za nic nestál, kdybych nedokázal, že nejsem vrah. Co myslíte, jak se cítí někdo, na jehož zatykači stojí: mrtvého či živého?!“

„Ale zatykač platí jen v Texasu,“ vyhrkla. „Nikde jinde stíhán nebudete. Nahradím vám ztráty. Proč nemůžete odjet z Texasu a začít někde jinde? Jeďte zpátky do Kalifornie, do Oregonu, do Nevady…“

Z ulice se ozvalo volání. Byl to předák. Přistoupila k oknu, vyklonila se a zvolala: „Hned jsem dole!“ Potom se znovu otočila k Danu Calhounovi. „Nechejte Johnnyho utéct!“

„Ne.“

„Pak proti vám budu bojovat i já.“

„Na to máte právo.“

„Nejste o nic lepší než Johnny,“ řekla. „Jenže on je můj bratr a kvůli svému otci budu bojovat o jeho život.“

Rychle šla ke dveřím, chytila kliku, ale ještě jednou se zastavila a přes rameno řekla: „Před starým Claytonem se třese celé město. Pokud však bude po vašem, vrhne se na něho zítra celé Amarillo jako horda vlků. Ale já to tak daleko zajít nenechám. Joe Riker mého bratra nepověsí.“

Pak se otočila k Johnnymu a dodala: „Sandy Erin je ve městě.“

Johnny Clayton zvolal: „Promluv s ním, Sue! Řekni mu, kde jsem! Řekni mu, že to spěchá. Ať mě odsud dostane dřív, než přijede otec s Rikerem!“

Dveře za Sue Claytonovou se zavřely. Dan Calhoun zamkl a posunul před ně stůl s židlemi.

„Sandy Erin,“ řekl. „Dobrá! Teď už znám jméno toho druhého muže.“

+ + + + +

Sandy Erin jel v bryčce po ulici a zastavil před malým barem na západním okraji Amarilla. Jeho tmavé šaty a vysoké jezdecké holínky byly pokryté prachem. Erin toporně slezl z kozlíku a vydal se do baru, v němž kromě něho nebyl jediný návštěvník.

Erin prsty zabubnoval po stole a probral ospalého barmana.

„Whisky!“ řekl. „Ale celou láhev.“ Měl chraplavý hlas, jak se nadýchal prachu.

Vzal láhev a sklenici a šel ke stolku u barového pultu.

„Vypadá to, že všichni ještě spí,“ řekl. „Co se děje?“

„No, ta věc s Johnnym Claytonem a tím cizincem…“ odpověděl barman.

Erin vypil sklenici, utřel si hřbetem ruky rty a číhavě řekl: „S Johnnym Claytonem?“

„Vy jste tu dneska v noci nebyl, že?“ zeptal se barman.

Erin vstal a přišel k pultu. „Máš pravdu. Byl jsem pryč. Takže mi řekni, co se stalo.“

Barman si na probrání nalil dvojitou whisky a opřel se o bar. „No, jde o toho chlápka, který zastřelil Hanka Shermana. Lidé byli opilí a chtěli ho zlynčovat, jenže on jim utekl. Možná ho pustil některý z Rikerových zástupců. Johnny Clayton ho asi chtěl zastavit, ale ten chlápek ho chytil a teď ho drží jako rukojmí. Je v saloonu Amarillo, který hlídá Bates se svými lidmi. Bates nemůže dovnitř a ten druhý ven. Ale myslím, že ani ven nechce. Zajímalo by mě, co má za lubem.“

Erin se opřel o pult a vrhl na barmana ostrý pohled. „A co podnikl Joe Riker?“

„Nic!“

„Tomu nerozumím.“

„Riker včera večer odjel s jedním ze svých zástupců a ještě se nevrátil.“

„Víš, kam jel?“

„Ne, ale říká se…“ Zakoktal se.

„Co se říká?“ zabručel Erin.

„Že – no, že jel do Llana Estacada.“

Erin si ho změřil pohledem. Usilovně přemýšlel.

„Do Llana?“ poznamenal. „A ten cizinec je s Johnnym v hotelu Amarillo? Ten blbec musel udělat nějakou chybu…“ Pohlédl na barmana a řekl: „Dávej pozor, jsem unavený. Půjdeš do chaty na kraji města, která patří Mexičanovi Jimenézovi – a povíš mu, že s ním chci mluvit. Je ti to jasné? Já budu zatím dávat pozor na tvůj obchod. Ale pospěš si, dělej!“

Přemýšlel. Bylo mu jasné, že Johnny Clayton musel udělat nějakou chybu, a neměl v úmyslu se ukazovat v saloonu.

Joe Riker tedy odjel do Llana a bylo pravděpodobné, že se nevrátí do večera.

Jo, pomyslel si. Hlavně žádný spěch, Rikere!

Dveře se rozletěly, dovnitř vešel muž oblečený jako kovboj a rozhlédl se.

„He, pane,“ vyhrkl. „Vsadím se, že jste Sandy Erin.“

„Tu sázku jsi vyhrál, příteli. Co se děje?“

„Někdo s vámi chce mluvit.“

„Aha. A kdo?“ zeptal se Erin.

Kovboj si palcem ukázal přes rameno.

„Slečna Sue Claytonová,“ řekl.

„Ech,“ prohodil Erin. „Jaká čest! To bych nečekal. Příteli, i na toho největšího náfuku jednou dojde. Běž ke slečně Claytonové a vyřiď jí, že jestli se mnou chce mluvit, musí přijít sem. Ale ať si pospíší, jestli se se mnou ještě chce setkat.“

+ + + + +

Bylo dopoledne, ale slunce již pálilo. Jihovýchodní okraj Llana Estacada, oné nehostinné pouště mezi Texasem a Novým Mexikem, kde se k nebi tyčí skalnaté kopce porostlé kaktusy a šalvěji, ve vedru působil ospale.

„Ani nemají naspěch,“ řekl marshal Riker, který ležel na břiše, lokty se opíral o písek a s dalekohledem v rukou hleděl do dáli.

Zástupce, který ležel vedle něho, si bezděky olízl oschlé rty, když hleděl na malé, tmavé body, které se zastavily zhruba půl míle daleko.

„Proč by měli spěchat?“ zeptal se. „Asi je tu ještě nikdy nikdo nerušil.“

Marshal zaostřil a náhle byly ty postavy tak blízko, že se jich téměř mohl dotknout rukou. Mlčky je pozoroval. Byl to přibližně tucet indiánů, kteří seděli u ohně, z něhož stoupal nezřetelný sloupec dýmu.

„Dostali nejméně tucet nových pušek,“ řekl, když pohlédl na koně, které indiáni nechali ve stínu kaktusů. Byli to malí, chundelatí váleční poníci s dlouhými hřívami a ocasy, které jim sahaly až po zem. V jejich blízkosti stály dvě dlouhé bedny vyrobené z čerstvého dřeva.

„Dal bych nevím co za to, kdybych ten nápis mohl přečíst,“ řekl marshal.

„Měli bychom co nejrychleji zmizet.“

„Jsi nervózní, Tome?“

„Možná. Ale když pomyslím na to, co se stane, jestli si nás všimnou…“

„Nevšimnou si nás, jsou příliš zaneprázdněni svými novými zbraněmi.“

„Z jakého jsou kmene?“

„Lipani,“ řekl. Riker a podal svému zástupci dalekohled.

Zatímco druhý muž pozoroval dalekohledem, zkřížil si Riker ruce na prsou a opřel si o ně bradu.

„Stopy vedou na východ,“ řekl.

„Škoda, že jsme toho chlápka nepotkali, když jsme sem jeli.“

„Ještě pořád podezíráte Johnnyho Claytona, marshale?“

„Ano, Tome, je to tak. Myslel jsem na něho.“

Zástupce složil dalekohled a vrátil mu ho. V jeho úzkém obličeji byl nejistý úsměv.

„Já nevím, marshale,“ řekl. „Vy tomu Calhounovi věříte?“

„Podle mě Shermana neoddělal. Muselo se stát něco jiného.“

„Takže vy mu věříte?“

„Ano.“

„Ne, nevěřte mu. Ovládá vás nenávist ke Claytonovi, Rikere. Nemějte mi to za zlé, ale je to pravda. Nenávidíte Claytona, ví to celé město. Chcete ho vidět na kolenou a teď je pro to vhodná příležitost. Proto věříte tomu, co říká Calhoun.“

Riker ještě stále hleděl přivřenýma očima do pouště, nad níž se tetelil vzduch. Přesto se při těch slovech výraz jeho tváře změnil.

„To je možné, Tome,“ přidušeně řekl. „Možná máš pravdu, chlapče. Ale musím Claytona odkázat do patřičných mezí, někdo to musí udělat. Tak mocný není, aby byl nedotknutelný. Už není králem Amarilla, už je to jen starý vlk, který se nechce vzdát a který nevidí, že se blíží nové časy. Před několika lety pro něho zákon nic neznamenal. Když se mu někdo nelíbil, nechal ho pověsit jako zloděje dobytka. Ale to už je minulost. A proto věřím Calhounovi, proto chci Claytonovi srazit hřebínek – a vím už dokonce, jak. Nasedni, Tome! Musíme zpátky do města.“

+ + + + +

Když Sue Claytonová přišla do baru, ve kterém na ni čekal Erin, zůstala chvíli s rozbušeným srdcem stát přede dveřmi, pak je rozrazila a vešla do přítmí saloonu.

Barman stál za pultem a vytíral sklenice. Užasle na ni pohlédl. Samozřejmě ji poznal a divil se, že ji tam vidí. Pak si všiml jejího pohledu a raději se otočil. Kromě něho tam byli už jen dva lidé, kteří seděli u malého kulatého stolu u kraje barového pultu. Vzhlédli, když tam vešla.

Jednoho z nich, muže v černém koženém kabátě, znala.

Seděl u stolu s jedním Mexičanem. Ti do barů jinak nikdy nechodili.

Erin se na ni usmál, posunul si klobouk do týla a mlčky jí pokynul, aby šla k nim. S vlasy padajícími do čela vypadal zpustle a divoce.

Sue Claytonová chvíli váhala, pak dlouhými kroky prošla místnost a zůstala stát před stolem.

„Posaďte se, slečno Claytonová,“ řekl Erin. „Za co vděčím vaší návštěvě?“

Zatímco se Sue pomalu posadila na židli, vzal Erin třetí sklenici, která dosud osiřele stála na stole, a nalil do ní z láhve.

Sue Claytonová sklenici odstrčila. „Budeme mluvit o obchodech?“ zeptala se.

„Ale ano,“ řekl Erin a opřel se o opěradlo.

Sue Claytonová pohlédla na Mexičana.

„Bylo by mi milejší, kdybych s vámi mohla mluvit mezi čtyřma očima.“

„Kvůli němu?“ Erin na Mexičana vrhl rychlý, zkoumavý pohled.

„Nerozumí vám, neumí jediné slovo anglicky. Kromě slova whisky!“ Pokrčil rameny a otočil se k Mexičanovi. „Done Pablo Jimenézi,“ řekl. „Jsi idiot! Jednoho dne přijde marshal a pověsí tě. A dobře udělá, protože jsi ten největší gauner na tomto Bohem zapomenutém světě.“

Jimenéz na něho pohlédl a vůbec poprvé se v jeho tváři objevil úsměv. Slyšel totiž své jméno. Horlivě přikývl.

„Podívejte,“ řekl Erin. „Nerozumí nám. Můžeme se v klidu pobavit.“

Sue Claytonová se v přítomnosti těch dvou mužů necítila dobře a mnohem raději by s sebou měla Batese, jenže to bylo nemožné, protože Bates nic nevěděl a nesměl se nic dozvědět. Pro něho byl Johnny synem jeho rančera a jako takovému mu byl věrný. Nesměl nic vědět. Proto tam šla sama.

„Nevím, Erine, kolik jste toho slyšel,“ řekla. „Mého bratra zadržuje v saloonu Amarillo zločinec a…“

Erin se usmál. Mávl rukou a zavrtěl hlavou.

„Vím o tom!“ řekl. „Vím o tom a to, co nevím, si snadno spočítám na prstech jedné ruky.“

Sue Claytonová křečovitě sevřela rukojeť jezdeckého bičíku.

„Co – víte?“ váhavě a nejistě se zeptala.

„Co vím?“ Erin mávl rukou. „Není to jedno? Vím například, proč jste přišla, slečno Claytonová. Ano, potřebujete totiž mou pomoc. Znám lidi, jako jste vy a váš otec, slečno Claytonová. Dokud nejste odkázaní na naši pomoc, je vám všechno jedno, ale potom přijdete…“

„Co si to dovolujete?“ vyhrkla Sue.

„Prosím,“ řekl Erin. „Jestli zase chcete jít – nikdo vás tu nedrží.“

Sue Claytonová na něho pohlédla se sevřenými rty. Cukalo jí ve tváři.

„Nenechám se takto urážet někým, o kom toho vím tolik, že bych ho mohla dostat na šibenici,“ pomalu a důrazně odpověděla.

Erin lehce zbledl.

Nadechl se k odpovědi, ale hned ji smlčel a přivřenýma očima pohlédl na Sue. Ta měla svůj bičík připravený. Neváhala by udeřit, kdyby Erin udělal špatný pohyb. Pomalu zrudl.

„Co víte?“ zeptal se.

„Vím, že obchodujete s indiány.“

„Kdo vám to řekl?“

„Johnny!“ odpověděla.

Erin se usmál. „Pak vám zřejmě řekl i to, že ho pověsí vedle mě, jestli to někdy vyjde najevo, že ano?“

„Nemusí z toho být nevyhnutelně šibenice,“ řekla klidným hlasem. „Máme třicet jezdců.“

„A přesto nejste se všemi vašimi jezdci schopná Johnnyho osvobodit.“

„Ale ano,“ řekla a pohlédla na stříbrnou rukojeť bičíku. „Jenže až přijede otec se svými jezdci, dojde ke krveprolití, a tomu chci zabránit.“

„A proč jste přišla za mnou?“ zeptal se Erin, který si točil sklenicí mezi dlaněmi.

Sue Claytonová na něho zkoumavě pohlédla. „Protože chci, abyste Johnnyho dostal ze saloonu.“

Erin tvrdě postavil sklenici na stůl. „O to už se neúspěšně snažili vaši jezdci.“

„To je pravda. Jenže naši jezdci neradi riskují život, byť jde o Johnnyho. A vy a Johnny jste na jedné lodi. Erine, Calhoun ví všechno! Čeká na to, až se marshal vrátí a zatkne Johnnyho; proto ho tam drží. A Johnny bude mluvit, to dobře víte! Chcete viset? Riker jel do Llana, hledá stopy jednoho vozu. Až se vrátí, tak…“

„Tak zničí vašeho otce, já vím,“ řekl Erin. „To je to, čemu chcete zabránit. Ale už to nemá smysl. Jste jediný člověk, který ještě stojí při něm. O Johnnyho si nemusíte dělat starosti. Na to jsem si přivedl Jimenéze. Umí dobře zacházet s nožem. Kdy přijede váš otec?“ „V poledne. Musí tu být brzy.“ „Dobrá, dobrá. Pak se uvidíme, slečno Claytonová.“

+ + + + +

Johnny Clayton pozoroval Dana Calhouna přivřenýma očima.

„Proč jste odmítl takovou částku?“ zeptal se. „Dostal byste ji.“

Dan mu neodpověděl. Clayton ho nespouštěl z očí.

„Mimochodem proti mně nemáte žádné důkazy.“

Dan Calhoun pokrčil rameny. „To se ukáže, až bude Riker zpátky.“

„Co chce najít v Llanu?“

„Stopy,“ odpověděl Dan. „Stopy, které tě dostanou na šibenici.“

„Nejsou žádné stopy,“ řekl Johnny. Upřeně na něho hleděl. „Sakra, opravdu bych rád věděl, co proti mně vlastně máte, Calhoune! Copak můžu za to, že indiáni odpravili vaši ženu? Měl jste na ni dávat lepší pozor, vy zatracený Yankee!“

Dan odstrčil konvici s vodou a přišel k posteli. Chytil mladého Claytona za krk a přinutil ho podívat se mu do očí.

„Poslouchej, ty parchante,“ zasyčel. „Ty a tobě podobní jste zavinili to, že indiáni znovu vraždí. Budu u toho, až tě Riker pověsí. Oddělal jsi mou ženu a Lukea Boonea a jeho manželku a dítě. To děvče ještě nemělo ani pět let, mělo blond vlasy a modré oči. Víš, jak ji zabili? Mám ti to říct, ty prase?“ Odmlčel se a zalapal po dechu. Pomalu se uklidnil.

Nesmím mu nic udělat, pomyslel si. Nesmím mu nic udělat! Musím se sebrat.

„Riker není hloupý,“ dodal. „Vyčte ze stop, co se stalo, tak jako jsem to vyčetl já. Je to docela jednoduché. Oheň, který jsem viděl, jste rozdělali proto, abyste Lipanům, kteří čekali v Llanu, dali kouřové signály, a pak jeden z vás vyjel s vozem, proto tam byly vyjeté koleje. Jenže se objevil starý Hank Sherman a ty jsi ho zastřelil – a právě tehdy jsem tam dorazil já. Ta věc se zlatem se mi od začátku nezdála. Když jsi mě omráčil, třikrát jsi vystřelil z mého revolveru a pak jsi mi podstrčil Shermanovi zlato. Bylo to lipanské zlato. Zlato, které Apači kopou v Novém Mexiku a v Arizoně. Hned jsem si myslel, že tu žádné zlato není. Hank Sherman byl fantasta, nikdy nevlastnil žádný důl, maximálně něco narýžoval v nějakém potoce. Právě tolik, aby z toho mohl žít. Ten bájný důl existoval jen v jeho myšlenkách, ve skutečnosti to byl blud. Strčil jsi mu do kapsy trochu apačského zlata, když byl mrtvý, a hned byl motiv vraždy na světě. Jenže Riker na to nenaletí. Uvidí stopy a zjistí, jaká je pravda.“

Pomalu, šouravým krokem, šel k židli u okna a posadil se na ni. Vedle, na desce umývadla z imitace mramoru, ležel jeho kolt. I Claytonova pětačtyřicítka. Dan Calhoun si ji vzal, otevřel bubínek a vytáhl jeden náboj. Otočil ho mezi prsty, pohlédl na něj zespodu a řekl: „Ráže 45. Jako u mého vlastního revolveru.“

Johnnymu naběhla žíla na čele.

„To všechno jste si vycucal z prstu,“ řekl.

„Pak nemusíš mít strach.“

„Však ho ani nemám. Každou minutu může dorazit starý Cal. A určitě sem přivede všechny jezdce. Klidně tento zatracený saloon strhne a s ním i polovinu města. Vsadím se, že mě odsud dostane.“

„Neznám ho,“ řekl Dan. „Viděl jsem ho jen jednou. Ale musel to být blázen, když ti pořád věřil. Pohrával sis s ním, Johnny. Nechci vědět, jakými triky jsi ho obelstil. Ale Riker není tvůj otec!“

Johnny Clayton se ztrhaně usmíval.

„Jenom jedno chci ještě vědět,“ řekl Dan Calhoun. „Jste dva, ty – a ještě někdo. Kdo to je?“

„To se v pravý čas dozvíte.“

„Předpokládám, že to je ten Erin, o kterém předtím mluvila tvá sestra.“

Johnny Clayton se opřel bradou o polštář a poněkud nezřetelně řekl: „Dobře, že jste mi připomněl mou sestru. To děvče se muselo zbláznit. No ano, kdo vidí do ženských? Ale teď svou chybu napraví. Jo, mám v Amarillu spoustu přátel. A vy, Calhoune – jste úplně sám.“

Tu se od dveří ozval šramot.

„Calhoune!“ řekl kdosi. Dan Calhoun se otočil na židli a sáhl po koltu.

+ + + + +

„Kdo je tam?“ řekl směrem ke dveřím.

Dan pomalu natáhl kohoutek revolveru a namířil hlaveň na dveře.

Uplynulo několik vteřin.

Náhle stejný hlas zvenčí řekl: „Hej, parťáku, to jsem já, Lee!“

Dan Calhoun syčivě vydechl. S koltem v ruce šel ke dveřím a postavil se vedle nich. Tak měl pod kontrolou Johnnyho Claytona a zároveň se mohl bavit s Leem. Nechtěl otevřít.

„Jsi sám, Lee?“ zeptal se.

„Jo, parťáku.“

„Pustili tě z vězení?“

„Proč ne? Měl jsem sedět jenom do včerejška.“

„Jak ses dostal do saloonu?“

„Zadním vchodem. Ale teď už ho hlídají. Proplížil jsem se kolem chlápka, kterého tam poslali.“

Dan se zachmuřeně usmál a odsunul stůl s židlemi. Johnny Clayton napjatě poslouchal.

Jeho tvář byla ještě stále opuchlá a poznamenaná jezdeckým bičíkem. Se zatajeným dechem naslouchal.

Dan Calhoun stáhl kohoutek svého revolveru, schoval ho a zeptal se: „Pojďme k věci, Lee. Proč jsi tady?“

„Měl bys mi být vděčný, parťáku,“ odpověděl Lee. „Chci ti pomoct. Dole na ulici jsem viděl Sandyho Erina. Byl s ním Pablo Jimenéz. Jimenéz je hrdlořez. Nevím, co tu chtějí, ale říkal jsem si, že bys to měl vědět. Prohlíželi si saloon ze všech stran. Takže si dávej pozor!“

Dan Calhoun se vděčně usmál. „Jsi dobrý chlap, Lee,“ řekl. „Budu se mít na pozoru. A teď dobře poslouchej, co ti řeknu. Marshal jel do Llana. Běž do nájemní stáje. Tam je můj kůň, pinto s černou hlavou a bílou hvězdou na čele. Jmenuje se Generál. Řekni mu to jméno do ucha – pak tě na sebe nechá nasednout. Umíš vůbec jezdit? Dobrá, tak si vezmi Generála a co nejdřív sem přiveď Rikera a jeho zástupce.“

Slyšel kroky a zvolal: „Lee? Slyšíš mě ještě?“

„Jo, slyším,“ odpověděl muž za dveřmi. „Přemýšlel jsem o tom, parťáku. Udělám to pro tebe.“

„Za to ti koupím láhev té nejlepší whisky, jakou jsi kdy pil, Lee,“ řekl Dan. „A ještě něco! Jestli se ti to podaří, pak budeš moct kdykoli přijet na náš ranč v Pampě.“

Zvenčí se ozval Leeho hlas. Už nebyl tak sebejistý. „Ty – ty – myslíš, že bych mohl zůstat na tvém ranči? Já, starý opilec? Řekni to ještě jednou, parťáku!“

Dan Calhoun odvětil: „Na každém ranči potřebují zkušeného člověka, který všemu rozumí a který pomůže, když nejsou lidi.“

„A ty – ty myslíš, že tvůj parťák v Pampě s tím bude souhlasit?“

„Jasně!“

Zvenčí se ozvalo nadechnutí.

„Krucinál,“ řekl Lee. „Já to udělám. Udělám to, pojedu do Llana. Se mnou můžeš počítat. Už jdu!“

Dan slyšel rychlé, vzdalující se kroky. Šel k oknu, vyhlédl ven a pak přistoupil k posteli, otočen zády k oknu.

„Jenom si nemysli, že odsud unikneš,“ řekl Clayton. „Ten starý ochmelka ti nepomůže. Počkej, až tu bude starý Cal.“

Dan na něho zamyšleně hleděl. „Rád bych věděl, co udělá, až se dozví, že jeho syn je zločinec a vrah.“

Tak tam stál před postelí a ruce měl opřené o boky. Vtom v Claytonových očích uviděl jiskry. Jen o zlomek vteřiny později se otočil a pravou rukou sáhl po koltu. Tmavá postava, která číhala na římse domu jako můra, se oknem vrhla do pokoje a Dan jen letmo spatřil snědý, ztrhaný obličej s tenkým knírkem. Pak ucítil tvrdý náraz a ostrou bolest v levém rameni. Ztratil rovnováhu a svalil se stržen mužem, který se okamžitě pokusil postavit.

Dan na chvíli cítil jeho ostrý pach, který mu připomínal pach v doupěti pumy. Uviděl lesknoucí se nůž a kopl útočníka do holeně. Muž šel k zemi a jen těsně minul nožem Danův krk. Čepel se zabodla do podlahy.

Slyšel, jak Johnny trhá opasky a jak křičí: „Dělej, Pablo, vyřiď ho! Dostaneš sto dolarů, jestli ho podřízneš!“

Mexičan ležel na Danovi, který při dopadu na podlahu ztratil revolver a nyní oběma rukama svíral paži, ve které Jimenéz držel nůž.

Snědý muž nahlas a s otevřenými ústy hekal, zatímco se pokoušel celou vahou položit na nůž. Byl silný a šlachovitý jak divoká kočka.

Dan prudce odstrčil ruku, která ho ohrožovala. Dvakrát jí udeřil o podlahu, tak silně, jak jen mohl. Napotřetí to už Mexičan nevydržel a nůž pustil. Odletěl stranou a cinkl o podlahu.

Mexičan se natáhl přes Dana po dýce, ale Dan ho kopl kolenem a Jimenéz odletěl ke stěně, zatímco Dan vrávoravě vstal a opřel se.

Několik vteřin nemohl popadnout dech. Únava ho téměř omráčila.

Pak spatřil snědý obličej s černýma očima a viděl, že Mexičan ho začal nenávidět. Znal tyto lidi, kteří byli ochotní pro pár dolarů zabít člověka, nyní mu však viděl na očích, že ho považuje za svého osobního nepřítele.

A přesně uprostřed mezi nimi ležel nůž.

Mexičan pomalu pohyboval rty. „Gringo,“ zabručel. „Gringo de mierda!“

Dan na něho upřeně hleděl. Čekal…

Johnny, který neuměl španělsky, chraplavě a rozčileně zvolal: „Dělej, Pablo, oddělej ho! Sejmi ho! Do toho!“

Dan, jenž se opatrně rozhlížel po místnosti, spatřil revolver, který ležel pod postelí, hlavní dopředu. Potom ještě jednou pohlédl na nůž.

„Ty zatracený Mexikáne!“ sykl Johnny. „Proč ho neodpravíš?“

Mexičanova úzká, šlachovitá hruď se zvedala a zase klesala pod tenkou, bavlněnou košilí.

Přivřenýma očima hleděl na nůž. A pak zničehonic skočil.

Dopadl na podlahu a doklouzal k noži. Natáhl ruku k rukojeti.

Dan se vrhl stranou, ramenem vrazil do postele a popadl kolt pod ní. Otočil se, natáhl kohoutek – a uviděl, jak se Mexičan rozmáchl rukou, ve které držel dýku.

Zvedl revolver a vypálil.

Nůž přeletěl nad postelí a zabodl se do stěny.

Dan vystřelil ještě jednou.

Mexičan otevřel ústa k výkřiku, ale pak jen mlčky spadl na zem a nehýbal se.

Dan Calhoun vstal.

Za ním cloumal Johnny Clayton opasky, kterými byl svázaný, a snažil se z nich vykroutit.

V té chvíli se z ulice ozval dusot mnoha kopyt.

Johnny se okamžitě uklidnil.

„Hej, Calhoune,“ řekl. „Podívej se, to bude starý Cal se svým mužstvem.“

Dan se otočil a přišel k oknu.

Po ulici jela kavalkáda jezdců, nejméně dva tucty. Jeli krokem, v trojstupu jako jednotka kavalerie. V jejich čele jel muž v městském oděvu, vysoký, ramenatý a na mohutném plavákovi. Cal Clayton!

Houf už byl zhruba dvě stě kroků od saloonu Amarillo. Náhle z verandy vyšly dvě postavy.

Jednu z nich Dan znal. To byla Sue Claytonová. Ten druhý byl muž, nedokázal však rozeznat, kdo to je.

Pomalu se obrátil.

„To je tvůj otec,“ řekl.

„Jipííí!“ zvolal Johnny zpupně.

„Přijel přesně,“ konstatoval Dan. „Je poledne a on je tady.“

„Proč ne? Musí přece pomoct svému synovi, ne?“

„Ty za to nestojíš,“ řekl Dan Calhoun.

Johnny Clayton se zachmuřeně usmál. „Můj otec by toho pro mě udělal hodně,“ řekl. „To ještě uvidíte.“

+ + + + +

Cal Clayton, který jel před svým mužstvem, zastavil svého koně uprostřed ulice a pohlédl na Sue a Batese, kteří stáli před ním.

„Přijel jsi, tati,“ řekla Sue.

Rančer se zhluboka nadechl. „Ano, Sue, přijel jsem,“ řekl. „Batesův posel jel rychle.“

Předák, který stál šikmo za Sue, řekl: „Přijel jste v pravý čas, bossi.“

Rančer si ho nevšímal. „Je to, co mi řekli, pravda, Sue?“

„Ano.“

„Ten bandita se tedy opovážil vzít mého syna jako rukojmí?“

„Ano.“

Cal Clayton se otočil v sedle.

„Přijel jsem se všemi jezdci,“ řekl. „Nezapomněl jsem na jediného. Můj syn už nesmí dál zůstávat v rukou toho zločince.“

Bates polohlasně řekl: „To nám moc nepomůže, bossi! Jestli ho napadneme, riskujete, že Calhoun vašeho syna zastřelí.“

Široký, tvrdý obličej se pomalu otočil k předákovi.

„Jestli se odváží mu jen zkřivit vlas…,“ řekl.

Předák pokrčil rameny. Ve tváři měl nerozhodný výraz, když řekl: „Ten chlápek je v zoufalé situaci, bossi. Takoví lidé jsou schopní všeho. Měli bychom být opatrní a vyjednávat.“

Cal Clayton na něho vrhl divoký pohled. „Vyjednávat?“ Rozesmál se. „Clayton nevyjednává.“

„Udělej to pro Johnnyho,“ řekla Sue Claytonová.

„Kde je Riker? Schoval se?“

„Odjel už včera v noci a ještě se nevrátil,“ odpověděl Bates.

„Kam jel?“

„To nevím.“

Zavalitý, mohutný jezdec se narovnal v sedle. „Tak dobrá, Sue,“ řekl. „Dobrá, zkusím to. Máš pravdu, Johnnymu se nesmí nic stát. Kdo by po mně převzal ranč?“

+ + + + +

Dan se sklonil, chytil Mexičana za nohy a přitáhl ho k oknu. Johnny Clayton, který bezmocně ležel na posteli, ho pozoroval.

Zespodu se ozýval blížící se dusot kopyt. Dan přivlekl Mexičanovo tělo k oknu. Tam ho nechal ležet, vzal kolt a postavil se k oknu, aby mohl sledovat ulici.

Viděl jezdce na plavákovi, který stál před saloonem a prohlížel si jeho fasádu. Dobře viděl Claytonův obličej. Rančer si odhrnul šosy kabátu a v paprscích poledního slunce se zaleskla hlaveň.

Ulicí zazněl jeho ostrý hlas: „Johnny? Johnny, slyšíš mě? Slyšíš mě? Kde jsi, chlapče?“

Dan Calhoun namířil na mladíka, který již otevřel ústa k odpovědi.

Odpověděl místo něho tak nahlas, že jezdec na ulici to musel slyšet.

„Váš syn je tady, Claytone.“

Chvíli panovalo ticho, načež rančer řekl: „Calhoune – to jste vy?“

Dan odvětil: „Ano, Claytone, to jsem já.“

„Pusťte, Johnnyho,“ řekl Clayton, „a my vás necháme jít.“

„Opravdu?“

„Proč ne? Máte mé slovo.“

„Nepustím ho,“ zvolal Dan a pohlédl na mladíka.

„Poslouchejte, Calhoune!“ zvolal Clayton. „Přece vidíte mé mužstvo! Mám třicet jezdců. Když budu chtít, vyřídím vás. Jestli mému chlapci zkřivíte jediný vlas, tak…“

Dan se sklonil, zvedl na parapet těžké, bezvládné tělo a postrčil ho ven.

Mexičan s žuchnutím dopadl na ulici, převalil se a zůstal ležet před kopyty Claytonova koně.

Zvíře se s řehtáním vzepjalo, Cal Clayton měl co dělat, aby ho zkrotil. Jeho pevná ruka však plaváka přivedla k rozumu. Přes plavou hřívu hleděl na bezvládnou postavu, na jejíž šedobílé, špinavé košili byly červené skvrny. Trhl sebou a opět pohlédl na rozbité okno.

Dan, který ho pozoroval, slyšel, jak zvolal: „Co to má být, Calhoune? Vy jste toho muže zabil?“

„Střílel jsem v sebeobraně. Toho chlápka jste na mě poslal, aby mě odpravil.“

„Kdybych chtěl někoho odpravit, neposlal bych žádného Mexičana,“ tvrdě odpověděl Clayton. „Nevím, o čem mluvíte, Calhoune! Ten muž nepatří k mým jezdcům – a já jsem ho za vámi neposlal. Ani ho neznám.“

Dan, který mu celou dobu hleděl do tváře, poznal, že mluví pravdu.

„Chvíli počkejte,“ zvolal. Šel k posteli, rozvázal Johnnyho, zvedl ho a přivlekl ho k oknu. Hlaveň koltu mu tiskl ke spánku tak, že to jezdec na ulici mohl vidět.

„Vidíte svého syna, Claytone?“ klidně se otázal.

„Co chcete dělat, Calhoune?“ zvolal jezdec.

„To se dozvíte, Claytone. Teď jeďte zpátky.“

„Nejezdi pryč, tati!“ zvolal Johnny Clayton. „Jenom blufuje. Dostaň mě odtud!“

„Neměj strach!“ odpověděl rančer. „Neodváží se ti nic udělat. Brzy budeš znovu na svobodě, Johnny!“

Zaklel, otočil koně a vrátil se ke svému mužstvu, k Batesovi a ke své dceři.

+ + + + +

V zadní místnosti malého saloonu bylo chladno a šero. Pronikaly tam pruhy světla, které vytvářely vzor na prachem pokryté podlaze, na níž Cal Clayton chodil sem a tam.

Velké stojací hodiny, které stály v rohu vedle vyřezávané indiánské postavy, o kterou se dala zapálit sirka, dvakrát odbily.

Půl jedné.

Sue Claytonová, jež seděla u okna, zvedla hlavu. Ve svitu slunce měly její husté vlasy měděný tón.

„Otče!“

„Ano?“ Cal Clayton se zarazil.

„Co chceš dělat?“

„Dělat?“ Sue Claytonová si všimla, jak na ni pohlédl. „Co můžu dělat?“ zeptal se.

Znovu chodil sem a tam.

„Kdyby tu tak byl Erin,“ řekl.

„Co s ním máš v úmyslu?“

„To uvidíš, dcero!“

„Ale – možná chce opravdu Johnnymu pomoct.“

„Ten? Pomoct?“ Cal Clayton se trpce a přidušeně rozesmál.

V té chvíli se ozvalo bušení na dveře.

„Kdo je?“ vyhrkl.

„Bates,“ odpověděl hlas zpoza dveří. „To jsem já, šéfe. A přivedl jsem Erina.“

„Pojď dovnitř!“

Cal Clayton se vrátil ke stolu, posadil se na něj, zkřížil si ruce na prsou a pohlédl na oba muže.

Clayton kývl na Batese a počkal, až předák opustil místnost a zavřel za sebou dveře. Potom se otočil k Erinovi a změřil si ho pohledem.

Erin zvedl hlavu a řekl: „Chtěl jste se mnou mluvit, Claytone?“

„Pro vás jsem ještě pořád pan Clayton, Erine.“

Erin se chladně usmál.

„To si přece můžeme ušetřit. Jestli se mnou chcete mluvit, tak mluvte k věci.“

Clayton pomalu vstal a přišel k němu. Když se zastavil, dělil je pouhý yard.

„Nehrajete až příliš vysokou hru, Erine?“ zeptal se. Jen s vypětím všech sil krotil své rozrušení.

„Vždycky vím, jak vysokou hru můžu hrát.“

„Tentokrát jste to, jak se zdá, neodhadl.“ Clayton se prudce otočil a vrátil se ke svému stolu. „Proč jste toho Mexičana poštval proti Calhounovi?“

„Protože jsem – no, protože jsem chtěl pomoct Johnnymu.“

„Pomoct?“ Clayton jako by vyrostl. „Odkdy potřebují Claytonové pomoc takového trhana?“

„Měl byste si dávat pozor na to, co říkáte, Claytone!“

Claytonův obličej náhle strnul. „Za to vás nechám pověsit, Erine,“ řekl tvrdým hlasem.

„Opravdu?“ zeptal se Erin. „Protože tam venku…“ kývl palcem přes rameno, „… máte třicet jezdců?“ Rozesmál se a dodal: „Řeknu vám jedno, Claytone: Ani jediný z vašich mužů by teď nebyl schopný vás ochránit. Nepokoušejte se mi vyhrožovat. Nemám vyhrůžky rád. Snažil jsem se vašemu synovi pomoct proto, že to je můj přítel, ne proto, že to je váš syn. Jděte k čertu, Claytone! Vaše epocha skončila. Měl byste se s tím smířit.“

Clayton sevřel pěsti. Nyní konečně mohl popustit uzdu svému bezmocnému hněvu a ponížení.

„Jste zločinec, Erine,“ řekl. „To ví celé Amarillo. Nikdo pro vás nehne prstem. A vy říkáte, že Johnny – můj syn – je váš přítel? Kdyby to tak bylo, tak bych mu to přátelství vyhnal z hlavy bičem – i kdybych ho kvůli tomu měl zabít. Ale to není pravda! Jste jenom malý gauner, Erine. A mícháte se do věcí, do kterých vám nic není. Jestli si myslíte, že si vydobudete mé přátelství údajnou pomocí mému chlapci, pak se mýlíte. Vím, že jste prodával zbraně indiánům. Ale s tím je teď konec. O to se postarám!“

Ukázal si palcem na hruď a pak si strčil dlaně za revolverový opasek.

Erin na něho hleděl přivřenýma očima, a znovu se usmál, nebo spíš jen stáhl koutky úst. Viděl, že Sue Claytonová na něho vyděšeně hledí, jako by se zhrozila jeho grimasy, ale rychle pohlédl jinam a pak se opět otočil k rančerovi.

„Dobře mě poslouchejte, Claytone,“ řekl. „Ano, prodával jsem indiánům zbraně, to vám klidně můžu říct. Ne, nepokoušejte se volat na své muže. Až první z nich otevře dveře, provrtám vás kulkou. Dobrá, jsem obchodník se zbraněmi. A co je Johnny? Co je váš syn? Z každé pušky, kterou jsem prodal, inkasoval polovinu. Je v tom namočený stejně jako já – až po krk. Kdykoliv jsme přivezli pušky do Llana, jeli jsme přes vaše pozemky, Claytone. A teď Riker pátrá po stopách a jak ho znám, tak je i najde. Ne, nevyhrožujre mi. Jsme na jedné lodi, Claytone. Já, bandita – a vy, král Amarilla. Jestli jím chcete zůstat, tak udělejte to, co se mně nepodařilo. Vyřiďte Calhouna dřív, než bude pozdě a než se vrátí Riker.“

Erin strnul a udělal krok zpět. Zbledl a zadíval se na hlaveň revolveru, která se houpala ze strany na stranu. Pak Claytonovi pohlédl do očí.

Rančer zatrpklým tónem řekl: „Možná budu jednou litovat toho, že jsem to teď nezmáčkl, ale ještě nikdy jsem si nepošpinil ruce s takovým skunkem. Běžte ven, Erine! Běžte pryč, než svého rozhodnutí začnu litovat a změním ho. Než vás odprásknu jako prašivého psa!“

Erin pomalu ustupoval ke dveřím, s rukama za pažbami revolverů. Levou otevřel dveře, rychle vyšel ven a zase zavřel.

Cal Clayton pomalu sklonil hlaveň revolveru a svěsil ramena. Oddechoval. Panovalo ticho. Téměř celou minutu tam seděl, potom zamyšleně strčil kolt do pouzdra a obrátil se.

„Sue,“ řekl. „Dcero, slyšela jsi to?“

„Ano,“ tiše odvětila.

„Sue, ty přece znáš Johnnyho líp než já,“ dodal a v jeho hlasu zněla prosba. „Sue, řekni, že to, co tvrdí, není pravda! Že to není pravda? Sue!“

Sue na něho pohlédla, otevřela ústa, zarazila se a opět je zavřela. Pak mlčky zavrtěla hlavou.

„Díky, Sue, věděl jsem to!“

Cal Clayton vstal a přistoupil k oknu.

„Víš, o co jde, Sue?“ tiše se zeptal. „Já to vím! Větří nové časy. Vládl jsem jim a vládl jsem jim tvrdě. Nenávidí mě a myslí si, že mě teď dokážou zničit.“

Potom se náhle otočil a řekl: „Jenže na jednoho člověka se ještě pořád můžu spolehnout: na tebe!“

„Ano,“ řekla vážným hlasem.

„Nevěřím tomu, co řekl Erin,“ dodal. „Ale pro Rikera by to byla mana. Chce Johnnyho nechat pověsit.“

„A proč, otče?“

„To je jen mezi jím a mnou.“

„Nechceš mi to říct?“

„Ne.“

„Možná by to bylo lepší.“

„Ne.“

„No dobrá.“

„Ale děkuju ti, že jsi mě neopustila.“

„Ne, já tě neopustím,“ řekla.

„Já vím, já vím…“ Trpce se na ni usmál. „Teď běž a pošli mi sem Batese, chci si s ním promluvit.“

+ + + + +

Sue Claytonová vyšla ven. Na verandě seděl v houpacím křesle Erin a kouřil. Když ji uviděl, odsunul si klobouk z obličeje a změřil si ji pohledem.

Pak pomalu řekl: „No ne, to je náhoda, slečno Claytonová! Váš otec si to rozmyslel?“

„Ne, nerozmyslel.“

„Co tedy po mně chcete?“

„Nic,“ odpověděla.

„Skutečně?“ Erin vyfoukl dým a díval se, jak ho vítr odvíval. „Právě jsem si říkal, co asi řekne váš otec, až se dozví, kdo vysvobodil Calhouna z vězení.“

Sue Claytonová se obrátila, pohlédla na něho a zvedla ruku s jezdeckým bičíkem.

„Co o tom víte?“ vyhrkla.

Erin se zašklebil. „Vlastně vůbec nic,“ odvětil. „Prozradil vás váš úlek, slečno Claytonová!“ Poslední slova ironicky protáhl. „Přemýšlel jsem, kdo to asi mohl být. Zástupci Joea Rikera k tomu určitě neměli dost odvahy. A tak jsem si dovolil trochu se podívat na vaše sedlové brašny. Všichni si myslí, že zástupce Frank fantazíroval, když mluvil o chlápkovi v černém plášti s koltem. Nebyla to osmatřicítka?“

„Proč – jste to neřekl mému otci?“ zeptala se a pomalu sklonila ruku s bičem.

Erin hodil nedopalek cigarety na zem a zašlápl ji.

„Možná se to ještě dozví…“

„Jak to myslíte?“

„No, přijde na to, jestli se dohodneme nebo ne.“

„Dohodneme?“ Sue se zachmuřila.

„Jistě,“ podotkl Erin a vstal.

Pomalu kráčel k ní a těsně před ní zůstal stát. Cítila ve tváři jeho páchnoucí dech a o krok ustoupila.

„Nezkoušejte to,“ řekla. „Nezkoušejte to!“

„Vlastně by se mi to vůbec nelíbilo, kdybychom se nedohodli,“ řekl Erin s úsměvem. „Pak bych musel starému Calovi něco povědět a…“

„A co?“

„Jistě by se mu to nezamlouvalo.“

„A co chcete po mně?“

„Tebe, děvče,“ řekl Erin a natáhl k ní ruku.

Švihla ho bičíkem do obličeje a Erin s výkřikem ustoupil.

Narazil do trámu a zakryl si tváře dlaněmi.

Přes kořen nosu a levou tvář se mu táhl široký, tmavě červený pruh. Sklonil ruku, olízl si rty a pohlédl na dívku, která o dva kroky ucouvla.

Sue nyní stála u dveří a Erin věděl, že za nimi čeká třicet mužů a že musí být opatrný.

Usmál se a pokrčil rameny. „Jste hodná nosit Claytonovo jméno,“ řekl pouze. „Ale nezapomeňte, slečno Claytonová, ještě jsme spolu neskončili. Pobavíme se o tom jindy.“

+ + + + +

Dan Calhoun seděl u okna, když dole na ulici kdosi začal hvízdat. Pohlédl ven, ale nikoho neviděl. Dotyčný musel být v mrtvém úhlu, kde ho Dan neviděl. Znal tu melodii. Byly to počáteční tóny Dixie, tradiční melodie Jižanů, která se hrávala během občanské války.

Pak se to pískání ozvalo za ním. Otočil se. Johnny Clayton se probral a melodii zopakoval.

Když viděl, že Dan na něho hledí, přestal a hned utichly i tóny venku.

„Kdo to je?“ zeptal se Dan.

Johnny Clayton se usmál. „Moji přátelé,“ řekl.

„Zřejmě Erin, co?“

„Starý dobrý Sandy? Je možné, že je tam i on. Mám hodně přátel.“

„Jestli jsou i to takoví ničemové…“

„Možná. Ale jsou tady.“

„Slyšel jsem,“ řekl Calhoun. Posadil se na židli, vytáhl hodinky a pohlédl na ciferník. „Brzy bude jedna,“ řekl. „Pak přijede Riker.“

„V každém případě přijede příliš pozdě,“ odpověděl Johnny. „Kdybyste nebyl tak omezený, Caihoune, tak byste teď byl několik mil odsud, s brašnami napěchovanými penězi. Takto vás to bude stát hlavu.“

+ + + + +

Lee nebyl dobrý jezdec a kůň, na kterém jel, mu dával zabrat. Dlouho nejezdil a nyní se při lehkém klusu, kterým jel, jen stěží dokázal udržet v sedle. Jel směrem k Llanu.

Byl unavený a shrbený. Takto vjel do úzkého údolí, ve kterém panovalo děsivé vedro. Keře šalvěje a pelyňku byly pokryté prachem a nad skalami se tetelil vzduch.

Vtom na hřebeni před sebou uviděl něco černého. Zastavil koně, toporně slezl ze sedla a vrávoravě se vydal k ohništi. Písek kolem něj byl rozdupaný a byly v něm koleje vyjeté vozem.

Pinto pomalu přišel k němu, drcl mu nozdrami do ramene a zafrkal.

„Nechej mě!“ řekl Lee.

Pinto opět zafrkal.

„Klid!“

Lee si dřepl a prohlédl si stopy. Horečně přemýšlel.

Po chvíli opět vstal, sundal si z hlavy klobouk, vzal láhev s vodou a nalil ji do klobouku. Dal zvířeti napít a opět si nasadil klobouk na hlavu.

Opřel se o pintův krk.

„Už nejsme daleko od Llana,“ řekl napůl sobě, napůl jemu. „To mi připomíná něco, o čem mluvil Calhoun.“

Kůň zafrkal.

„Ano, mluvím o tvém pánovi,“ dodal Lee. „Vypadá to, jako bychom našli to místo. Možná tu už byl Joe Riker…“

Zamyšleně hleděl na stopy bot, kopyt a kol. Koleje po sobě musel zanechat čtyřkolový vůz tažený dvěma koňmi – a stopy vedly na západ, směrem k Llanu. To již nebylo daleko. Poušť musela začínat někde za hřebeny na obzoru…

„Teď musíme najít marshala,“ řekl Lee k pintoví. „Víš, mám pocit, že ho potřebujeme. Ty stopy mu toho řeknou určitě víc než nám.“

Lee hleděl na svah.

Byl kamenitý, pokrytý malými balvany a porostlý menšími či většími kaktusy.

Věděl, že nebude snadné ho zdolat, ale musel to zvládnout, protože seshora byl ten nejlepší výhled na krajinu. Posunul si mokrý klobouk dál do čela a vydal se nahoru.

Po nějaké době dorazil na vrchol.

Před ním se rozprostírala pochmurná krajina, v dáli za fialovými kopci se dala tušit poušť.

Od obzoru k obzoru se táhla modrá obloha. Slunce nesnesitelně pálilo.

Byla to pustá, opuštěná země bez lidí a bez zvířat, kde bylo pouze vedro, písek, kameny a prach.

Lee si sundal svůj starý stetson a hřbetem ruky si z čela utřel prach a pot.

V té chvíli je spatřil.

Jelikož byl poměrně vysoko, zřetelně viděl oba jezdce, kteří krokem táhli stepí. Dosud je zakrývaly kaktusy, teď se však náhle objevili. Byli téměř míli daleko, malí a černí, bylo je však dobře vidět.

Lee pocítil dosud nepoznané rozrušení. Vyskočil, strhl si klobouk z hlavy, svlékl si kabát, roztáhl ho a začal jím mávat nad hlavou, přičemž křičel: „Hej! Haló!“

Zdálo se mu, že oba muži náhle zastavili. Mával a křičel jako posedlý.

A pak, skutečně to tak bylo, nešálil ho zrak, viděl, že otočili koně a vyrazili k němu.

Sklonil ruce a vyčerpaný, ale šťastný se posadil do písku.

+ + + + +

Dan se probral z neklidného spánku, když se ozvalo tiché, ale naléhavé klepání na dveře.

Teprve nyní si všiml, že usnul. Únava si vyžádala svou daň. Bezděky položil ruce do klína, kde měl revolver, a ospalýma očima rychle pohlédl na Johnnyho.

Mladík, jak se zdálo, rovněž spal. Jeho ramena se zvedala a skláněla v rovnoměrném rytmu jeho dechu, ochable visel v řemenech.

Dan potřeboval dalších deset vteřin na to, aby se probral a aby si uvědomil, co se kolem něho děje.

Někdo ještě stále klepal na dveře. Dan vstal a obloukem přišel k nim. Byl opatrný.

Cal Clayton dlouho vyčkával, takže Dan počítal s překvapením.

Ještě jednou pohlédl na svého zajatce, který ležel na posteli, potom se postavil vedle zabarikádovaných dveří a s revolverem v ruce tiše řekl: „Kdo je tam?“

Venku několik vteřin panovalo ticho, až pak tichý, takřka nezřetelný hlas odvětil: „To jsem já, pane Calhoune, Sue Claytonová.“

Dan ještě jednou pohlédl na Johnnyho a řekl: „A co tu chcete, slečno?“

Ozval se zvuk, jako by se opřela o dveře, a zřetelnějším hlasem dodala: „Chci vás varovat.“

„Před svým otcem?“

„Ano.“

„Proč nepřijde sám a posílá vás?“

Chvíli panovalo ticho, načež odvětila: „Neví, že tu jsem. On a Bates teď přemýšlejí, jak by vás mohli odpravit. Slyšíte, pane Calhoune?“

„Ano,“ klidně odvětil.

Dal kolt do pouzdra a opřel se o stěnu.

„Můžete mluvit hlasitěji, slečno,“ řekl. „Váš bratr spí a tak rychle se neprobudí. Celou noc byl vzhůru. Myslím, že hodně riskujete, slečno. Co by udělal váš otec, kdyby věděl, že jste teď tady?“

„Kdyby věděl, že jsem proti jeho vůli tady – asi by mě vydědil. Hodně mu na Johnnym záleží.“

„Musí to být tvrdý muž.“

„Ano,“ řekla a způsob, jakým to řekla, byl výmluvný. Potom dodala: „Až se setmí, naši lidé se pokusí Johnnyho osvobodit. Nemáte moc času, pane Calhoune. Věřte mi, chci zabránit krveprolití.“

„Proč se mi stále snažíte pomoct?“ polohlasně se zeptal.

Venku několik vteřin panovalo ticho a pak dívka naléhavým tónem řekla: „Protože nechci, abyste musel pykat za něco, co provedl někdo z naší rodiny. Chtěla bych toho pro vás udělat víc, ale svého otce ani naše mužstvo nezastavím. Prosím vás, odjeďte, než bude pozdě.“

„Víte, že to nejde, i kdybych chtěl,“ řekl. „Do deseti minut bych měl v patách všechny jezdce vašeho otce i jeho samotného a štvali by mě tak dlouho, dokud bych jim nepadl do rukou.“

„A teď se bude dít co?“

„To nevím.“

„Ale já ano. Pověsí vás tady v Amarillu.“

„Ne, pokud přijede Riker.“

„Co ten může udělat?“

„Řekl bych, že hodně, slečno. Má za sebou zákon. Váš otec se neodváží zasáhnout proti němu.“

„Vy ho neznáte.“

Mlčel.

„Takže jsem vás nepřesvědčila?“ zeptala se.

„Ne, slečno!“

Téměř minutu panovalo ticho, zatímco Dan Calhoun naslouchaljen svému vlastnímu dechu a bušení svého srdce.

„Pak hodně štěstí,“ ozvalo se zvenčí. Chtěl něco odpovědět, ale už slyšel jen tiché, vzdalující se kroky.

Pomalu přišel k oknu a vyhlédl na ulici, kde již bylo šero a kde domy vrhaly měkké, nejasné stíny.

Po chvíli ucítil, že ho někdo pozoruje, a otočil se. Na posteli ležel Johnny Clayton, který na něho hleděl. V jeho tváři nebyly známky ospalosti. Krátce vyhlédl z okna k večerní obloze a opět se natáhl. Neusmíval se, jeho tvář působila zachmuřeně.

„Sue byla tady, že?“ zeptal se.

Dan mu neodpověděl.

„Starý bude zuřit, až se dozví, že vám chtěla pomoct. Ale ženy zkrátka nikdy nechtějí vidět krev.“

Dan ještě pořád mlčky stál vedle okna. Potom si sáhl do kapsy, vytáhl hodinky, otevřel víčko a krátce pohlédl na ciferník. Čekal na Rikerův příjezd.

Jak dlouho to ještě bude trvat? Jak dlouho ještě?

A pak: Opravdu ho Riker dokáže ochránit před Claytonem a jeho mužstvem?

Do jeho myšlenek řekl Johnny Clayton: „Je načase, aby mě odsud starý vytáhl, jinak tu budu muset strávit ještě další noc.“

Dan schoval hodinky a řekl: „To nebudeš muset.“

+ + + + +

Sandy Erin chodil po chodníku sem a tam, kouřil a ruce měl strčené za širokým revolverovým opaskem.

Jak nenávidí toho Calhouna!

Nemohl ho však ze saloonu nijak dostat. Nemohl do jeho pokoje.

Kdyby Calhouna přiměl opustit saloon a vyjít na ulici, bylo by mnohem snazší ho vyřídit. Teď už se nemohl starat o Johnnyho Claytona. Ten hlupák si sám zavinil to, že byl v Calhounových rukou. Kdyby se ho zmocnil Riker, bylo by to ještě nebezpečnější.

Sandy Erin cítil, že ho při té myšlence polil studený pot. Znal Rikera a věděl, co by marshal udělal.

Náhle se prudce zastavil. Stál před lékárnou.

Chvíli se rozhlížel, pak přistoupil ke dveřím a zastínil si dlaněmi oči, aby přes výlohu viděl dovnitř.

Náhle ho něco napadlo. Možná přece jen ještě existuje způsob, jak Calhouna dostat ze saloonu.

Ustoupil a rozhlédl se. Ulice byla liduprázdná. Věděl, že starý Clayton rozestavil své nejlepší střelce na střechy okolních domů, aby Calhounovi zabránil odjet, ale tito muži jeho, Erina, vidět nemohli. Byli příliš vysoko a on stál pod střechou chodníku.

Ještě jednou přitiskl tvář k výloze a vevnitř, v přítmí obchodu, uviděl velkou plechovou konev. Petrolej…

+ + + + +

Byla tma a větrno. Ve větvích keřů, které rostly kolem pěšiny, šelestil vítr. Zdálo se, že zesiluje.

Byla noc. Nad jezdci pluly mraky. Bylo částečně zataženo. Tři jezdci s klobouky posunutými do čela a skloněnými hlavami mlčky jeli krajinou. Vyjeli hned, jak Lee dovyprávěl svůj příběh. I koně byli unavení.

„Takže tak to bylo,“ po chvíli řekl Riker, který jel uprostřed a utíral si z obočí prach a pot.

„Ano, marshale, ubezpečuju vás, že to je pravda,“ odvětil Lee.

Zástupce úkosem pohlédl svého nadřízeného.

„Marshale,“ řekl.

„Ano?“

„Znamená to Claytonův konec?“

„Ano,“ přisvědčil Riker.

„To jsem si myslel.“

Riker na něho nepohlédl, když dodal: „A co jste si myslel ještě, pane Hodgi.“

Zástupce se kousl do rtů. „Myslel jsem na Calhouna,“ řekl.

„Co když přijedeme pozdě? Při takovém tempu?“

„Nemůžeme cválat, Tome. Koně jsou úplně vyčerpaní.“

„Ale jde o život nevinného člověka.“

„Jestli budeme koně příliš hnát,“ trpělivě řekl Riker, „tak se zhroutí a posledních pár mil budeme muset do Amarilla jít po svých, se sedlem na zádech. To chceš, Tome?“

+ + + + +

Dan ještě pořád seděl u okna. Byl netrpělivý. Čas se nesnesitelně vlekl. Hlavou se mu honily myšlenky, uvažoval o Sue Claytonové, o Lemovi, který na něho čeká v Pampě, o ranči, o pomstě – a se zlověstnou pravidelností se jeho myšlenky vracely k Johnnymu Claytonovi, který ležel na posteli a jistě taky hodně přemýšlel. Ještě nebyl ztracen, ještě se nemusel vzdát.

Mužstvo jeho otce ovládalo město a Riker se zatím nevrátil.

Náhle se z ulice ozvaly hlasy. Hlasy a kroky mnoha lidí.

Johnny Clayton trhl hlavou jako útočící had.

„Co se děje?“ zeptal se.

Dan vyhlédl z okna. Po ulici běželi lidé. Byla tam naprostá tma.

„Calhoune, slyšíte mě?“ zvolal kdosi.

„Slyším, Claytone!“

„Okamžitě pojďte dolů!“

„Proč, přijel Riker?“

„Ne, vy blázne!“ zvolal Clayton. „Ne, saloon hoří!“

Dan cítil, jak se mu divoce rozbušilo srdce.

„Vy jste ho zapálil, Claytone!“ vykřikl.

„Ne, to jsem nebyl já,“ odpověděl rančer. „To jsem nebyl já. Přísahám!“

„Pak ten požár uhaste, Claytone!“

Dan měl pocit, že cítí slabý pach kouře. Zmocnil se ho neklid.

Přiběhl ke dveřím, odstrčil stůl a otevřel.

O vteřinu později ho zahalil oblak hustého dýmu. Odkudsi se ozývalo praskání plamenů, které nemohl vidět. Uskočil, zavřel dveře a opřel se o ně.

Z ulice zněl křik mnoha hlasů. Zřetelně rozeznával Claytonův, rančer na něho řval, měl strach o svého syna, který s vytřeštěnýma očima ležel na posteli a přerývaně oddechoval.

Kouř pomalu odtáhl oknem. Calhoun cítil, jak mu dráždí hrdlo. Do očí mu vhrkly slzy.

Johnny Clayton sebou začal na posteli házet a trhat řemeny.

„Musíme pryč!“ v panice volal. „Musíme pryč! Jinak tu uhoříme zaživa! Odvažte mě, Calhoune! Ksakru, odvažte mě!“

Dan chladně hleděl na mladíka, kterého strach o život téměř připravil o rozum.

+ + + + +

Pode dveřmi do místnosti pronikal kouř, a vylil se Danovi kolem nohou.

Saloon Amarillo byl postavený ze starých, trouchnivých desek, které toho zažily už hodně a které horké slunce vysušilo. A tato prkna, z nichž byly postavené stěny, schody a střecha, byla ideální pro rychlý postup požáru.

Dole na ulici muži z ranče Dvě C vytvořili řetěz a podávali si vědra. Takto se snažili hasit, požár však zastavit nešlo.

Dan, který ještě stále přivřenýma očima hleděl na svého zajatce, slyšel, jak oheň postupuje. Bylo jasné, že zanedlouho pronikne dovnitř.

I schody byly dřevěné, a i ty již stravovaly plameny. Přitom byly tou poslední únikovou cestou.

Dan v lomozu slyšel Cala Claytona, který z ulice volal: „Johnny, Johnny – kde jsi?“

Johnny Clayton jako by ho neslyšel. Se ztrhaným obličejem zápolil s řemeny, které nechtěly povolit.

Vzlykal.

Dan se pomalu probral ze zamyšlení.

Nyní již cítil dým zřetelněji. Připadalo mu, že plameny jsou již blízko.

Teď jsi v pasti, trpce si pomyslel. Přinutí tě vyběhnout na ulici. Ti psi, ti špinaví, zatracení…

Jen klid! Jen neztrácet klid! Pohlédl na zuřivě se zmítajícího mladíka na posteli, přistoupil k oknu a pohlédl dolů. Viděl, že muži si dole ještě stále podávají vědra a hasí požár.

Před saloonem stál na ulici starý Clayton a hleděl nahoru. Když u okna uviděl Dana Calhouna, zvolal: „Pojďte dolů, Claytone! Vraťte mi mého syna! Oheň nezastavíme, za deset minut je celá budova v plamenech! Pak bude pozdě! Pojďte dolů, než bude pozdě!“

Dan se otočil a pohlédl ke dveřím. Kouř, který dovnitř pronikal škvírami, byl stále hustší. Nevěřil rančerovi, že saloon nezapálil. Bylo to však jedno, nyní musel jednat.

Přistoupil k posteli a rozvázal John-. nyho.

Stále na něho mířil koltem.

„Vstávej!“ zvolal.

Vypadalo to, že se Johnny na něho vrhne.

Dan ho praštil pažbou koltu do hlavy. Johnny se skácel na zem, ale Dan ho zvedl.

„Už to nezkoušej!“ vyhrkl. Jednou rukou Johnnyho chytil kolem krku, mladík však pořád běsnil. Stále hustější kouř ho zřejmě připravil o poslední zbytky rozumu. Snažil se vytrhnout a kopl Dana do holeně.

„Pusť mě!“ vykřikl. „Pusť mě, ty grázle! Nechci uhořet! Pusť mě!“

Dan ho držel pevně a ještě víc ho přitiskl k sobě, aby se nemohl zmítat.

Johnny zuřivě bojoval. Hrozící smrt v plamenech mu dodávala síly.

Dan ho pomalu strkal ke dveřím. Nezdržoval se odemykáním a vykopl je.

Několik vteřin byli oba zahaleni kouřem, který se valil chodbou. Z dýmu šlehaly plameny, které se šířily dál.

Dan přivřenýma očima hleděl na chodbu. Byla prázdná.

Čekal, že tam na někoho narazí, ale starý Clayton měl očividně strach o život svého syna.

Strkal Johnnyho dál. V pravé ruce držel revolver.

Další oblak kouře k nim přinesl štiplavý pach petroleje.

Takže přece jen saloon podpálili, pomyslel si.

Průvan, který vznikl díky otevřeným dveřím, oheň ještě rozdmýchal. Kdesi se z hořící stěny vylomilo prkno, vyletěly jiskry a ožehly Danovi vlasy.

Johnny hekal a sípal. Dan ho pevně držel, takže skoro nemohl dýchat, kromě toho ho ještě dráždil štiplavý kouř. Jeho odpor už nebyl tak intenzivní, nechal se vést.

Dan ho strkal před sebou chodbou směrem ke schodišti. V očích ho pálil dým a vedro, byl celý zpocený.

Skrze slzy, které mu kouř vehnal do očí, před sebou viděl Johnnyho hlavu a jeho chvějící se ramena. Věděl, že venku stojí Cal Clayton a jeho mužstvo – připravení ho rozstřílet na kusy, až ho uvidí. Stále hustší, dusivý kouř mu však nedával na vybranou.

Narazil do zábradlí a šlápl na první schod.

Tu třeskl výstřel.

Na několik zlomků vteřiny přehlušil praskání plamenů.

Dan mezi cáry kouře viděl nezřetelné obrysy postavy.

Vrhl se na zem i s Johnnym a převalil se.

Pak se po již částečně hořícím schodišti skutálel i s Johnnym dolů.

Viděl, jak se kolem něho v rychlém sledu točí plameny a kouř, a pak byli dole. Naráželi do stolů, shodili několik židlí a zastavili se u konce barového pultu.

Dan se převalil a ukryl se za mosazí pobitý pult, jehož kovové části se v záři plamenů leskly. Přitáhl k sobě Johnnyho a dvakrát vystřelil do patra. Hned však věděl, že minul.

Seshora se ozval výstřel a pak kdosi vykřikl: „Johnny!“

„Sandy!“ zvolal mladý Clayton. „Tady jsem! Věděl jsem, že mě odtud dostaneš! Tady jsem!“

Dan, který ležel na kraji pultu, náhle uviděl tvář muže, který dřepěl v patře a hleděl dolů.

Poznal ho…

Na tu tvář nezapomněl.

To byl ten druhý muž, Johnnyho kumpán!

Než mohl zvednout kolt a vystřelit podruhé, zahalil muže oblak kouře.

„To je tvůj přítel!“ tvrdě řekl k Johnnymu Claytonovi. „Poznal jsem ho. Vy dva, vy dva…“

Johnny se na něho ztrhaně usmál. „Ano, my dva,“ nenávistně vyhrkl. „My dva to dokážeme, Calhoune!“

Z galerie třeskl výstřel. Kulka se zaryla do lesknoucího se mosazného pažení těsně vedle Danovy tváře. Ucukl a utřel si pot z čela.

Venku stál Cal Clayton, čekal však zbytečně.

Dan se otočil a namířil revolver na Johnnyho.

Viděl potem zalitou, rudou, opuchlou tvář, která náhle zbledla.

„Co to má být, Calhoune?“ zeptal se Johnny přeskakujícím, chvějícím se hlasem.

Dan na něho pohlédl.

„Ty,“ řekl. Jen toto slovo. „Ty…!“

„Calhoune! Ne!“

„Vezmu tě s sebou,“ řekl Dan. Připadalo mu, že neslyší svůj vlastní hlas. „Vezmu tě s sebou, to ti přísahám.“

„Calhoune! Sakra, Calhoune…“

Dan cítil, jak se v něm vše napjalo. Když konec, tak konec!

„Drž hubu, ty parchante!“ zabručel. „Jenom nic neříkej, ty pse! Kvůli tobě zemřely stovky lidí, a teď tu škemráš o život!“

Johnny hleděl do jeho očí a viděl v nich smrt.

Chraplavě vykřikl, kopl ho a vyrazil zpoza výčepního pultu.

Dan na něho vystřelil, když chtěl vyskočit. Viděl, jak Johnny trhl hlavou a jak se mu podlomily nohy. Svalil se mezi rozbité židle a stoly a zůstal bezvládně ležet.

Z patra třeskly další tři výstřely. Dan cítil, jak ho něco šlehlo na levém rameni, načež naslepo vystřelil do kouře. Na chvíli se mu zdálo, že slyšel žuchnuti, potom se ale seshora ozval výkřik, který přehlušil praskání a syčení plamenů.

V kouři se objevila postava, které se zmocnily plameny. Hořící muž křičel a vrávoral k zábradlí galerie, které se pod jeho vahou prolomilo.

Ještě chvíli tam nahoře stál a mával rukama, načež se zřítil dolů mezi stoly, které Dan a Johnny Clayton při svém pádu ze schodů převrhli a které nyní ležely nohama nahoru.

Kdesi v zadním traktu budovy se něco s duněním zhroutilo.

Dan pomalu vstal a rozhlédl se.

Mezi stoly se svíjel Johnny Clayton. Pak se opřel o lokty a otočil se k Danovi. Po tváři mu tekla krev.

„Ty jsi – odkrouhl Sandyho!“ vyhrkl.

„Ano,“ řekl Dan.

Přišel k Johnnymu Claytonovi a zvedl ho.

„Vstaň!“ řekl.

Museli ven, každou chvíli se mohla zřítit střecha.

„Ano, ven,“ hlesl Johnny. „Ven! Tam je můj otec – a naše mužstvo.“

„A já mám tebe!“ řekl Dan a zvedl kolt.

„To ti moc nepomůže.“

„Uvidíme, co je tvůj otec zač,“ řekl Dan. „Dělej!“ Chytil ho kolem krku, přiložil mu hlaveň revolveru ke spánku a pak ho strkal před sebou ke dveřím. Kopl do nich a vyšli ven.

V tu chvíli všichni na ulici strnuli a pohlédli na oba muže.

Dan viděl starého Claytona, který stál bez klobouku a se ztrhanou tváří necelých deset yardů od nich, a současně si všiml, že jezdci ranče Dvě C se krokem blíží ze všech stran a že kolem nich utvořili půlkruh.

Vše bylo ozářeno plameny a Dan si pomyslel, že něco podobného viděl, když to všechno začalo.

Cal Clayton váhavě zvedl ruku a všichni strnuli.

Dan vedle rančera v mihotavém svitu ohně viděl Sue Claytonovou.

„Pusťte mě!“ řekl.

Cal Clayton tam stál a ztěžka oddechoval. Slyšel ta slova, ale mlčel. Vypadalo to, jako by byl příliš rozrušený na to, aby mohl mluvit. Jenom sevřel pěsti a mlčky, jako by mechanicky, zavrtěl hlavou.

Dan věděl, že má pouze jedinou šanci. Pomalu, tak aby to rančer mohl vidět, natáhl kohoutek a zároveň ucítil, jak sebou Johnny trhl.

„Dělejte,“ řekl chraplavým, syčivým hlasem. „Dělejte! Uvolněte cestu, nebo to zmáčknu!“

Cal Clayton se nehýbal z místa. Pomalu a přerývaně řekl: „Ještě nikdy se nestalo, že by nějaký zločinec využil Claytona jako rukojmí a pak odešel nepotrestán.“

„Ještě se ukáže, kdo je tu zločinec,“ řekl Dan. „Ale to je záležitost marshala Rikera. A teď mi jděte z cesty!“

„Ne!“

Sue Claytonová svému otci položila ruku na rameno.

„Otče,“ řekla naléhavým hlasem. „Otče, prosím…!“

Odstrčil ji. „Ne, Calhoune!“

Pomalu vykročil k Danovi.

Jeho tvář ve svitu plamenů vypadala jako maska indiánského tanečníka.

Za ním se pohnuli jeho jezdci. Ruce měli nad pažbami koltů. Vysoký, mohutný muž, který kráčel ke Calhounovi, měl sevřené pěsti a ztěžka a rozčileně oddechoval.

Sklonil ramena, natáhl krk a pootevřel ústa. Syčivě vydechl.

Dan ho pozoroval. „Říkám vám to naposledy,“ tiše řekl.

Clayton však kráčel dál, pomalu, rozvážně – a přitom vrtěl hlavou.

„Toho se neodvážíte, Calhoune,“ řekl. „Toho ne! Za to byste tvrdě zaplatil.“

Johnny Clayton se pokusil naklonit hlavu tak, aby neměl hlaveň revolveru na spánku, ale tlak nepolevoval.

„Stůj!“ vyhrkl. „Otče, zůstaň stát, on to zmáčkne!“

„Toho se neodváží!“

„Prosím, zůstaň stát…“

Cal Clayton však kráčel dál.

Ještě dvacet kroků ho dělilo od obou mužů, kteří stáli přede dveřmi saloonu. Ještě patnáct, ještě deset, osm…

Tu třeskl výstřel. Jeho ozvěna se odrážela od zdí domů.

Clayton se otočil a pohlédl na druhou stranu široké, prašné Main Street.

Ze stínu přístřešku vyšly na ulici čtyři postavy.

Marshal Riker, jeho dva zástupci a starý opilec Lee, který držel v rukou winchestrovku.

Joe Riker strčil kolt, z něhož vystřelil do vzduchu, do pouzdra a zvedl brokovnici s uřezanými hlavněmi.

„Jestli se někdo pohne, odpravím ho,“ řekl přidušeným hlasem. „To platí i pro vás, Claytone!“

Dan pohlédl na rančera, který už stál tak blízko, že by se ho mohl dotknout, kdyby natáhl ruku. Viděl, jak přivřel oči.

„Rikere, vy?“

„Ano, já,“ řekl marshal z druhé strany ulice. „To jsem já, Claytone.“

„Vy nejste – v Llanu?“

„Ne.“

Riker pomalu přišel blíž. Jezdci ranče Dvě C na chvíli váhali, pak se však před brokovnicí rozestoupili.

„Pusťte toho muže, Calhoune!“ řekl marshal. „Je to můj zajatec. Johnny Claytone, jménem zákona vás zatýkám za vraždu Hanka Shermana a za nezákonný prodej zbraní indiánům. Pokud budete klást odpor, budu nucen na vás střílet!“

Cal Clayton otevřel ústa a chraplavě zasténal. „To není pravda!“ řekl a pak vykřikl: „To je lež, to je zatracená lež, Rikere!“

„Je to pravda!“

„Není to pravda!“ zvolal Clayton. „Je to můj syn, Rikere! Claytonové nejsou zločinci!“

Riker na něho pohlédl. Cukalo mu ve tváři. „Opravdu to byl jediný zločin, kterého se kdy někdo z Claytonů dopustil?“ řekl hlasem, který se chvěl nenávistí.

Clayton rozevřel dlaně.

Marshal na něho okamžitě namířil brokovnici.

„Kdysi jsme byli přátelé, Cale,“ tiše řekl. „Ale to už je dávno. Kdysi jsi pověsil Jima Hallowaye, aby ses ho zbavil. Byl to můj nejlepší přítel. Když jsem ho odřezal, přísahal jsem, že za to jednoho dne zaplatíš. Ten den teď přišel, Cale Claytone, králi Amarilla. Teď se ti za tu vraždu pomstím. Tvůj syn bude viset.“

Clayton zbledl, otočil se ke svému mužstvu a mávl na něj.

„Jestli se někdo odváží vztáhnout ruku na mého syna, střílejte! Zastřelte Rikera, zastřelte Calhouna, zastřelte je všechny! Všechny! Claytonové nejsou zločinci, Claytonové svou čest dokážou bránit!“

Na několik vteřin na ulici panovalo ticho. Bylo slyšet jen praskání ohně.

Potom zachmuřený Riker řekl: „Tvůj syn je zločinec, Cale, vydej mi ho!“

„Lžeš, můj syn není zločinec!“

Dan, který pustil Johnnyho, viděl, jak se vedle rančera objevila Sue. Byla bledá jak stěna.

Otočil se k ní. „Slečno Sue, povězte to svému otci. Vy to přece víte!“

Viděl, jak váhala, a dodal: „Jestli mu to neřeknete, dojde ke krveprolití. Možná to nikdo z nás, kdo jsme tady, nepřežije. Chcete tím být vinna? Povězte mu to!“

Cal Clayton se k ní pomalu otočil. I Johnny na ni hleděl. Teď všechno záviselo na ní.

„Dcero,“ řekl Clayton. „Víš, že to není pravda. Řekni marshalovi, že to není pravda!“

Stála tam, bledá jako stěna.

Vteřiny plynuly.

„Sue?“

„Otče?“

„Sue, řekni mu, že to není pravda!“

Několikrát se nadechla a potom zcela tiše řekla: „Je to tak! Je to pravda, Johnny je…“

Nedořekla to. Johnny rychle přiběhl k ní. Šedovlasý rančer sáhl po koltu, ale už bylo pozdě.

Johnny mu ho vytrhl z pouzdra a namířil ho na ostatní.

„Kdo se pohne, koupí kulku!“ vykřikl.

Vystřelil na Rikera, který se pohnul.

Reflexivně zmáčkl spouště brokovnice a zaduněl ohlušující výstřel. Marshal s tváří zkřivenou bolestí zavrávoral dozadu a chytil se za rameno.

Všechno se odehrávalo velmi rychle. Johnny Clayton, který věděl, že má jen jedinou šanci, se bleskově rozhlédl a poznal, že nemůže uprchnout ani doleva, ani doprava. Zbývala mu jediná cesta, cesta do plamenů, kde by se možná mohl zachránit, kdyby se mu povedlo dostat se k zadnímu vchodu saloonu.

Než se ostatní vzpamatovali, vzal dívku a odtáhl ji s sebou dovnitř.

„Johnny!“ zvolal Cal Clayton. To se však již rozletěly dveře a ven vyvrávorala Sue. Klesla na kolena a nad ní hvízdly tři kulky.

Cal Clayton přiběhl ke dveřím, ale ještě rychlejší byl Dan Calhoun, který proskočil dveřmi dovnitř.

Viděl, že Johnny Clayton běží k zadnímu vchodu. Převrhával při tom stoly a židle.

Několik vteřin předtím, než dorazil k zadním dveřím, se zřítilo trámoví střechy. Vytryskly při tom jiskry.

Johnny Calhoun zavrávoral a vyděšeně se rozhlédl. Vypálil na Dana, přiměl ho se krýt a vyběhl na schody. Znovu se zastavil a vystřelil.

Dan, který dřepěl za převrženým stolem, cítil, jak ho něco horkého ožehlo na spánku. V následujícím okamžiku mu líci a límec zalila krev. Naslepo vystřelil a vrhl se k zemi, zatímco Johnny běžel po schodech nahoru.

Dorazil do jejich poloviny.

„Johnny!“ zvolal kdosi skrze praskání plamenů.

Dan viděl, že mladík uprostřed schodiště strnul. Ohlédl se přes rameno. U vstupních dveří stál Cal Clayton. V ruce držel revolver.

„Otče?“

„Ano, Johnny, pojď dolů.“

„Otče, oni mě pověsí!“

„Ano.“

„A to chceš připustit?“

„Johnny, pojď dolů.“

„Ne!“

„Vraždil jsi, Johnny! Nedovolím, aby ses provinil ještě víc! Dej mi svůj revolver!“

„Ne!“

„Dej mi ho!“

„Ne, otče. Ty mě nezastavíš, nikdo mě nezastaví!“

Jedna stěna saloonu se prolomila a zhroutila se. Do sálu se šířil kouř.

„Jdu, otče.“

„Já tě nenechám odejít, Johnny.“

„Pak tedy…“

Johnny zvedl ruku.

Oba vystřelili současně. Výstřely se slily do jednoho třesku.

Johnny se ztrhaně usmál. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, pak mu však ochabla ruka a kolt dopadl na schody. Ještě chvíli se držel zábradlí. Výraz jeho tváře prozrazoval bolest. Byl bledý jako stěna. Potom se mu podlomily nohy, zhroutil se na schody, skutálel se dolů a zůstal ležet.

Dan, který se ještě stále pokoušel šátkem zastavit krvácení, viděl, jak rančer pustil revolver na podlahu a šel k nehybné postavě, která ležela pod schody.

Padl na kolena, převalil bezvládné tělo a přitiskl si hlavu svého syna k hrudi.

„Och, Bože můj,“ zasténal. „Johnny, Johnny, chlapče…“ Jeho tělo se chvělo jako v horečce.

+ + + + +

Kavalkáda pomalu odjížděla z Amarilla. V jejím čele rachotil povoz, který vezl pochmurný náklad přikrytý plachtou. Následoval Cal Clayton, shrbený v sedle. Vedle něho jel jeho předák, který ho podpíral, a za nimi ve dvojstupu dlouhá řada jezdců.

Dan, který spolu s Rikerem, jedním zástupcem a starým Leem stál na chodníku, na ně hleděl. Na konci kavalkády jela Sue Claytonová, sama…

Když spatřila muže na chodníku, zastavila u nich svého koně a dlouze na ně hleděla.

Potom tiše řekla: „Vy jste ho zlomili! Jste teď šťastní?“

Nikdo neodpověděl.

„Nenávidím vás,“ dodala. „Strašně vás nenávidím! Dávejte si na mě pozor! Přinutili jste mě ho zradit!“

„Slečno Sue,“ řekl Riker přeskakujícím hlasem. „My…“

Nečekala, co řekne, otočila koně a vydala se za ostatními.

Dan hleděl za ní.

„Chudák děvče,“ hlesl.

Riker se chytil za poraněné rameno. V jeho hlasu bylo zvláštní uspokojení, když řekl: „Tam jede muž, který o sobě kdysi tvrdil, že je králem Amarilla. Teď je zlomený, tak jako sám zlomil tolik jiných. Zničil ho jeho vlastní syn. Brzy se utrápí.“

Dan ještě stále hleděl za Sue. Saloon se zřítil. V záři plamenů viděl její štíhlou postavu obklopenou tmou. Pak ucítil Leeovu ruku na rameni a pohlédl na něho.

Starý muž řekl: „Nedívej se za ní, parťáku. To je minulost. Co můžeš dělat? Nic. Nenech svého přítele Lema dlouho čekat, parťáku“

Dan se přinutil nemyslet na Sue.

„Ano,“ řekl. „Máš pravdu – parťáku.“