John Kirby

Colorado western 176. Jeho přítel zabiják

Johnnie Hatch stál s lesknoucíma se očima nad ruinami svého ranče a tělem svého zavražděného přítele. Pomstu, volal jeho vnitřní hlas. Ale jak mohl sám obstát proti přesile nepřátel? Johnnie věděl jen o jediné možnosti. Uzavřel dohodu s legendárním pistolníkem Billym the Kidem a jeho otrlými přáteli. Ještě netušil, že po boku tohoto obávaného psance sklouzne na šikmou plochu…

Johnnie Hatch přivřel oči a pohlédl na oblak prachu, který se z jihu blížil k jeho malému ranči. Muselo to být tak deset jezdců.

Johnnie se otočil a chopil se winchestrovky, která se opírala o zeď domku, který postavil teprve před třemi měsíci.

Byla to tvrdá, nebezpečná doba. Johnnie myslel na varování svých přátel v Las Cruces, kteří ho odrazovali od koupi půdy právě v kaňonu Hondo. Jenže Johnnie Hatch nikdy neuhýbal před těžkostmi a nemínil to udělat ani teď.

Zatím ho nechávali na pokoji, teď mu však bylo jasné, že dál to tak nepůjde. Od vraždy rančera Johna T. Tunstalla v kraji panoval rozruch. Vypukl otevřený boj mezi rančery a mocným syndikátem ze Santa Fé. Major Lawrence G. Murphy si nebral servítky. Chtěl rančery dostat na kolena a ovládnout Nové Mexiko.

Z prachu se vynořily obrysy jezdců.

Johnnie Hatch si oddechl, když poznal, že to nejsou Murphyho pistolníci, z nichž někteří nosili hvězdu jako muži zákona: zákona syndikátu ze Santa Fé.

Strčil si winchestrovku pod rameno a rozkročil se. Nehýbal se, když několik yardů před ním zastavili koně a zvířili prach.

Muži měli uštvané výrazy v obličejích. První jezdec, který seděl na grošákovi, byl podsaditý chlapík s rysy prozrazujícími krutost. V jeho černých očích se jiskřilo. Pozvedl ruku, aby ostatní jezdce, kteří začali křičet jeden přes druhého, umlčel.

„Ahoj, Dicku,“ klidným hlasem řekl Johnnie Hatch. „Zvířili jste prach.“

„Ahoj, Hatchi, to ještě nic není!“ zvolal tělnatý muž, který elegantně seskočil z koně a postavil se před Johnnieho Hatche. „Jedeme trochu skřípnout pana Murphyho, aby ho přešla chuť na vál ku!“ Ostatní jezdci též sesedli. Postavili se do půlkruhu okolo mladého rančera.

Johnnie Hatch je všechny znal. Všichni to byli známí pistolníci. Nyní byli podráždění.

Onen tlustý muž, Dick Brewer, byl jejich vůdcem. Měl na vestě hvězdu, které si Johnnie Hatch povšiml teprve nyní. Lehce se pousmál a ukázal na hvězdu.

„To Bradyho odvolali?“ zeptal se.

Muži se zašklebili a všichni mu ukázali hvězdy, které měli na košilích nebo na vestách.

„Když syndikát dal svým pistolníkům hvězdy, proč by měl McSween zůstat pozadu?“ odpověděl Dick Brewer. „Přísahali jsme na zákon. Na skutečný zákon, ne na zákon Lawrence G. Murphyho!“

Johnnie Hatch pokrčil rameny. Těkal pohledem mezi nimi. Nevěděl, jaký je mezi nimi a Murphyho pistolníky rozdíl. Jedni i druzí byli přesvědčeni o své pravdě a byli ochotni své soupeře rozstřílet na kusy.

Jeden z mužů, mladý chlapík, který ještě neměl ani dvacet let, přistoupil k Dicku Brewerovi.

Johnnie Hatch spatřil jeho modré oči, které byly chladné jako ledovce.

„Jsme tu proto, že tě chceme vzít s sebou,“ řekl mladík. „Nemůžeš stát stranou. Jednoho dne bude chtít syndikát i tvou půdu, protože jsou na ní prameny, které Murphy chce.

Johnnie Hatch zavrtěl hlavou.

„Tomu nevěřím, Billy,“ odpověděl. „Murphy by tu půdu koupil dávno předtím, než jsem se tu objevil. Takže ji asi zas tolik nepotřebuje.“

Chlad v modrých očích Johnniemu Hatchovi naháněl hrůzu. Viděl toho mladíka před několika týdny s rančerem Tunstallem v Lincolnu. Jmenoval se William Bonney a Johnnie slyšel, jak Tunstall říkal, že to je ten nejnadanější kovboj, jakého kdy poznal. Pravděpodobně ho však předákem svého ranče jmenoval i proto, že byl rychlý s koltem.

„Vlastně vůbec nevypadáš jako zbabělec,“ tiše řekl mladík.

Johnnie hleděl na ostatní. Usmál se.

„Znáte mě příliš dobře na to, abych musel odpovídat, Billy,“ klidně řekl. Jeho pohled byl upřen na Dicka Brewera. „Vy chcete přepadnout Murphyho ranč?“

Dick Brewer zavrtěl hlavou.

„Slyšeli jsme, že se na něm schovávají Billy Morton a Frank Baker,“ přidušeně řekl.

Johnnie Hatch si tiše povzdechl. A je to tady, pomyslel si. Rozpoutali štvanici na Tunstallovy vrahy.

Co to znamenalo, mu bylo jasné. Kdyby se jim podařilo Mortona a Bakera zabít, udeřil by Murphy se vší silou. A syndikát ze Santa Fé byl mocný. Tvrdilo se, že jeho příkazy nevykonávají jen muži zákona, ale že v jeho službách stojí i politici a soudci.

Johnnie Hatch zavrtěl hlavou.

„Jestli odděláte Mortona a Bakera, bude to váš konec,“ řekl. „Pak vám ty hvězdy moc nepomůžou.“

Jeden muž, který byl o půl hlavy vyšší než ostatní, předstoupil před ostatní.

„Nechceme je oddělat, Hatchi,“ řekl. „McSween nám přikázal, že je máme do Lincolnu přivést živé, aby mohli stanout před soudem.“

Johnnie Hatch pohlédl na vysokého Hanka McCloskeyho. To byl lovec bizonů a Johnnie ho znal jako poctivého člověka, který říkal to, co si myslel. Přesto mu neunikly pohledy, které si vyměnili Dick Brewer a Billy Bonney. Oběma lomcovala nenávist. Johnnie to zřetelně cítil.

Chápal to. Prý byli u toho, když Murphyho zabijáci zastřelili neozbrojeného Tunstalla a zohavili jeho tělo.

Mladík ztrácel trpělivost. „Jenom tu marníme čas,“ vyhrkl. „Co je, Johnnie? Pojedeš s námi, nebo se chceš schovávat ve svém doupěti, dokud sem nepřijede Murphy?“

Johnnie Hatch pomalu přikývl.

„Dobrá,“ řekl, „pokud se budete držet McSweenových pokynů, pojedu s vámi.“

Dick Brewer si olízl rty a přikývl.

„O.K., Johnnie, to ti slibujeme.“

Johnnie pohlédl na Billyho the Kida, jak mladíkovi přezdívali Murphyho zabijáci.

V jeho chladných, modrých očích se na chvíli zajiskřilo. Pak však též přikývl.

Johnnie Hatch mu nevěřil, věděl však, že má jen dvě možnosti: jet s nimi, nebo se vzdát ranče.

+ + + + +

Kromě Billyho the Kida, Dicka Brewera a lovce bizonů McCloskeyho v houfu jeli ještě Charlie Bowdre, Henry Brown, John Middleton, Frank McNab a bratranci Frank a George Coeovi.

Johnnie Hatch se nepřátelil s žádným z nich. Byli to všechno divocí chlápci, tak jako ještě před několika lety on sám. Cítili se být se svými revolvery silní a byli ochotní bez zábran zabíjet, kdyby jim do cesty vjel někdo z Murphyho smečky.

Johnnie se ptal, zda by i on sám pociťoval takovou nenávist, kdyby byl na Billyho místě. Slyšel, že pro mladíka byl Tunstall otcem. Tunstall prý byl první, kdo v Billym probudil pocit, že je člověkem. A teď byl Tunstall mrtvý. Zavraždili ho Murphyho zabijáci.

Johnnie chápal mladíkovu nenávist, i když neschvaloval to, jakým způsobem se mstil.

Vyjeli z kaňonu Hondo a vydali se kaňonem Bonito, který vedl do údolí Pecosu, kde měl svůj ranč major Lawrence G. Murphy.

Každý z jezdců věděl, že jedou do jámy lvové, ale nikdo z nich neváhal ani na vteřinu. Bylo jich jen tucet a přesto byli odhodlaní bojovat třeba i s celou armádou.

Daleko před nimi se v prérii leskla hladina Penasco Creeku. Na březích rostly stromy.

Dick Brewer náhle zastavil svého grošáka.

Ostatní měli co dělat, aby včas zareagovali.

„Co se děje, Dicku?“ se zaklením zvolal Charlie Bowdre, jehož kůň vyhazoval zadníma.

„Nevidíte ty chlápky tam pod těmi stromy?“ zeptal se Brewer. „Johnnie, ty máš nejostřejší oči. Vidíš je?“

Johnnie Hatch vyjel před ostatní, aby unikl prachu, který zvířila kopyta koní. Zastínil si dlaní oči a poněkud je přivřel, protože ho oslepoval sluneční svit.

Viděl, jak jeden z mužů vyskočil a pohlédl na ně. Pak se pohnuli i ostatní.

„Billy Morton!“ řekl.

To jméno na ně mělo účinek nálože dynamitu. Několik vteřin na sebe hleděli, pak Billy the Kid vykřikl a švihl svého plaváka koncem uzdy.

Celá kavalkáda okamžitě vyrazila.

Pět mužů pod stromy rozpoznalo nebezpečí. Vyšvihli se do sedel, otočili koně a dali se na útěk.

Těsně vedle Johnnieho Hatche, jehož hnědák se propracoval na špici, aniž by ho Johnnie nějak zvlášť poháněl, třeskl výstřel.

Billy ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku, uzdu plaváka omotal kolem hrušky sedla a začal střílet na prchající jezdce.

Johnnie Hatch mu mohl říct, že to je zbytečné, ale když viděl výraz v Billyho tváři, poznal, že by to nepomohlo.

Mladíka hnala nenávist.

Johnnie přemýšlel, zda se rozhodl správně. McSween, právní zástupce rančerů, jim sice nařídil, že vrahy mají do Lincolnu přivést živé, ale kdo mohl říct, že se tím budou řídit? Podle toho, co Johnnie viděl, to bylo nepravděpodobné. Billy the Kid nechtěl nic jiného než pomstu a McSweenovy instrukce ho nemohly zastavit.

Dva z prchajících jezdců náhle odbočili doprava.

Billy the Kid byl chvíli zmatený, ale potom poznal, že to jsou Billy Morton a Frank Baker.

Celá smečka pronásledovatelů se vydala za nimi. O ostatní se nestarali.

Johnnie sevřel rty. Byl si jistý, že zbylí tři kovbojové pojedou na ranč a řeknou Murphymu, že jeho nepřátelé přešli do útoku.

Billy znovu vystřelil. I Frank McNab a George Coe pálili ze svých pušek, i když na takovou vzdálenost nemohli trefit.

Pomalu je doháněli. Koně obou vrahů nebyli ani zdaleka tak rychlí jako zvířata pronásledovatelů.

Johnnie poznal, co má Morton v úmyslu. Zabijáci mířili k jednomu malému, tmavému bodu na obzoru.

Prérijní chata!

Nyní i Billy a ostatní pochopili, co Morton s Bakerem chtějí provést. Výkřiky pobízeli koně. Frank Coe střílel z revolveru, i když to bylo nesmyslné.

Potom se nad prchajícími objevily bílé obláčky. Morton a Baker opětovali palbu, jejich kulky však byly stejně neškodné jako střely jejich pronásledovatelů.

Prérijní chata byla vidět stále zřetelněji.

Johnnie Hatch zastavil svého hnědáka. Věděl, že Mortona a Bakera před chatou nedostihnou. A kdyby se zabijáci ukryli v chatě, nedostala by je odtud ani celá armáda, pokud měli dost nábojů.

Frank Baker se před chatou vrhl ze sedla. Zahalil ho oblak zvířeného prachu. Okamžik nebylo nic vidět, pak se otevřely dveře.

Viděli, jak Baker vklouzl dovnitř. Pak se tam ukryl i Billy Morton. Sedlo jeho koně bylo náhle prázdné. U otevřených dveří se mihl stín, pak se s bouchnutím zavřely.

Třeskly výstřely pronásledovatelů. Kulky se zarývaly do prken prérijní chaty, bylo už však pozdě. Billy Morton a Frank Baker před nimi byli v bezpečí.

Billy the Kid, jehož tvář byla zrudlá hněvem, nemínil couvnout. Přitiskl se k hřívě svého plaváka a pálil jednu kulku za druhou.

Jedna z kulek vystřelených z chaty mu hvízdla těsně okolo hlavy a probrala ho z opojení. Otočil koně a vrátil se k ostatním, kteří zůstali mimo dostřel Mortonových a Bakerových zbraní.

„Jestli mají dost střeliva, tak je odtud beze ztrát nedostaneme,“ přidušeně řekl Dick Brewer. Tak jako Billy byl i on rozčilený kvůli tomu, že vrahy nedostihli ještě před chatou.

„Nevypadá to, že byste je chtěli chytit živé,“ řekl do ticha Johnnie Hatch.

Muži na něho pohlédli.

„Co jsi čekal?“ jízlivě se zeptal Frank McNab. „To si máme nechat vpálit kulku do hlavy?“

Johnnie neodpověděl. Byl zvědavý, co teď podniknou Dick Brewer a Billy. Pokud Mortona a Bakera chtěli vyřídit beze ztrát, museli počkat do tmy. A ani pak nebylo jisté, zda je zneškodní, aniž by sami koupili kulku.

Krom toho tu byli ještě ti tři kovbojové, které nechali odjet. Pokud varovali Murphyho, bylo jisté, že se vydá i s celým mužstvem na trestnou výpravu.

„Rozdělte se!“ řekl Dick Brewer. „Jakmile uvidíte pohyb, střílejte!“

Zarazil se, když viděl, že Johnnie ještě nevytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra.

„He, Johnnie,“ tiše řekl. „Nevzali jsme tě proto, aby ses jen díval.“

Johnnie Hatch s úsměvem pokrčil rameny.

„Nemyslím, že Morton nebo Baker jsou tak hloupí, že by se nechali oddělat,“ klidně řekl. „Budete jen plýtvat náboji. A navíc je tu riziko, že Morton někoho z nás sejme.“

Frank McNab, malý, křivonohý chlapík, přišel k Johnniemu, zamračil se a zařval: „A co teda navrhuješ, ty greenhorne! Sakra, hned jsem říkal, že toho nýmanda nemáme brát!“

Johnnie Hatch mu jednu vrazil

Malý, křivonohý muž chtěl ještě zvednout pušku, aby ránu vykryl, ale byl příliš pomalý. Johnnie ho zasáhl do jařmové kosti a poslal ho k zemi. McNab trhl pravou rukou k pouzdru, protože winchestrovka mu spadla na zem.

Měl vytřeštěné, nenávistné oči, když hleděl do hlavně Johnnieho remingtonu. Ještě ani nepovytáhl revolver z pouzdra. Pohyb Johhnieho pravačky vůbec neviděl.

Náhle se tam rozhostilo mlčení.

Johnnie Hatch viděl, že zraky všech jsou upřeny na něho, ale on sám hleděl jen na Franka McNaba a Billyho the Kida, který stál vedle McNaba.

Ve světlých, chladných očích mladého pistolníka byl zvláštní výraz. Položil pravou ruku na pažbu svého armádního koltu.

Remington v Johnnieho dlani se nepohnul.

Ostatní strnuli. Očividně všichni čekali, že Billy svému příteli Frankovi pomůže. S koltem. I Frank McNab to podle všeho očekával. Hleděl na Billyho, ale ten náhle zvedl dlaň z revolveru a otočil se.

„Jsme tu proto, abychom chytili vrahy pana Tunstalla,“ zabručel, „ne proto, abychom se oddělali navzájem.“

Než křivonohý chlápek pohlédl na Johnnieho, byl už jeho remington znovu v pouzdře. McNab několikrát polkl.

Johnnie v malých McNabových očích viděl strach. Ale i nenávist a odhodlání tu hanbu odčinit.

Johnnie pokrčil rameny. Bylo mu jedno, co si McNab myslel. Nebál se ho. Spíš ho zajímalo, o čem přemýšlel Billy the Kid.

Rychlost, s jakou tasil, musela mladému pistolníkovi zaimponovat. Jistě přemýšlel o tom, zda na něho Johnnie Hatch má.

Dick Brewer povytáhl obočí a pohlédl na Johnnieho.

„Co teda myslíš, že bychom měli dělat?“ rozhořčeně se zeptal.

„Řekněte Mortonovi a Bakerovi, že je do Lincolnu přivezeme živé, pak se vzdají,“ odvětil Johnnie.

Brewer zavrtěl hlavou.

„To nikdy neudělají. Dobře vědí, že Billy…“ Zarazil se. Zrudl, když spatřil úsměv na Johnnieho rtech. „Sakra, i oni přece stříleli!“ vyhrkl. „A zavraždili pana Tunstalla, když neměl zbraň! Tobě se to mluví, Johnnie! Pan Tunstall nebyl tvůj přítel a neviděl jsi, co s ním provedli, když ho srazili kulkou ze sedla.“

Johnnie Hatch zavrtěl hlavou.

„O to vůbec nejde, Dicku,“ řekl. „Otázka ale je, jestli vrahy pana Tunstalla chcete do Lincolnu přivést živé, jak vám přikázal pan McSween, nebo zda je odděláte, až je budete mít na mušce.“

Dick Brewer sklonil hlavu.

„Nevím, co Billy udělá, jestli se vzdají,“ zamumlal. „Nemůže zapomenout na to, co jsme viděli z kopce před kaňonem Bonito.“

„Proč jste vlastně nebyli u pana Tunstalla?“ zeptal se Johnnie. „Slyšel jsem, že jste společně vyjeli z ranče Feliz.“

Dick Brewer zaklel.

„Zahlédl jsem pár tetřevů a ptal jsem se pana Tunstalla, jestli je nemáme ulovit a vzít do McSweenova obchodu. Souhlasil a Billy a já jsme se vydali na lov. Jenže než jsme dorazili k tetřevům, ozvala se střelba. Otočili jsme se a viděli jsme, jak Billy Morton srazil pana Tunstalla kulkou ze sedla. Morton měl s sebou Toma Hilla, Franka Bakera, Billyho Matthewse, Johna Robinsona, Pantillona Gallega a ještě několik Mexičanů. Všichni měli na kabátech hvězdy zástupců a byli namol. Pak jsme slyšeli, že je poštval Murphy.“

Na okamžik se zarazil, protože do ticha se ozval třesk winchestrovek. Frank a George Coeovi pálili na okno chaty, ale podle všeho nezasáhli, protože Morton s Bakerem střelbu opětovali.

„Billy chtěl hned jet dolů,“ dodal Dick Brewer. „Měl jsem co dělat, abych ho zastavil. Proti té smečce bychom neměli šanci. Byli jako v krvavém opojení. Viděli jsme, jak Tom Hill seskočil z koně, namířil mrtvému panu Tunstallovi na krk a vystřelil. Gallego do mrtvoly mlátil kamenem, ostatní zabili koně pana Tunstalla. Jeden z nich obrátil pana Tunstalla na záda, dal mu klobouk pod hlavu a složil mu ruce na hruď. Kdosi další vzal ze sedla kabát pana Tunstalla a položil ho koni pod hlavu. Měl jsi slyšet ty jejich špinavé vtipy, Johnnie! Billy málem zešílel. Nemůžu mu zazlívat, že se mu otevírá kudla v kapse, když jen pomyslí na Billyho Mortona!“

Johnnie sevřel rty. Toto slyšel poprvé. Dick Brewer to zřejmě ještě mnoha lidem nevyprávěl.

Krátce pohlédl na Billyho the Kida, který stál za jedním topolem a chladně pozoroval chatu.

Ano, pokud byl Tunstall pro Billyho něco jako otec, pak mu Johnnie rozuměl. Mladík dosud v životě poznal jen boj.

V okně chaty se náhle objevila hlaveň pušky, na které visel přivázaný špinavý kapesník.

„Hej, chtějí vyjednávat!“ zabručel Hank McCloskey.

Křivonohý McNab zvedl svou winchestrovku, aby vystřelil na stín v okně, ale Dick Brewer mu stáhl ruku, ještě než mohl zmáčknout spoušť.

„Promluvím s nimi,“ chraplavě řekl. Pohlédl na Billyho, ten však nehnul ani brvou.

Dick Brewer se vydal k chatě. Dával pozor na to, aby se vždy mohl za něco ukrýt, protože Mortonovi a Bakerovi nevěřil. Když byl dostatečně blízko, zvolal: „Co chcete, Mortone?“

„Vzdáváme se!“ zabručel Billy Morton. „Ale musíte nám slíbit, že nás nerozstřílíte, až vyjdeme ven!“

Dick Brewer se otočil a pohlédl na Billyho. Chvíli to trvalo, pak Billy pokrčil rameny.

Dick Brewer se opět otočil.

„Tak dobrá!“ zvolal. „Vyjděte ven!“

„Odvezete nás živé do Lincolnu?“ zeptal se Baker. Vypadalo to, že Brewerovi a Billymu the Kidovi nevěří.

„Ano, sakra!“ zvolal Brewer. „Jste pod mou ochranou!“

Chvíli panovalo ticho. Johnnie Hatch viděl, jak se pohnuly prkenné dveře chaty. Zároveň koutkem oka viděl, jak Frank McNab pozvedl hlaveň své winchestrovky. „Jestli vystřelíš, jsi mrtvý muž, McNabe,“ řekl tiše, aby to mohl slyšet jen McNab.

Křivonohý muž se zašklebil. Vypadalo to, že namíří na Johnnieho a zmáčkne to, ale pravděpodobně pomyslel na to, jak rychle předtím mladý rančer vytáhl remington z pouzdra.

Billy Morton a Frank Baker vyšli se zdviženýma rukama z chaty. Strnule tam stáli a čekali, až se přiblíží jejich pronásledovatelé.

Znali se. Dřív sedávali u jednoho ohně.

„Ahoj, Billy,“ řekl Morton, když muži zastavili několik kroků před nimi.

„Ahoj, Kide,“ zabručel Baker.

Billy Morton natáhl ruku, ale Billy na něho vrhl tak chladný pohled, že se otřásl.

Billyho hlas zněl jako z jiného světa, když tiše odvětil: „Vás neznám!“

Otočil se a šel ke svému plavákovi.

Johnnie hleděl za ním. Věděl, že o osudu Billyho Mortona a Franka Bakera ještě nepadlo poslední slovo. Nevěřil tomu, že by Billy the Kid a Dick Brewer oba zabijáky přivezli do Lincolnu živé. Museli vědět, že soudce v Lincolnu je kvůli nedostatku důkazů osvobodí, protože očitým svědectvím Billyho a Dicka Brewera nikdo neuvěří.

+ + + + +

Zpátky nejeli kaňonem Bonito. Dick Brewer se bál Murphyho mužstva. Odbočili na jihozápad a pozdě odpoledne dorazili na Chisumův ranč.

Johnnie potkal Johna S. Chisuma dvakrát v Lincolnu. Rančer, který byl dosud nejmocnějším mužem Nového Mexika, byl nenápadný člověk. Jeho knír působil poněkud smutně, ale muži, kteří před noclehárnou mužstva slezli ze sedel, věděli, jaká energie se v něm skrývá. Vybudoval dobytkářskou říši, jaké v Novém Mexiku nebylo rovno. Na jeho pastvinách prý stálo sto tisíc kusů dobytka. Než začal syndikát ze Santa Fé budovat svou moc, byl John S. Chisum nekorunovaným králem této země, v níž do úřední funkce nemohl být jmenován nikdo, kdo neměl jeho sympatie.

Sally, Chisumova dcera, jim přidělila postele. Oba zajatci byli zavřeni do míst nosti bez oken. Dick Brewer rozdělil hlídky. Vždy dva muži měli hlídat, aby Morton s Bakerem neutekli.

Johnnie položil své věci na pryčnu a šel si zakouřit. Tu ucítil, že za ním někdo stojí, a pomalu se otočil.

Sally Chisumová se na něho usmála.

„Ještě jsem vás neviděla, pane Hatchi,“ řekla. „Slyšela jsem od Dicka Brewera, že jste se před třemi měsíci usadil v kaňonu Hondo a chcete tam vybudovat ranč.“

Přikývl.

„Varovali mě,“ odvětil s úsměvem. „Pro malé lidi, kteří chtějí něco vybudovat, jsou časy zlé. Můžou se dostat mezi dvě mlýnská kola, která je semelou.“

Na okamžik se zachmuřila, protože cítila, že kromě Murphyho a syndikátu ze Santa Fé měl na mysli i jejího otce.

Stočila řeč k oběma zajatcům.

„Myslíte, že Billy a Dick Brewer dodrží slovo a přivezou oba zajatce do Lincolnu živé?“

Johnnie Hatch pokrčil rameny.

„To nevím,“ tiše odvětil. „Billy od té doby, co se Morton s Bakerem vzdali, s nikým z nás nemluvil. Vypadá to, že něco plánuje. Ale nevěřím, že by byl schopný střílet na bezbranné.“

„Jenže přísahal, že všechny, kdo mají něco společného s vraždou pana Tunstalla, zabije!“

„Doufám, že počká, až je v Lincolnu potrestá soud,“ řekl Johnnie. „Kromě toho si v této situaci nemůže dovolit vraždu. Uvědomuje si to. Ve hře je příliš mnoho.“

Viděl na ní, že mu nevěří. Pravděpodobně jeho hlas nezněl příliš přesvědčivě. Kývla na něho a šla k domu, jehož verandu nesly vysoké sloupy.

Johnnie dokouřil cigaretu a lehl si na pryčnu. Dlouho byl vzhůru. Uvažoval o budoucnosti. Nebyl si jistý, jestli neudělal chybu, když jel s Dickem Brewerem, Billym a ostatními. Nechal se přesvědčit McSweenovou hvězdou. Co však, jestli Billy the Kid oba zajatce oddělá, ještě než přijedou do Lincolnu, ptal se.

Dobře věděl i to, že Murphy ho už nenechá na pokoji. Prameny na jeho ranči prý byly stále méně vydatné. Jedno suché léto by pravděpodobně stačilo na to, aby zatoužil po Johnnieho vodě.

A sám proti Murphymu a syndikátu ze Santa Fé neměl šanci. Potřeboval spojence. Ne pistolníky, jako byl Billy the Kid, Dick Brewer nebo křivonohý Frank McNab. Ne, s koltem by se ubránil sám. Alexander McSween, to byl muž, kterého potřeboval a kterému důvěřoval. Advokát mohl jeho práva prosadit legální cestou.

Pouze proto pomáhal Billymu the Kidovi a ostatním při štvanici na Billyho Mortona a Franka Bakera.

+ + + + +

Jeli přes Roswell, aby se vyhnuli Murphyho pistolníkům. Muži ze syndikátu již pravděpodobně horečně hledali Mortona a Bakera. Murphy chtěl určitě zabránit tomu, aby se oba zabijáci dostali do Lincolnu živí. Pak by totiž mohli vypovídat.

Tak však uvažoval pouze Johnnie.

Dick Brewer byl přesvědčen, že vrahům se nic nestane, pokud je v Lincolnu postaví před soud. Na tom podle něho nemohl nic změnit ani Alexander McSween.

Sally Chisumová byla ještě jednou u zajatců, než znovu vyjeli. Pověděla Johnniemu, že ani Baker s Mortonem už nevěří, že do Lincolnu dorazí živí.

Frank Baker napsal dopis na rozloučenou své přítelkyni, který dal i se svý mi zlatými hodinkami Sally, aby obojí po jeho smrti předala jeho přítelkyni.

Morton a Baker při odjezdu mlčeli a Johnnie Hatch na nich viděl, že mají pocuchané nervy.

V Roswellu byl Morton bledý jako stěna, když se Dicka Brewera zeptal, jestli smí napsat dopis svému bratranci.

Dick Brewer mu to dovolil a Johnnie Hatch tak znovu pocítil naději, že chlapci budou rozumní. Všichni stáli před poštou, když Morton předal pošťákovi obálku.

„Mám ještě jednu prosbu, pane,“ tiše řekl Billy Morton. „Pokud budete znát okolnosti mé smrti, povězte o tom, prosím, mému bratranci, kterému je adresován tento dopis.“

Johnnie Hatch chtěl něco odvětit, ale Mortonova slova slyšel i lovec bizonů Hank McCloskey.

Přistoupil k Billu Mortonovi a položil mu ruku na rameno.

„Jestli tě chtějí zabít, chlapče,“ uklidňoval Mortona, „budou nejdřív muset odpravit mě.“

Johnnie Hatch se otočil a přišel ke svému hnědákovi. Nabrali vodu do láhví a mohli jet dál. Marshal Roswellu stál na verandě své úřadovny a hleděl za nimi. Neměl důvod zasáhnout. Jeho pravomoci sahaly jen po hranice města a marshal byl rád, když byl ušetřen problémů.

Billy the Kid a Charlie Bowdre jeli v čele kavalkády. Za nimi jeli oba zajatci, vedle nich McCloskey s Johnem Middletonem. Za nimi jel zbytek houfu s Dickem Brewerem.

Johnnie Hatch se držel poněkud stranou jezdců, aby se vyhnul prachu. Proto nemohl tak rychle reagovat, když Frank McNab a Henry Brown náhle pohodli koně ostruhami a přijeli k McCloskeymu a Middletonovi.

„Takže ty jsi takový hrdina,“ ironicky řekl McNab, „že nechceš připustit, aby ti dva vrazi dostali, co si zaslouží. All right. Pošleme tě k čertu i s nimi!“

Johnnie Hatch kopl svého hnědáka patami do slabin a zvíře vyrazilo. Pravou rukou vytáhl z pouzdra remington. Překážel mu však Dick Brewer.

Jen tušil McNabův pohyb, pak viděl, jak malý, křivonohý chlápek namířil McCloskeymu na hlavu a zmáčkl spoušť.

Lovec bizonů se mrtev svalil ze sedla.

Johnnie Hatch divoce vykřikl.

Ostatní jezdci prudce zastavili koně a překvapeně pohlédli na mrtvého McCloskeyho, který ležel s rozhozenýma rukama na břiše.

Johnnieho hnědák vrazil hrudí do McNabova poníka. Křivonohý muž, který v ruce držel ještě kouřící kolt, se pokusil na něho namířit, už se však neudržel v sedle.

Instinktivně zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel a kulka proletěla těsně okolo Dicka Brewera, který s klením otočil svého grošáka.

Johnnie McNaba praštil pěstí do ramene. Muž vykřikl a skácel se na zem. Jeho výkřik utichl, když dopadl do písku.

Johnnie slyšel, jak Dick Brewer křičí. Ohlédl se.

Viděl, jak Billy Morton a Frank Baker otočili své koně a hnali je pryč. Už získali přibližně padesátiyardový náskok.

Johnnie se opět ohlédl.

Billy the Kid se vůbec nenamáhal s pronásledováním uprchlíků. Klidně zvedl pravou ruku, ve které držel kolt. Levou si ji podepřel.

Třeskly dva výstřely.

Nikdo neřekl ani slovo, když Bill Morton a Frank Baker spadli ze hřbetů svých koní. Pro ostatní bylo samozřejmé, že je Billy na tuto vzdálenost zasáhl.

Johnnie Hatch sevřel rty.

Takže teď se to stalo.

Nemohl říct, zda to takto bylo naplánováno. Byli Brewer, Frank McNab a mladý pistolník domluvení?

Johnnie věděl, že to nemůže dokázat. Nyní se mohlo říct, že Bill Morton a Frank Baker byli zastřeleni při útěku.

Johnnieho se zmocnil hněv.

Hněv na malého, křivonohého muže, který před jeho očima spáchal úkladnou vraždu, aniž by tomu Johnnie mohl zabránit.

Seskočil ze sedla a za límec ho zvedl na nohy. Pak mu dal takovou facku, že McNabovi jen odletěla hlava stranou.

„Ty zatracená kryso!“ zvolal. „To si zodpovíš, to ti garantuju! U Mortona a Bakera se z toho Billy možná vykroutí, ale ty s McCloskeym ne! To byla chladnokrevná vražda, McNabe! A kdyby bylo po mém, tak bys za to visel!“

„Jenže po tvém to nebude, Johnnie.“ Billyho hlas zněl tiše a klidně. Přesto v jeho slovech byla skrytá výhružka.

Johnnie pustil McNaba a odhodil ho do prachu.

Pomalu se otočil, aby mohl Billymu the Kidovi pohlédnout do tváře.

Chvíli mlčeli.

Potom Johnnie Hatch řekl: „McSweenovou hvězdou jste mě nalákali, abych jel s vámi. Věřil jsem tomu, co jste mi řekli. Opravdu jsem si myslel, že Tunstallovy vrahy chcete odvézt do Lincolnu, aby tam mohli stanout před soudem.“

„Hahaha!“ vyhrkl Dick Brewer. „Ty ještě věříš na Ježíška, Johnnie? Co myslíš, jak dlouho by Morton s Bakerem seděli v Bradyho vězení? Ani den, tím si buď jistý!“

„Jsi hlupák, který nic nepochopil,“ odvětil Johnnie Hatch. „Samozřejmě to vím tak dobře, jako to věděl pan McSween. Ale co myslíš, proč chtěl Mortona a Bakera přesto živé? Kdyby byli propuštěni, mohl by soudce, Bradyho a všechny ostatní lidi, které má syndikát v kapse, obvinit z korupce. McSween chce Murphyho porazit jeho vlastními prostředky! Ale to vy nepochopíte. Vy jste nechali rozum v bubíncích svých revolverů!“

„Dej ruku z koltu, Franku!“ ostře řekl Dick Brewer. Johnnie si všiml pohybu křivonohého kovboje. Byl tak podrážděný, že tentokrát by střílel.

„O.K., Johnnie,“ řekl Dick Brewer a olízl si rty. „Můžeš jet pryč, jestli už s námi nechceš nic mít. Ale uvidíš sám, jak daleko se dostaneš. Až ti Murphy začne šlapat na paty, budeš potřebovat hodně přátel. Jenže s námi nepočítej, rozumíš?“

Johnnie se vyšvihl do sedla svého hnědáka a přikývl.

„Jasně, Dicku,“ odvětil. „Jsou i přátelé, kteří nadělají víc škody než užitku.“

Ještě jednou pohlédl na Billyho the Kida, ale mladík se již otočil a k Charliemu Bowdreovi řekl: „Víš ty co, Charlie?“

„Ne, co, Billy?“ Charlie jako by si myslel, že Billy je v duchu ještě stále u přestřelky nebo u roztržky s Hatchem.

„Myslím,“ řekl Billy the Kid, „že pivo u Juana Patrona je stejně tak dobré jako to, které se čepuje v těch nejlepších saloonech v Santa Fé. A až budeme zpátky v Lincolnu, tak si dám tři.“

+ + + + +

Johnnie Hatch se Lincolnu vyhnul obloukem. Dokázal si představit, jak to ve městě bude vřít, až se tam dozvědí, co se stalo s Billym Mortonem a Frankem Bakerem. Bylo pravděpodobné, že ostatní budou ještě tvrdit, že smrt Hanka McCloskeyho mají na svědomí Morton nebo Baker.

Johnnie Hatch měl po cestě mnohokrát chuť strčit hlavu do písku a nic nevidět ani neslyšet.

Věděl však, že za této situace není možné se držet stranou.

Dick Brewer měl pravdu, když tvrdil, že Murphy si na něho brzy došlápne. Obzvlášť, až se dozví, že patřil k McSweenovu oddílu, který vyřídil Mortona s Bakerem.

Zatím panoval klid. Ani Mateo, mladý Mexičan, který pro něho pracoval jako kovboj, neviděl poblíž ranče Murphyho pistolníky. Mluvil jen o silných jezdeckých oddílech, které v uplynulých dnech projížděly oběma směry kaňonem Hondo.

Johnnie Hatch chtěl mladíka poslat k jeho příbuzným do Las Cruces, ale ten to rezolutně odmítl, tvrdil, že nenechá patrona ve štychu. Johnnie ho varoval, aby nebránil jezdcům, kteří by přijeli na jejich pozemky. Měl se okamžitě ukrýt.

Viděl mu však na očích, že ho neposlechne. Mladík byl příliš hrdý na to, aby se skrýval. Kromě toho chtěl bojovat.

Johnnie věděl, že umí zacházet s koltem a puškou, ale co by to pomohlo proti bandě nelítostných pistolníků?

Té noci spal opět velmi neklidně. Neustále před sebou viděl mrtvého McCloskeyho – a Billyho the Kida, jak nemilosrdně odpravil Bakera a Mortona.

Ano, Dick Brewer měl pravdu. Billy the Kid neznal nic jiného než pomstu. A chtěl vrahy svého přítele Tunstalla dostat pod drn.

Jenže násilí plodilo jen další násilí.

Johnnieho se zmocnila neblahá předtucha. Věděl, že by bylo lepší, kdyby si sbalil své věci a jel zpátky do Las Cruces.

Nikdy se nevyhýbal těžkostem a tato země se mu líbila. Tady chtěl mít svůj domov.

Ne, nemínil se nechat vyhnat. Ani McNabem ani Murphym, za kterým stál mocný syndikát.

+ + + + +

„Běž domů, Mateo!“ ostře řekl Johnnie. Mladý Mexičan reptal, ale poslechl.

Johnnie hleděl na čtyři jezdce, kteří se blížili k jeho ranči. Tentokrát to nebyli kovbojové z Tunstallova ranče Feliz nebo z Chisumova ranče. To vůbec nebyli kovbojové. Bylo na nich vidět, že umějí jen jedno: střílet z koltu.

Ti čtyři vypadali zpustle a byli neoholení. První z nich měl jen jedno oko. Pravý oční důlek měl podle všeho prázdný, protože víčko nad ním bylo propadlé. Muž se zašklebil a zašišlal: „Jenom chceme napojit koně a zeptat se na cestu na Murphyho ranč.“

Johnnie kývl ke studni, vedle které stál žlab, z něhož se zvířata mohla napít. Mlčel.

Viděl na nich, že přijeli z mescalerské rezervace. Pravděpodobně z Rinconady, kde se shromažďovali ničemové, kteří se chtěli zúčastnit nadcházejícího boje a kteří si chtěli urvat kus koláče.

Tři další muži přivedli své koně, kteří vypadali stejně otrhaně jako oni sami, ke žlabu a seskočili ze sedel.

Jednooký se poněkud naklonil v sedle a změřil si Johnnieho pohledem. Neustále pošilhával po jeho remingtonu. Očividně by rád věděl, jak je ten mladík rychlý s koltem.

Chlápek už nic neřekl a Johnnie s ním též nemínil mluvit. Díval se, jak šel ke žlabu.

Jeden z jeho kumpánů začal pumpovat vodu do žlabu. Koně tam stáli bez zájmu. Žádný z nich nepil.

Takže nepotřebovali pít.

Johnnie si něco takového myslel. Jednooký už ani nezopakoval svou otázku na cestu na Murphyho ranč. Že by ji položil jen proto, aby ho oklamal? Měl si Johnnie myslet, že s Murphym nemají nic společného?

Měl se na pozoru. Zpod okraje svého pokrčeného stetsonu pozoroval každý pohyb těch mužů.

Jednooký přivedl své zvíře na druhou stranu žlabu. Pohyboval se pomalu a skoro se mu povedlo Johnnieho přelstít.

Stál za svým koněm a Johnie slyšel jen tichý šramot, když vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra.

Z domu se ozval pronikavý výkřik. Třeskla puška, ze které vystřelil Mateo. Kulka zasáhla koně, za nímž se skryl jednooký. Zvíře se s řehtáním vzepjalo, udělalo jeden krok a skácelo se na zem.

Ostatní tři muži se prudce otočili a tasili kolty, zatímco Johnnie namířil svůj remington na jednookého, který tam náhle stál nekrytý. Ještě nestačil zvednout hlaveň winchestrovky.

Johnnie vypálil. Neměl čas mířit tak, aby lupiče jen zranil. Byli čtyři a šlo mu o život.

Stala se z něho dravá šelma.

Koutkem oka viděl, jak jednooký šel k zemi a jak zmizel za žlabem.

Mateo opět vypálil. Jeden ze tří banditů rozhodil rukama a svalil se na zem.

Koně, kteří se divoce točili v kruhu, vyrazili pryč.

Johnnie vystřelil znovu.

Jeden muž se sklonil a pomalu klesl na kolena. Poslední z nich utrpěl šrám na pravé ruce. Jeho kolt ležel před ním v prachu. Hleděl na něj, ale neodvažoval se pro něj sklonit.

Hatch udělal krok stranou, aby znovu viděl na jednookého.

Náhle spatřil hlaveň pušky, ale než mohl vystřelit, vyšlehl z ní plamen.

Johnnie okamžitě pochopil, že ta kulka nemířila na něho. Za ním se ozval přidušený výkřik a žuchnutí. Mateo, pomyslel si.

Hlaveň winchestrovky namířila na něho.

Johnnie vypálil z remingtonu. Kulka z okraje žlabu vytrhla třísky. Hlaveň opět zmizela.

Johnnie se přikrčil a rozběhl se ke žlabu. Zbylé tři lupiče nespouštěl z očí. Jak to tak vypadalo, dva z nich už mu nemohli být nebezpeční. Muž, kterého zasáhla Mateova kulka, se již nehýbal. Klečící bandita ho též nemohl ohrozit. Jeho kolt ležel jen yard od něho, ale nevypadalo to, že by po něm mohl sáhnout.

Zpoza rohu žlabu se vysunul klobouk jednookého muže.

Johnnie chtěl vystřelit, ale tu si koutkem oka všiml pohybu třetího bandity. Ten se vrhl na zem, natáhl ruku po revolveru, který ležel před ním, a obrátil se.

Johnnie vypálil a zasáhl ho. Zároveň skočil na zem. Těsně kolem ucha mu hvízdla kulka. Remington držel v ruce, ale podruhé už nevystřelil.

Věděl, že v bubínku má už jenom jeden náboj, a musel vyřadit jednookého, pokud chtěl sám přežít.

Při myšlence na Matea se ho zmocnila panika. Musel mu pomoct! Bylo mož né, že mladík vykrvácí, zatímco bude bojovat s jednookým!

Zapomněl na veškerou opatrnost.

Divoce vykřikl, vyskočil, vrhl se vpřed a za žlabem spatřil jednookého.

Bandita na něho namířil revolver. Johnnie vystřelil.

Byla to jeho poslední kulka a věděl, že by nepřežil, pokud by netrefil.

Měl štěstí. Kulka jednookého odhodila. Ještě vystřelil, ale nezasáhl.

Johnnie vstal ze země a přiběhl k jednookému. Odkopl jeho revolver a nabil svůj remington.

Jednooký měl levou ruku od krve.

Johnnie viděl, že kulka z jeho remingtonu banditovi nejprve zasáhla dlaň a pak pravé rameno. Jednooký měl velké štěstí.

Johnnie vzal i winchestrovku, která ležela za žlabem, a šel ke třem zbylým banditům, aby je odzbrojil. Sevřel rty, když viděl, že všichni jsou mrtví. I muž, který ještě před chvílí klečel na kolenou.

Johnnie Hatch skrze hukot v uších slyšel dusot, který byl stále zřetelnější. Země se chvěla.

Ohlédl se.

Z oblaku prachu se vynořily siluety jezdců.

Johnniemu to bylo jedno. Rozběhl se k domu a vtrhl dovnitř. Panovalo tam přítmí, protože Mateo zavřel okenice.

Mladý Mexičan ležel na zemi nalevo od dveří. Winchestrovka ležela na něm. Měl otevřené oči a když si Johnnie klekl vedle něho, pohnul víčky.

„Mateo!“ vyhrkl Johnnie chraplavým hlasem.

„Koupil jsem to – patrone,“ zašeptal mladík. „Ale ty žiješ – a to je hlavní. Chci…“

Johnnie jeho slovům nerozuměl, i když měl ucho u mladíkových rtů. Po tvářích mu tekly slzy a nestyděl se za to. Proč jsem ho jen nepřinutil jet pryč?!

Viděl, že v Mateových očích už není život. Pomalu mu je zatlačil.

Ze dvora se ozval dusot cválajících koní.

Johnnie slyšel výkřiky a pronikavý hlas, který uděloval pokyny. Slovům však nerozuměl.

Narovnal se teprve, když kdosi kopl do dveří a ty narazily do stěny.

+ + + + +

„Zatýkám vás za trojnásobnou vraždu, pane Hatchi,“ ozvalo se a muž, který to řekl, mu namířil brokovnicí mezi oči.

Johnnie na něho pohlédl.

Na levé straně hrudi se mu ve světle, které tam pronikalo přivřenými okenicemi, leskla šerifská hvězda.

Johnnie pomalu vstal, aniž by si brokovnice všímal. Kývl na mrtvého Matea.

„Pohleďte na mého kovboje, šerife!“ zabručel nebezpečně tichým hlasem. „Na můj ranč vtrhlo několik grázlů, začali tu střílet a zavraždili mého kovboje! A vy se odvažujete mě obvinit z vraždy jen proto, že jsem bránil svůj život a majetek?“

„Tři vraždy,“ chladně řekl William Brady. Při tom se mu chvěl knír.

Johnnie přivřel oči.

„Podle mě je neuvěřitelné, že jste se tu objevil tak rychle, Brady,“ řekl Johnnie. „To mi jen dokazuje, že to všechno bylo narafičené. Asi to je dílo pana Murphyho. Vy na to nejste dost prohnaný. Murphy musel vědět, že se s těmi čtyřmi vypořádám. Proto vás poslal za mnou, abyste mě zatkl!“

Šerif pokrčil rameny.

„Co si myslíte, mě nezajímá. Věřím jen svým očím. A vidím tři mrtvé a jednoho raněného. Ten muž venku říká, že se svými druhy chtěli jen napojit koně. Pak začal ten Mexičan v domě střílet a potom jste se na ně vrhl vy.“

Johnnie už nic neřekl.

Věděl, že to nemá cenu.

Odstrčil zástupce, který se objevil vedle Bradyho a chtěl mu nasadit želízka, sklonil se a zvedl svého pomocníka.

„Co to má být, Hatchi?“ vyhrkl Brady. „Buďte opatrný, jestli nechcete koupit kulku!“

Johnnie vstal. Mladého Mexičana držel v náručí. Výraz jeho očí Bradyho tak vyděsil, že ustoupil o krok zpátky.

„Já ho pohřbím, Brady!“ tiše řekl Johnnie. „Jenom si nedělejte násilí, jestli mě chcete odkrouhnout. Určitě by to nebyla první vražda, kterou byste spáchal jménem zákona.“

Zástupce rychle ustoupil a nechal ho projít. Brady tam stál jako zmoklá slepice a kousal se do konců kníru. Vypadal, jako by přemýšlel, jestli by nebylo lepší toho hombreho rovnou sejmout. Pak však pomyslel na lidi na dvoře.

Příliš mnoho svědků, pomyslel si a tiše zaklel.

Se svým zástupcem šel ven.

Muži z oddílu mlčky pozorovali, jak Johnnie ve stínu domu vykopal hrob a pohřbil v něm svého kovboje. Jeden z nich řekl něco o špinavých Mexikánech. Když spatřil Johnnieho pohled, zachvěl se a ustoupil mezi ostatní.

Johnnie měl v pouzdře ještě stále remington, když udusával hlínu na hrobě. Potom smekl klobouk a tiše se pomodlil.

Šel do stáje a osedlal svého hnědáka.

Věděl, co ho čekalo.

Věděl, že Murphy a jeho loutka Brady udělají všechno pro to, aby ho dostali na šibenici.

Chvíli přemýšlel, zda by neměl bojovat.

Proti takové přesile by to však bylo bezvýsledné.

Pomyslel na Alexandera McSweena.

Advokát byl jeho jedinou nadějí. Kdyby mu McSween nepomohl, byl by ztracen. S Billym a jeho přáteli už počítat nemohl.

Zástupce George Hindman přistoupil k němu a vytáhl mu z pouzdra remington.

„Nastav ruce, chlapče!“ zabručel.

Johnnie ho poslechl.

Cvaknutí želízek mu znělo jako výstřel z pušky.

+ + + + +

Alexander McSween se usmál, když šerif Brady ustoupil stranou a pustil advokáta do vězení.

„Doufám, že se budete řídit soudcovým rozhodnutím, až ho obdržíte, Brady,“ řekl vlídným hlasem. „Jinak byste za těmito mřížemi mohl brzy sedět sám. Vaše role v této špinavé hře zatím není prozkoumána, protože za vámi stojí pan Murphy. Ale nebude to tak vždy, když budete dělat takové chyby.“

Bradymu se chvěl knír. Byl bledý, měl sevřené rty a mlčel.

McSween se už o něho nestaral a přistoupil k mříži první cely.

Johnnie vstal a sevřel tyče mříže. Slyšel McSweenova slova a pocítil naději. Že by Murphyho plán nevyšel? Dokázal McSween obžalobu smést?

„Dosáhl jste něčeho, pane McSweene?“ rychle se zeptal, když advokát přišel k mříži jeho cely a usmál se na něho.

„Ale jistě, můj příteli,“ odvětil McSween. „Nebylo těžké se vypořádat s takovým tupcem, jako je Brady. Major Murphy šerifa skřípne, až se dozví, co to je za kreténa.“

Johnnie nerozuměl, co tím chtěl McSween říct.

Advokát se tiše zasmál.

„Nejlepší na tom je, že Brady vám ještě bude muset zaplatit,“ řekl.

„Zaplatit?“ Johnnie už ničemu nerozuměl.

„Chlápci, které jste odpravil, byli hledaní bandité,“ dodal McSweeen. „Na každého z nich byla vypsaná odměna dvě sta dolarů. Byli to zloději dobytka. Kromě toho byli stíhaní za přepadení dostavníku, při kterém byl těžce raněn kočí. Ten jednooký byl dvojnásobný vrah. Na jeho hlavu bylo vypsáno pět set dolarů. To znamená, že stáli mimo zákon. Každý je mohl zastřelit.“

Johnniemu jen pomalu docházelo, co to znamená. Jeho radost však neměla dlouhého trvání, protože pomyslel na mrtvého Matea.

Pohlédl na McSweena.

„Jak jste zjistil, kdo to byl?“ tiše se zeptal.

„William Bonney je před pár týdny viděl v Rinconadě,“ odvětil McSween a přivřel oči. „Dal mi tip. Brady se ještě teď musí proklínat za to, že měl jejich zatykače v kanceláři.“

„Ale Brady přece jednookého podle vaší výpovědi nechal běžet,“ řekl.

McSween přikývl.

„Přesně tak. Brady udělal v poslední době spoustu chyb. Musí si dávat pozor, aby se jednoho dne neprobudil s kulkou v hlavě. Murphy si takové babráky nemůže dovolit! A Brady nemůže jen tak sundat hvězdu a odejít. Ví toho o Murphym příliš mnoho. Jestli si Brady sundá hvězdu, podepíše si svůj rozsudek smrti. A to dobře ví.“

„Víte, jak se jmenuje ten jednooký?“ chraplavě se zeptal Johnnie.

„Sam Thompson,“ řekl McSween. „Slyšel jsem od Brewera, že jel do Rinconady. Chlapci se chtěli postarat i o něho, když jeli do mescalerské rezervace.“

Johnnie sevřel tyče mříže ještě pevněji.

„To je moje věc,“ přidušeně řekl. „Thompson zastřelil Matea. Za to se mu pomstím!“

McSween pomalu zavrtěl hlavou.

„Že vy mladí musíte vždycky chtít hlavou prorazit zeď,“ řekl. „Viděl jste, Hatchi, že můj způsob boje s Murphym a se syndikátem je mnohem účinnější. Namísto revolveru byste měl používat rozum.“

„Pokud je Thompson stíhán za vraždu, musí viset,“ odsekl Johnnie. „Nezabiju ho, ale přivedu ho zpátky do Lincolnu, aby ho Brady musel pověsit. Možná předtím něco zjistíme o Thompsonovi. Ten chlápek nevypadá tak, že by si nechal něco jen tak líbit.“

McSween se usmál.

„To je dobré, Hatchi. Ano, přivezte ho zpátky do Lincolnu. Pak tu bude mít Brady horkou půdu pod nohama.“

„Co chtějí Billy a Dick Brewer v Rinconadě?“ zeptal se Johnnie.

McSween naklonil hlavu.

„Neslyšel jste včera večer tu přestřelku?“

„Ano,“ odvětil Johnnie, „ale ani Brady, ani Hindman, mi neřekl, kdo na koho střílel.“

„Už jste někdy slyšel o Buckshot Billu Robertsovi?“ zeptal se McSween.

Johnnie přikývl.

„Je to Texasan. Obávaný pistolník. Dřív byl v armádě.“ McSween přikývl.

„Vidím, že se vyznáte, Hatchi. Roberts se včera pokusil odpravit Billyho a Charlieho Bowdrea. Naštěstí potmě nestřílel přesně. A pak hned utekl. Asi měl strach bojovat s Billym ve férovém souboji.“

„Vy myslíte, že ho najal Murphy?“

„Jistě,“ řekl McSween. „Nebo věříte, že Roberts střílel jenom tak a pro nic za nic si proti sobě poštval Billyho the Kida?“

Johnnie Hatch přikývl. Věděl, že McSween má pravdu. Buckshot Bill Roberts byl muž, který si za svou práci nechal dobře platit. Murphy mu pravděpodobně za každého McSweenova člověka, kterého by odpravil, slíbil odměnu.

„Proto chtějí Billy a Dick do Rinconady,“ dodal McSween. „Slyšeli, že Roberts a ještě několik dalších chlápků, kteří jsou na Murphyho výplatní listině, se tam skrývají a čekají na Murphyho pokyn.“

Advokát se ohlédl, když uslyšel hlasy z kanceláře. Potom se ozvala Bradyho šťavnatá nadávka.

O několik vteřin později se otevřely dveře vězení.

Stál v nich Brady. Jeho tvář byla zkřivená, třásl se mu knír. V levé ruce držel svazek klíčů. Vrhl zamračený pohled na Alexandera McSweena, přistoupil k Johnnieho cele a odemkl dveře.

„Jste volný, Hatchi!“ zabručel. „Zmizte. Nechci se už na vás dívat!“

Johnnie měl sto chutí mu jednu vrazit, ale McSweenův varovný pohled ho zastavil. Advokát mu položil ruku na rameno.

„Budeme mít šerifova slova na paměti, pane Hatchi,“ klidně řekl. „Možná ještě někdy zažijeme, že i pan Brady bude na jeden den sedět za těmito mřížemi.“

„Jenom na jeden den?“ posměšně se zeptal Brady. McSween přikývl.

„Víc než jeden den nepřežijete,“ chladně odvětil. „Pak by vás totiž pan Murphy nechal odpravit, abyste nemohl mluvit.“

V první chvíli byl William Brady bledý jako stěna, potom však zrudl.

„Ven!“ zvolal. „Nenechám se od vás urážet, McSweene! To bude mít důsledky, to vám můžu slíbit.“

Alexander McSween nasadil úsměv, který by vy dráždil i toho nejmírumilovnějšího člověka.

Johnnie viděl, že Brady bojuje s nutkáním sáhnout po revolveru. Vstoupil mezi oba muže a klidně řekl: „Vraťte mi můj kolt, Brady!“

Šerif si odfrkl, prudce se otočil a okolo McSweena a Johnnieho prošel do kanceláře. Sáhl do šuplíku svého psacího stolu, vytáhl remington a hodil ho Johnniemu, který měl co dělat, aby ho chytil.

„Opasek visí vedle na háčku,“ řekl a ukázal na dveře. „Váš kůň stojí ve stáji za úřadovnou.“

Johnnie si klidně připnul opasek, zkontroloval bubínek svého revolveru a strčil ho do pouzdra.

„Kdy si budu moct vyzvednout odměnu, Brady?“ chladně se zeptal.

Šerif byl celý rudý. Sáhl po obálce, která ležela na psacím stole, roztrhl ji a vytáhl list papíru a svazek bankovek. Se sevřenými rty položil na stůl šest set dolarů.

Johnnie si peníze mlčky dal do kapsy. Potom řekl: „Chybí ještě pět set dolarů, Brady.“

Šerif trhl hlavou. Pohledem těkal mezi Johnniem Hatchem a Alexanderem McSweenem.

„Pan Hatch má pravdu,“ s úsměvem řekl advokát. „Musíte mu vyplatit i pět set dolarů za Sama Thompsona. Nemůže přece za to, že jste toho zabijáka nechal běžet.“

„Sakra, běžte za soudcem!“ vykřikl šerif. „To on mi poslal těch šest set dolarů! A teď vypadněte, nebo se zapomenu!“

Položil obě pěsti na desku stolu a zhluboka se nadechl. Vypadalo to, že ví, že právě utrpěl rozhodující porážku. Major Lawrence G. Murphy si nemohl dovolit prohru.

Johnnie kývl na McSweena a společně vyšli ven. Usmáli se na sebe, když za sebou slyšeli ránu. Znělo to, jako by šerif třískl židlí o stěnu.

„Co budete dělat, pane Hatchi?“ zeptal se advokát.

Johnnie mu chtěl odpovědět, ale než mohl říct byť jen jediné slovo, McSween mávl rukou. „Zapomeňte na to,“ řekl. „Dělejte, co sám uznáte za vhodné. Ale pořád myslete na to, že lidi, jako je Murphy, je možné porazit jen jejich vlastními zbraněmi.“

Zvedl ruku a sáhl si na okraj svého nízkého, černého klobouku.

Johnnie ho ještě chvíli pozoroval, když kráčel přes Main Street k velkému obchodu, který založil spolu s Chisumem a Tunstallem, aby rozbil monopol syndikátu ze Santa Fé.

Ano, pomyslel si. McSween je dost houževnatý na to, aby proti Murphymu mohl obstát. Není to člověk koltu, ale je pro Murphyho a syndikát nebezpečnější než Billy a všichni jeho přátelé dohromady.

+ + + + +

Rinconada bylo vlastně jen několik domů z nepálených cihel.

Johnnie v mescalerské rezervaci ještě nikdy nebyl. Ani po cestě žádného Apače nespatřil. Mescalerové si pravděpodobně všimli, že zuří velká válka mezi různými skupinami bílých, a moudře se drželi zpátky.

Lidé si ho nedůvěřivě prohlíželi, když v houstnoucím šeru projížděl křivolakou Main Street. Mířil k budově, na jejíž verandě svítila lampa. Visel tam štít s nápisem cantina.

Slyšel přidušené hlasy. Španělštinu, ale i několik anglických slov. Kdosi začal hrát na kytaru. Do rytmu se ozývalo tleskání.

Tanečnice, pomyslel si Johnnie, když před cantinou seskočil ze sedla hnědáka a omotal uzdu okolo zábradlí.

Chvíli přemýšlel o Billym a Dicku Brewerovi. Viděl je, než odjel z Lincolnu, ale nemluvil s nimi. To znamenalo, že nejeli do Rinconady, jak naznačoval McSween.

Johnniemu se to jen hodilo. Chtěl nejprve vyřídit tu věc se Samem Thompsonem.

Sevřel rty, když pomyslel na mrtvého Matea. Ještě stále neměl čas napsat Mateově rodině v Las Cruces o Mateově smrti. Cítil na ní spoluvinu. Neměl se mladíkovi podvolovat. Měl ho vyhnat třeba i násilím.

Zároveň však věděl i to, že bez Mateova zásahu by možná už nebyl naživu.

Moc mu to nepomohlo. Zmocňoval se ho hněv a měl co dělat, aby ho zkrotil. Začal rozumět Billymu the Kidovi. Mladíkovi bylo devatenáct a muselo pro něho být mnohem těžší překonat smrt svého přítele.

Johnnie byl dost upřímný na to, aby si přiznal, že v devatenácti by se ho zmocnil stejný hněv jako Billyho.

Uvažoval i o McSweenovi. Měl pravdu. Kulka toho moc nesvedla. Člověk by se jen sám postavil mimo zákon. Billy the Kid to ještě nepochopil a Johnnie se obával, že si tak zničí budoucnost.

Hudba byla stále hlasitější, kroky stále rychlejší. Mužské hlasy pobízely tanečnici.

Johnnie si povytáhl remington z pouzdra. Po cestě z něho několikrát vystřelil, aby se přesvědčil o jeho funkčnosti. Dělal to pokaždé, když se jeho zbraně nacházela v cizích rukou. Na takových maličkostech někdy závisel život.

V místnosti panovalo rudé přítmí, nad pultem visela lampa s červeným cylindrem. V krbu hořel oheň.

Jedna dívka tančila na kulatém stole, který stál uprostřed místnosti. Okolo postávali muži. Šikovně se pohybovala, i když musela dávat pozor na to, aby se hlavou neudeřila o strop.

Muži po ní neustále natahovali ruce, ona však elegantně uhýbala. Jednomu nenechavci šlápla na ruku, hned začal křičet.

Z hudby bylo jen občas slyšet pár tónů. Postava tančící před ohněm vrhala obrovské stíny na zdi a strop.

Nikdo z mužů si nevšiml, že do cantiny vešel cizinec.

Johnnie přišel k pultu a luskl prsty. Mexičan, který se oběma rukama opíral o pult a hleděl na tanečnici, vzhlédl. Vypadalo to, že chce něco říct, ale pak vstal a zkoumavě pohlédl na gringa.

„Whisky,“ řekl Johnnie, aniž by na něho pohlédl. Rozhlédl se po místnosti.

Většina mužů byli Mexičané. Na druhé straně stolu viděl několik bělochů. Vypadali podobně otrhaně jako chlápci, kteří ho přepadli na ranči.

Náhle hudba přestala hrát. Dívka si vykasala sukni a roztočila se tak, že byly vidět její dlouhé, štíhlé nohy a bílé, krajkové kalhotky.

Muži jásali. Natahovali k ní ruce a dívka se nechala odnést k výčepnímu pultu, na který ji bujaří muži posadili.

„Co budeš pít, Rosito?“ zabručel jeden opilý běloch.

Johnnie muže, který ji tam přinesl, zatím viděl jen zezadu. Nyní se otočil a udeřil chlápka, který chtěl Rositě koupit drink, pěstí do tváře.

Johnnie sebou trhl. Ten propadlý obličej se svěšeným pravým víčkem!

Zmocnila se ho nenávist a než se vzpamatoval, držel v ruce remington. Zhrozil se sám nad sebou. Ostatních si nevšímal. Zraky všech byly upřeny na krásnou Mexičanku, která se poněkud předklonila, aby i muži vzadu mohli vidět její výstřih.

Pak trhla hlavou a rozesmála se.

V té chvíli spatřila vysokého cizince u pultu. Zajiskřilo se jí v očích a utichla.

Johnnie se chtěl otočit, ale viděl, že je pozdě. Všichni viděli, na koho to děvče hledí.

Sam Thompson si jejího pohledu rovněž všiml. Jeho tvář se zkřivila hněvem, když se otočil. V následujícím okamžiku zbledl. Chtěl ucouvnout, jenže v cestě mu stáli ostatní.

Otevřel ústa, aby něco řekl, ale z úst se mu nevydral ani tón.

Trvalo to jen několik vteřin, pak všichni pochopili, která bije.

Dívka přidušeně vykřikla, přehoupla své dlouhé nohy přes pult a zmizela pod ním. Částečně skrytá za barmanem těkala pohledem mezi Samem Thompsonem a oním dobře vypadajícím cizincem.

Mezi Johnniem a jednookým se utvořila ulička. Johnnie pozoroval koutkem oka ostatní. Byl si jist, že mezi nimi jsou Thompsonovi kumpáni.

„Hej, co od tebe chce, Same?“ zvolal jeden z nich.

Sam Thompson si olízl své tenké rty. Na okamžik to vypadalo tak, jako by chtěl otevřít pravé oko, ale ten dojem byl určitě způsoben tím, že v místnosti osvětlené plameny se mihotaly stíny.

Thompson na jeho otázku neodpověděl. Očividně nikomu neřekl, co se stalo na Johnnieho ranči.

„Brady s tebou chce mluvit, Thompsone,“ do ticha řekl Johnnie. „Když tě pouštěl, nepomyslel na to, že má v šuplíku psacího stolu tvůj zatykač.“

Slovo zatykač se přítomným moc nelíbilo.

Johnnie hleděl do zachmuřených tváří. Někteří hosté položili ruku na pažbu koltu.

„Ty jsi muž zákona?“ zabručel jeden z nich.

Johnnie s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Neřekl vám Thompson, co chystal, když před několika dny odjel s třemi svými kumpány?“ zeptal se.

Muž na něho pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Chtěli mě odkrouhnout,“ chladně řekl Johnnie. „Nevím, kolik ti za to Murphy zaplatil, Thompsone. Já jsem za tebe každopádně zkasíroval pět set dolarů. To, že tě Brady nechal běžet, je jeho chyba.“

Ostatní se chovali stále výhružněji.

Johnnie se nenechal vyvést z klidu. Neměl nikoho v zádech. Byl přesvědčen o tom, že se s nimi vypořádá. Věřil, že po prvním výstřelu se většina z nich rozprchne.

„Jsem tu jen kvůli Thompsonovi,“ nahlas řekl. „Ne kvůli odměně – ta mě nezajímá. Jde mi o to, že Thompson zastřelil mého společníka.“

Napětí povolilo. Několik gringos se stáhlo ke vchodu, načež se nenápadně vytratili.

„Nejsi náhodou přítel Billyho the Kida?“ zeptal se jeden z Mexičanů.

Johnnie se začal usmívat. Byl za tu otázku vděčný. Věděl, jaký strach měla většina psanců z pistolníků, jako byl Billy.

„Ano, to je pravda,“ řekl. „Jel jsem s ním, když odkrouhl Mortona a Bakera.“

„Aha?“ ozval se pronikavý hlas šikmo za Johnniem.

Hned ten hlas poznal. Zježily se mu chlupy na krku. V tom desperátském doupěti se tedy skrýval i křivonohý Frank McNab. Očividně počítal s tím, že Johnnie ho obviní z vraždy lovce bizonů Hanka McCloskeyho.

Johnnie pootočil hlavu.

„Nemám pravdu, McNabe?“ tiše se zeptal.

„To, že jsi jel s Billym, možná je pravda,“ odpověděl McNab. „Ale nikdy jsi nebyl jeho přítel!“

„To ty nemůžeš vědět, McNabe,“ chladně řekl Johnnie. „A teď zmiz. Musím něco vyřídit se Samem Thompsonem.“

„I já s tebou musím něco vyřídit, Hatchi!“ zvolal křivonohý zabiják.

Johnnie přivřel oči.

„Předstup před ostatní, McNabe, když se mnou mluvíš,“ tiše řekl. „Vím, že rád střílíš na lidi, kteří s tím nepočítají. Zatím jsem nikomu neřekl, že jsi McCloskeyho odstřelil jako prašivého psa, aniž bys mu dal sebemenší šanci. Ale teď je má trpělivost u konce. Zmiz, nebo se neznám!“

Ještě to nedořekl, když zachytil Thompsonův pohyb.

Bandita si myslel, že Johnnieho pozornost je upřena na McNaba. Viděl Hatche tasit na ranči a věděl, že jeho život by neměl hodnotu jediného centu, kdyby měl Hatch při souboji stejné šance jako on.

Sam Thompson měl pocit, že tak rychlý ještě nikdy nebyl, ale než zmáčkl spoušť, uslyšel třesk výstřelu. Ve stejném okamžiku, kdy ho kulka zasáhla do ruky a vyrazila mu kolt, viděl, že Johnnie se otočil.

Franku McNabovi se zablesklo u boku, byl však příliš pomalý. Kulka se zaryla do výčepního pultu vedle Johnnieho. Než mohl zmáčknout spoušť podruhé, trefila ho nad opasek kulka z Johnnieho remingtonu.

McNab se přikrčil. Ještě chvíli stál na nohou, pak se skácel a už se nehýbal.

Kouřící hlaveň remingtonu opět mířila na Sama Thopmsona, který tam strnule stál a hleděl na Johnnieho, jako by to byl sám ďábel. Potom se levou rukou, na které měl špinavý obvaz, chytil za pravou. Tiše zasténal, když uviděl krev.

Johnnie ještě držel kolt v ruce. Pomalu se rozhlížel po přítomných, ale nikdo v cantině proti tak rychlému a přesnému střelci nechtěl tasit.

„Ksakru!“ zamumlal jeden z mužů. „Ten je ještě rychlejší než Billy the Kid!“

V jeho tváři se zračil úžas. Stále více Mexičanů se klidilo, až tam zůstali jen dva otrhaní běloši, barman a děvče.

Johnnie Hatch kývl na dívku.

„Přines obvazy a ošetři Thompsona,“ chraplavě řekl. „Potom ho vezmu s sebou.“

Dívka si olízla své klenuté, plné rty. V jejích očích se zračil zájem.

Johnnie se otočil a sklonil k Franku McNabovi. Pomalu převalil McCloskeyho vraha na záda. Měl skelnaté oči.

Několikrát polkl. Nechtěl ho zabít, jenže McNab mu nedal jinou možnost. Kývl na oba gringos a poprosil je, aby McNaba vynesli ven.

Jeden z nich však zavrtěl hlavou.

„Je to náš mrtvý?“ chraplavě se zeptal. „To musíš vyřídit sám. Jestli ti můžu dát dobrou radu, tak zmiz. Určitě to nebude dlouho trvat, než ostatním dojde, jak to od tebe bylo drzé jet do Rinconady a mávat tu koltem.“

Johnnie neodpověděl, bylo mu však jasné, že muž má pravdu.

Dívka zrovna uvázala uzel na šátku, kterým Samu Thompsonovi ovázala pravé nadloktí. Vyšla zpoza výčepního pultu a vydala se k Johnniemu.

Její půvab ho okouzlil. Po chvíli ucítil velká, pevná ňadra na nadloktí, když se přitiskla k němu.

„Tu už chceš zase jet, velký muži?“ zeptala se sladkým tónem.

Johnnie se pousmál.

„Slyšela jsi, co se stane, když zůstanu,“ zamumlal.

Mávla rukou.

„To nic neznamená, pokud jsi pod mou ochranou, gringo. Já mám ráda velké, silné muže a umím bránit to, co mi patří.“

Johnnie jí to věřil, ale nechtěl její nabídku přijmout. Musel Sama Thompsona odvézt do Lincolnu. Zabiják byl po své druhé porážce otřesen a možná to byla McSweenova šance – pokud by Thompson začal mluvit, měl by konečně důkazy proti Murphymu.

Chytil Thompsona za levou ruku a odvlekl ho k východu.

Thompson se nebránil.

„Kde je tvůj kůň?“ zeptal se Johnnie, když venku stáli na verandě.

„Ve stáji,“ řekl Thompson a kývl na Main Street. Měl nervy v kýblu. Vůbec se nepokoušel klást odpor, což bylo možná důvodem toho, že je nikdo nezastavil, když z Rinconady vyjeli na sever.

+ + + + +

Johnnie jel potmě tři hodiny, než narazil na úzké arroyo, kde se utábořil.

Slyšel, že nocování v mescalerské rezervaci není bez nebezpečí, ale byl unavený a Thompson měl šátek na ruce tak nasáklý krví, že bezpodmínečně potřeboval nový obvaz.

Johnnie nasbíral trochu dřeva a rozdělal oheň. Byl si jist tím, že to bude vidět daleko, i když byl kryt břehy vyschlého potoka, ale to mu bylo jedno. Doufal, že Apači se drží zpátky, že si proti sobě nechtějí poštvat bílé.

Z Thompsonovy sedlové kapsy vytáhl náhradní košili, která však nebyla čistší než ta, kterou měl na sobě, a roztrhal ji. Střelná rána ještě stále krvácela. Naštěstí v ní kulka nevězela. Zřejmě proletěla.

Thompson nahlas zasténal.

„Buď rád, že jsi ještě naživu, Thompsone!“ zabručel Johnnie. „To bylo podruhé, co ses mě pokusil oddělat. Kolik ti za to Murphy vlastně zaplatil?“

Bandita sevřel rty a zarytě mlčel.

Johnnie se na něho usmál.

„To ti moc nepomůže,“ řekl. „Alexander McSween je zatraceně prohnaný advokát. Jistě ti poví, že máš jen dvě možnosti: Buďto mluvit, nebo skončit na šibenici. Major Murphy ti může nanejvýš kulkou ušetřit šibenici. Víc od něho nemůžeš čekat.“

„To je lepší než šibenice!“ vyhrkl Thompson. „Proč jsi nemířil líp, Hatchi? Odpravil jsem přece toho Mexikána na tvém ranči. Proč se se mnou vlečeš do Lincolnu a nesejmeš mě?“

Johnnie se usmál a zavrtěl hlavou.

„Jsi jenom malá, podlá krysa,“ chladně řekl. „Koho zajímá, jestli je ničema jako Sam Thompson mrtvý nebo ne? Něco jiného by samozřejmě bylo, kdyby mluvil. Pak by byl důležitý a mohl by vyjednávat se soudem, jaké výhody by pro něho za spolupráci plynuly. Každopádně by určitě mohl advokáty a soudce přimět, aby nad ním nevynesli rozsudek smrti a jenom ho poslali do vězení. A odtud už přece hodně lidí uteklo.“ Thompsonův obličej byl strhaný.

V jeho očích se zračila nedůvěra. Nic neřekl, ale Johnnie cítil, jak jím cloumají protichůdné pocity.

„Dej sem ruce, Thompsone,“ řekl. „Chci se trochu vyspat a tak budu radši, když budeš mít svázané ruce a nohy. Určitě mě chápeš, že ti trochu nedůvěřuju.

Jednooký se zavřenýma očima sledoval, jak ho Johnnie svazuje.

„Máš o čem přemýšlet, Thompsone,“ řekl Johnnie, když se přikryl sedlovou pokrývkou. „Doufám, že už budeš rozhodnutý, až zítra vstanu.“

Oheň byl téměř vyhaslý. Johnnie ještě chvíli hleděl na zajatce. Thompson sklonil hlavu. Pravděpodobně opravdu přemýšlel o své situaci. Johnnie si byl jistý, že do rána změkne a odhodlá se vypovídat proti Murphymu nebo Bradymu.

+ + + + +

Nevěděl, jestli ho vzbudil nějaký zvuk nebo něco jiného. Nepohnul se, když otevřel oči a pohlédl na Sama Thompsona, který seděl u svahu a podle všeho spal.

Oheň již dohořel. Už nebyly vidět ani žhavé uhlíky. Jen kouř byl ještě cítit. Johnnie se neodvažoval otočit hlavu. Takřka fyzicky cítil hrozící nebezpečí. Mescalerové? To nevěděl.

Pokoušel se soustředit na to, odkud to nebezpečí hrozí. Ve směru, kterým mohl hledět, si ničeho nevšiml. Takže to muselo být za ním.

Rozhodl se, že bude předstírat, že se otáčí ve spánku. Rukou chytil pažbu remingtonu, který ležel pod dekou. Potom se převalil, přetáhl si deku přes rameno a rovnoměrně oddechoval dál.

Ještě během toho pohybu spatřil stín na břehu arroya.

Nebyl to Mescalero.

Muž, který tam nahoře klečel a hleděl do arroya, měl oděv bělocha.

V rukou držel pušku, ale její hlaveň nemířila na něho, na Johnnieho Hatche, nýbrž na Sama Thompsona.

Johnnie nekonečně pomalu zvedl pod přikrývkou kolt a pokusil se namířit na siluetu muže, který vstal a přiložil pušku k rameni. Johnnie věděl, že nesmí váhat. Bleskurychlým pohybem ze sebe strhl přikrývku. Ještě viděl, jak sebou muž trhl a otočil pušku.

Potom zmáčkl spoušť a plamen, který vyšlehl z hlavně remingtonu, ho na zlomek vteřiny oslepil.

Stín na břehu zmizel.

Johnnie vyskočil na nohy.

Neslyšel ani výkřik ani žuchnutí. Byl si téměř jistý, že minul.

Bez dechu čekal, jestli se ten muž ještě neukáže. Za sebou slyšel Thompsonovo rozrušené oddechování.

„Apači?“ tise se zeptal.

Johnnie neodpověděl. Soustředil se na místo, kde onen neznámý zmizel.

Jenže ten už byl jinde.

Třeskl výstřel. Johnnie si v první chvíli myslel, že chlápek střílel na něho, kulka však letěla daleko od něho a kdesi za ním se zaryla do země. Každopádně to tak znělo.

Johnnie otočil remington a podruhé vypálil. Stín však opět zmizel.

Johnnie už toho měl dost.

Přiskočil k břehu, chytil se větví jednoho keře a vytáhl se nahoru.

Proti obloze byl jasně vidět stín prchajícího muže.

Johnnie vzal remington do obou rukou, natáhl je a klidně namířil. Měl ho na mušce, ale nedokázal mu střelit do zad. Chvíli tam tak stál, potom svěsil ruce.

Ozval se dusot kopyt, který pak pomalu utichal. Střelec jel směrem na sever.

Johnnie si zapamatoval místo, kde měl muž postaveného koně. Za světla se tam chtěl podívat. Třeba by za ním i mohl jet. Rád by věděl, kdo to byl.

Že by ho sledoval někdo z Rinconady?

Proč však jel na sever a ne do desperátského města?

Johnnie věděl, že nemá smysl o tom teď uvažovat. Šel ke břehu arroya a seskočil dolů.

Chtěl pohlédnout na Sama Thompsona, ale tu uviděl, že leží na boku a nehýbá se.

Johnniemu se stáhlo hrdlo.

Přišel k zajatci a zvedl ho. Na prstech ucítil něco teplého a když si prohlédl svou levou ruku, viděl, že to je Thompsonova krev.

Se sevřenými rty se sklonil k zabijákovi a položil mu dlaň na levou stranu hrudi, aby zjistil, zda mu ještě bije srdce.

Thompsonův kabát byl nasátý krví.

Johnnie náhle věděl, že Sam Thompson nežije.

Zabiják, který je v noci vystopoval, neměl políčeno na něho, ale na Sama Thompsona.

Major Lawrence G. Murphy – nebo šerif William Brady – reagoval rychle a hned odstranil možné nebezpečí.

Johnnie chvíli seděl vedle mrtvého. Cítil, jak je bezmocný. Byl jen malým ko lečkem ve velké mašinérii, která se chtěla zmocnit této země. Ale copak i malá kolečka nemohou zastavit velké stroje?

Johnnie náhle věděl, že už nesmí přihlížet, jak Murphy s pomocí svých pochopů dobývá kraj.

Prudce vstal. Pravou ruku položil na pažbu remingtonu. Byl rychlý střelec – možná tak rychlý jako Billy the Kid. Byl si jistý, že ho Murphyho zabijáci tak snadno neodrovnají.

Pomyslel na Johna S. Chisuma.

Byl tento bohatý rančer lepší než Murphy a jeho syndikát?

Jediný rozdíl mezi nimi spočíval v tom, že Chisum se vždycky staral jen o dobytek a že zařídil, aby zákony vyhovovaly velkým rančerům.

Murphy chtěl ovládnout celé hospodářství kraje. Nic neopomněl, dusil všechny, kdo pracovali v potu tváře.

Johnnie zavrtěl hlavou.

Nemělo smysl o tom přemýšlet. Nerozuměl lidem, jako byli Murphy a Chisum, kteří očividně potřebovali ovládat druhé. Jejich úmysly nebylo snadné prohlédnout. Ale to, co zatím zažil na vlastní kůži, mu stačilo. Nemínil couvnout. A už vůbec ne po Mateově smrti. Byl to tomu mladíkovi dlužný.

Sklonil se k Samu Thompsonovi a přivlekl ho k břehu. Jeho sedlo a zbraně položil vedle něho.

Pak vylezl na břeh a utrhl ho.

Mrtvý byl pohřben.

Na východním obzoru již byl šedý pruh oblohy.

Johnnie osedlal svého hnědáka a rozjel se k místu, které si v noci zapamatoval.

Stopy byly zřetelně vidět i v šeru.

Tu za sebou uslyšel tiché frkání. Thompsonův kůň šel za ním.

Johnnie ho odehnal. Doufal, že ho chytí nějaký Apač.

Krokem se vydal po stopách. Vedly na sever.

Johnnie nevěřil, že by vraha Sama Thompsona dostihl, jedině že by ten muž měl dost sebevědomí na to, aby nocoval někde mezi arroyem a Lincolnem.

+ + + + +

Buckshot Bill Roberts měl opravdu železné nervy. Nejel daleko, když odkrouhl Sama Thompsona. Jen pět mil od místa přepadení rozbil tábor a až do svítání spal.

Buckshot Bill Roberts se vůbec poprvé po mnoha dnech necítil ve své kůži. Neúspěšný útok na Billyho the Kida a Charlieho Bowdrea mu snížil sebevědomí.

Šerif Brady byl zlostí bez sebe, když o tom slyšel, a dal Robertsovi najevo, že ho nechá padnout, jestli selže i tentokrát.

Neselhal.

Byl přesvědčen o tom, že Thompsona zasáhl do srdce. Byl si jist, že bandita už neprozradí, kdo mu nařídil odpravit Hatche.

Buckshot Bill Roberts by rád sejmul i Hatche, jenže mladík byl zatraceně nebezpečný. Poznal, že vycítil nebezpečí, když se obrátil pod dekou.

Roberts ještě i teď bezděky stáhl hlavu, když pomyslel na to, jak těsně mu Hatchova kulka proletěla kolem hlavy.

Co není, může být, pomyslel si zabiják. Ale nejdřív si bude muset posvítit na Billyho the Kida. Nebo na jeho kumpány.

Robertsovi bylo jedno, na koho střílí. Za každého McSweenova muže měl zin kasovat pět set dolarů. A McSween měl spoustu pistolníků.

Buckshot Bill Roberts se usmíval. Byl si jist, že již brzy bude bohatým člověkem. Možná získá i Hatchův ranč. Viděl jej, když jel přes kaňon Hondo na Murphyho ranč v údolí Pecosu. Mladík si vybral hezký kus půdy.

Roberts přivřel oči, když před sebou spatřil budovy. To musel být Blazerův mlýn na Rio Hondu.

Byl osiřelý od té doby, co Blazer zemřel. O mlýn se nikdo nezajímal. Pomalu chátral a kovbojové ho často používali jako noclehárnu.

V polorozpadlé ohradě vedle budovy stálo třináct koní. Roberts zastavil svého valacha. Čekal skoro čtvrt hodiny, ale nikdo ven nevyšel.

Chvíli přemýšlel, zda by se mlýnu neměl vyhnout, ale pak si řekl, že tam dole je možná několik McSweenových mužů, kterým by mohl dát co pro to. Čím víc jich sejmu, tím rychleji budu bohatý, říkal si.

Nepřemýšlel o tom, že třináct mužů je trochu velké sousto i na něho. Měl moment překvapení na své straně a nemínil svým nepřátelům dát čas na to, aby se vzpamatovali.

+ + + + +

Johnnie našel tábor vraha a zrychlil. Netrvalo to dlouho a spatřil před sebou malý temný bod.

Pobídl hnědáka. Kopyta zviřovala prach, který se jen pomalu usazoval. Kdyby se muž před ním otočil, hned by poznal, že je pronásledován.

Ale Johnnie ho rychle doháněl. Zabiják zřejmě s pronásledováním nepočítal.

Pak i Johnnie spatřil budovy u Rio Honda, k nimž jezdec mířil.

Johnnie si hvízdl mezi zuby.

Spatřil koně v ohradě.

To se vrah zbláznil?

Nebo ho ve mlýně čekali kumpáni?

Johnnie byl opatrný. Odbočil a kryt malým návrším se vydal k Rio Hondu, takže se nikým neviděn mohl přiblížit k mlýnu z východu.

Hnědáka nechal v křovinách a vydal se do mírného svahu. Winchestrovku vzal s sebou, aby mohl zastavit případné nepřátele.

Zabiják nezrychlil. Stále jel přímo k domu.

Johnnie vytřeštil oči, když uviděl třináct koní.

Musel tam být Billy the Kid a jeho přátelé!

Opět pohlédl na jezdce, který seděl lehce předkloněn v sedle šedého koně a vzbuzoval dojem, že spí. Vzdálenost byla příliš velká na to, aby ho poznal.

Johnnie byl přesvědčen, že ho ještě neviděl. Přesto i na tu vzdálenost cítil, že ten jezdec pro něho znamená nebezpečí – smrtelné nebezpečí.

Zmocnilo se ho rozrušení.

Ne, to nemohl být přítel Billyho the Kida! To by ho poznal. Přemýšlel jen několik vteřin, pak vyskočil a přikrčen se rozběhl do svahu. V zákrytu za ocotilly a chollami, které jako by po něm natahovaly své zlatožluté trny, se blížil k Blazerovu mlýnu.

Tu se ozvalo skřípání dveří. Zastavil se. Ze mlýna vyšel jeden muž.

Johnnie viděl, že to je George Coe.

Coe se ohlédl a vůbec nevypadal překvapeně, když spatřil jezdce, který se blížil k domu. Takže o něm už vědí, pomyslel si Johnnie, a Billy vyslal Coea, aby ho přivítal.

Ale co si Billy počne s mužem, který odpravil Sama Thompsona?

Johnnie nyní zřetelně viděl hubenou, propadlou tvář Buckshota Robertse.

Byla zarostlá strništěm. Seděl v sedle nakřivo a Johnnie viděl, že měřil nejméně šest stop.

Zabiják lehkým tlakem stehen zastavil šedáka před Georgem Coem. V pravé ruce držel brokovnici. Očividně více spoléhal na brokovnici než na revolver nebo winchestrovku, kterou měl v sedlovém pouzdře a kterou v noci zabil Sama Thompsona. Zabiják byl opatrný. Musel vidět koně v ohradě a věděl, že George Coe není sám.

Coe přikývl.

„Ahoj, Buckshote,“ řekl. Přeskakoval mu hlas. Lehce pohyboval prsty pravé ruky, kterou měl těsně nad pažbou revolveru.

Johnniemu se zatajil dech, když slyšel Coeova slova.

Buckshot Bill Roberts!

Johnniemu přeběhl mráz po zádech, když pomyslel na to, že tento chladnokrevný Texasan v noci číhal u jeho tábora. Mohl ho sejmout, kdyby byl jen o trochu rychlejší.

„Ahoj, Coe,“ odvětil Buckshot. Kývl k domu. „Kdo tam všechno je? Vyplatí semito?“

George Coe již nebyl schopen úsměvu.

„Bude pro tebe lepší, když se vzdáš, Buckshote,“ řekl, aniž by odpověděl na zabijákovu otázku. „Máme tvůj zatykač.“

Buckshot Bill Roberts se rozesmál.

„Zatykač? Od šerifa Bradyho nebo od soudce?“

Coe se přikrčil. Neodpověděl.

„Vzdej se, Buckshote. Nebo nás přinutíš, abychom tě zabili!“ vyhrkl.

„Já že se mám vzdát?“ zvolal Buckshot. „To vypadám tak špatně?“

„Nemáš šanci,“ zabručel Coe. „Je nás třináct.“

Hubený Texasan zvedl brokovnici.

„Toho se nedočkáte, Coe,“ chladně odvětil. „Oddělali byste mě, kdybych se vzdal.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se George Coe. Opět mu přeskakoval hlas. Měl rudé skvrny v obličeji.

„Copak se Billy Morton a Frank Baker též nevzdali?“ zeptal se Roberts a mávl levou rukou.

Johnnie si opřel pušku o rameno, když si všiml, jak Roberts pozvedl winchestrovku.

Hubený Texasan se k němu otočil zády. Ne, Johnnie ještě nikdy nikomu nestřelil do zad. Sklonil winchestrovku. George Coe řekl, že v domě je třináct mužů. Pokud chtěl Buckshot bojovat proti všem, nesměl se do toho plést. I tak měl Texasan mizivé šance.

Johnnie viděl, jak se pohnuly dveře domu. Ven vyšel další muž.

Charlie Bowdre. Vypadalo to, že ztratil trpělivost. Přišel k Georgei Coeovi, zvedl revolver a zvolal: „Zvedni ruce, Buckshote, nebo je po tobě!“

Trvalo to několik vteřin, než Texasan odpověděl. Chraplavým hlasem řekl: „Ale první půjdeš k čertu ty!“

Oba muži vypálili současně.

Johnnie viděl, že Texasan se vrhl ze sedla. George Coe a Charlie Bowdre též uskočili.

Dunění brokovnice přehlušilo výstřel z revolveru.

Kousky sekaného olova se zaryly do stěny. Zůstaly po nich díry jako pěst.

Texasanův šedák zařehtal a prchal pryč.

Johnnie viděl, že Charlie Bowdre si klekl. Levý bok měl od krve. Muselo ho trefit několik kousků sekaného olova.

Byl v šoku, protože už nedokázal zvednout ruku s koltem, přestože Buckshot Bill Roberts vstal a kolem něho přivrávoral ke stěně domu, o kterou se opřel.

Coe se po čtyřech připlazil za roh domu. Zřejmě se bál, že Buckshot vystřelí z druhé hlavně.

Texasan se otočil.

Johnnie Hatch syčivě vydechl.

I na tuto vzdálenost bylo vidět, že Charlie Bowdre ho trefil doprostřed hrudi. Byl div, že ještě stál na nohou. Musel být smrtelně raněn.

U rohu, za kterým zmizel George Coe, se náhle objevilo několik mužů.

Johnnie poznal Johna Middletona a Dicka Brewera.

Spolu s Georgem Coem, který vstal, vyskočili z úkrytu. V rukou drželi kolty.

Roberts musel koutkem oka vidět, že mu nebezpečí hrozí i z druhé strany.

Nyní se ukázalo, co to znamená bojovat proti Texasanovi.

Buckshot reagoval jako do rohu zahnaná puma.

Zády se opřel o stěnu, vystřelil z brokovnice, zahodil ji a v následujícím okamžiku měl v ruce revolver. Ještě ani nedozněla ozvěna dunění, když začal střílet z koltu.

John Middleton to koupil naplno. Zkroucen ležel v písku a nehýbal se.

George Coe křičel, jako by ho na nože brali. Držel se za pravou ruku a Johnnie viděl, že je zalitá krví.

„Ustřelil mi prst!“ ječel Coe. „Oddělejte toho bastarda!“

Dick Brewer střílel příliš vysoko, protože Texasan si klekl. Johnnie zřetelně viděl dírky ve zdi domu nad Buckshotovou hlavou.

Texasan se otočil.

Trhl sebou, když ho do boku trefila kulka z Billyho armádního koltu, přesto však ještě jednou vypálil.

Než mohl Billy vystřelit podruhé, vrhl se Buckshot do dveří.

Billy the Kid něco vykřikl, načež začal nahlas nadávat.

Nikdo z nich nezůstal vevnitř. Všichni vylezli zadním oknem ven.

Billy a jeho lidé se kryli, když z domu vyletěla kulka a těsně vedle nohou Charlieho Bowdrea se zaryla do písku.

Potom výstřely utichly.

Johnnie čekal ještě chvíli, pak se opatrně vydal zpátky. Nechtěl, aby ostatní viděli, že ten nerovný boj sledoval.

Nikdo si ho nevšiml.

Všichni hleděli na mlýn, do kterého se stáhl smrtelně raněný Texasan.

+ + + + +

Johnnie se oklikou vrátil k Buckshotovým stopám a po nich se vydal k mlýnu. Zastavil svého hnědáka ve vzdálenosti asi sta yardů od mlýna a předstíral, že nedůvěřivě pozoruje, co se tam děje

Henry Brown ho spatřil jako první.

Johnnie viděl, že na něho upozornil Billyho the Kida.

Billy na něho chvíli hleděl, potom zvedl ruku a mávl na Johnnieho.

Johnnie pobodl hnědáka ostruhami, přijel k topolům a slezl ze sedla. V zákrytu za křovinami se vydal k Billymu the Kidovi.

John Middleton a Charlie Bowdre leželi v písku. Jeden z mužů, které Johnnie neznal jménem, se staral o Bowdreovo zranění.

John Middleton byl mrtev. Někdo mu sepjal ruce na prsou.

George Coe tiše naříkal. Ne kvůli bolestem, ale proto, že bez prostředníčku nemohl střílet tak rychle jako předtím.

„Přestaň fňukat, sakra!“ zvolal Dick Brewer, kterým cloumal hněv. „Jeden muž!“ opakoval pořád dokola. „Jeden jediný muž! To přece není možné! To jsme všichni idioti? Pete, Logane! Kruci, proč jste nezůstali vevnitř? Teď tam je a vysmívá se nám!“

„Ten už se smát nemůže!“ zabručel Charlie Bowdre. „Trefil jsem ho doprostřed hrudi. Stačí nám jen počkat, až se zhroutí.“

„Počkat?“ zařval Brewer. „Je nás třináct a on je sám! Nebudeme přece čekat, až zhebne! Půjdu si pro něho, sakra!“

Billy the Kid mu položil ruku na rameno.

„Přestaň vyvádět, Dicku,“ řekl. „Charlie má pravdu. Buckshot je bojovník. Proč bychom měli riskovat, že ztratíme dalšího muže? Máme čas.“

„Aco když se objeví Murphyho lidi?“ zvolal Dick Brewer.

„Ti už Buckshotovi nepomůžou,“ řekl Charlie Bowdre. „Tomu už nikdo nepomůže.“ Ještě jednou pohlédl na Johnnieho Hatche, načež se kryt keři vydal pryč.

Billy the Kid se otočil k Johnniemu. „Odkud jsi přijel?“ zeptal se. „Z Rinconady.“ Billy pozvedl levé obočí. „Co jsi tam dělal?“ „Hledal jsem Sama Thompsona.“ „Chlápka, který zastřelil tvého kovboje?“ Johnnie přikývl.

„No a?“ zeptal se Billy. „Vyřídil jsi ho?“

„Chtěl jsem ho odvézt do Lincolnu, aby McSweenovi řekl, kdo mu přikázal přepadnout můj ranč,“ odvětil Johnnie. „V noci jsem tábořil v jednom arroyu. Náhle se objevil zabiják a odpravil ho.“

„Buckshot?“ Johnnie přikývl.

„Jel jsem sem po jeho stopách.“ Kývl na ohradu, ve které stálo třináct koní McSweenových mužů. „Buckshot musel vaše koně vidět. Každý v Lincolnu zná Brewerova grošáka a tvého plaváka.“

Billy the Kid se usmál.

„Máš pravdu. Každý rozumný člověk by se Blazerovu mlýnu vyhnul obloukem. Buckshot to nemá v hlavě úplně v pořádku. Myslí si, že se vypořádá s každým. Víš, že se před třemi dny v Lincolnu pokusil odpravit mě a Charlieho?“

Johnnie přikývl. „McSween mi to vyprávěl.“

Mlčeli a hleděli k domu, v němž se nic nehýbalo.

„Dick nebude čekat,“ řekl náhle do ticha Billy the Kid.

„Nemůžeš ho zastavit?“ zeptal se Johnnie.

„Už jsi někdy zastavil býka, který si něco usmyslel?“ zabručel Billy. „Musí sám vědět, co dělá.“

„Ano, to musí,“ tiše odpověděl Johnnie. Pohlédl na Billyho. „Mimochodem díky, že jsi identifikoval Thompsona a ty tři další desperáty.“

Billy pokrčil rameny.

„Kdybych to neudělal já, tak by to udělal někdo jiný. Thompson byl příliš známý. Brady nemohl být při smyslech, když najal někoho takového.“

Opět mlčeli.

Johnniemu se hlavou honily myšlenky. Proč mu Billy the Kid pomohl? Nebylo by pro něho a pro ostatní lepší, kdyby ho nechal zemřít?

Viděl, že Billy je jiný, než si myslel. Mladíka zajímalo jen jediné: pomsta. Jak se zdálo, to, co si Johnnie myslel o vraždě Mortona a Bakera, mu bylo fuk.

Johnnie pomyslel na vrahy pana Tunstalla, které Billy the Kid hledal. Zatím našel jen Mortona a Bakera. Tom Hill, Billy Matthews, John Robinson a Pantillon Gallego ještě žili. V posledních dnech se v Lincolnu neukazovali, protože všichni věděli, že Billy by je odkrouhl, kdyby se dostali na mušku jeho koltu.

Billy mu četl myšlenky.

„Večer jsem jel do města a v cantině jsem polapil Thompsona,“ řekl. „McSween po mně chtěl, abych mu ho přivezl živého. Málem to nevyšlo. Objevil se McNab a chtěl mi střelit do zad. Byl jsem rychlejší. Asi už je na krchově.“

Johnnie pohlédl na Billyho, ale ten nehnul ani brvou. Jenom zvedl ramena a řekl: „Neměl tě podcenit, Johnnie. Jsi s koltem zatraceně rychlý. Nerad bych někdy stál proti tobě.“

„To nemusíš, Billy.“ Johnnie se usmál. „Chápu tě, že chceš najít a potrestat vrahy pana Tunstalla. Měl jsem podobné pocity, když jsem stál nad mrtvým Mateem. Ale včas jsem poznal, že to k ničemu nevede, když člověk bere pomstu do vlastních rukou.“

„Nechoď na mě se slůvky z bible!“ vyhrkl Billy. Jeho mladická tvář byla zkřivena do grimasy.

„To nejsou slova z bible,“ odpověděl Johnnie. „Člověk by si jenom kvůli pomstě neměl ničit budoucnost. Je možné, Billy, že na tebe brzy zahájí štvanici.“

„Copak to už neudělali?“

„Tak jsem to nemyslel. Mluvím o zákonu a tím nemíním kreatury, jako je Brady. Co když na tebe vydají zatykač? Pak se už nikdo nebude ptát na to, jestli jsi v právu. Pak budeš pro lidi jenom vrah, kterého je nutné zneškodnit.“

Billy zavrtěl hlavou.

„Zapomínáš na Chisuma,“ řekl. „Ten mě nenechá ve štychu. Pan Tunstall byl i jeho přítel a Chisum musí bojovat, pokud nechce podlehnout Murphymu a ztratit všechno, co vybudoval.“

Johnnie sevřel rty a chvíli mlčel. Přemýšlel, jestli má smysl Billymu sdělovat své myšlenky. Ano, byl mu to dlužný. Ale bude to na toho chlapce mít nějaký účinek, říkal si.

„Billy,“ tiše řekl, „nevím, jestli jsi četl nebo slyšel příběhy o tom, čeho všeho jsou schopni lidé, ale v Lincolnu to není poprvé, co proti sobě stojí dvě mocné strany, z nichž jedna chce tu druhou zničit všemi prostředky.“

„Vím, sakra! Máš mě za vola?“

„Chci ti říct něco jiného, Billy,“ řekl Johnnie. „Sám jsi zažil, jak to vypadá, když se dvě bandy nemůžou zničit, protože jsou stejně silné.“

„No a? Co se stane pak.“

„Mocní se rychle dohodnou, když si všimnou, že boj je pro ně nevýhodou,“ dodal Johnnie. „Domluví se, vymezí si sféry vlivu a shodnou se na tom, že si nebudou konkurovat.“

„Sakra, Johnnie, co to žvaníš? Co to má být? Proč mi to vykládáš? Myslíš, že mi zabráníš v pronásledování vrahů pana Tunstalla?“

„Chci ti jen říct, že s panem Chisumem nemůžeš počítat, pokud válka mezi ním a syndikátem ze Santa Fé skončí dohodou, Billy,“ řekl Johnnie. Už teď litoval, že s tím vůbec začal. „V každé válce se odehrávají věci, které si někdo musí zodpovědět. Mocní si navykli všechny nepříjemnosti házet na malé lidi, aby sami vyšli bez poskvrny. Jestli se Chisum a Murphy dohodnou, Billy, tak jsme odepsaní.“ Johnnie levou rukou ukázal na muže, kteří obléhali mlýn. „To bude znamenat, že všechno se hodí na Billyho the Kida a jeho bandu.“

Billy the Kid na něho chvíli nevěřícně hleděl. Pak se tiše rozesmál.

„Výmysly,“ řekl. „Tomu by přece nikdo neuvěřil, že by za všechno mohl někdo takový, jako jsem já.“

Johnnie pokrčil rameny. Nechtěl už nic říkat. Billy by mu nevěřil. Ještě, narozdíl od něho samotného, zřejmě nevycítil, že se ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny.

+ + + + +

Dick Brewer už to nevydržel.

Billy the Kid chytil Johnnieho za ruku, když chtěl běžet k ostatním mužům a zastavit Brewerovi pošetilosti.

„Nech ho,“ zamumlal. „V takovém stavu, v jakém je, mu nemůžeš nic říkat. Hned by na tebe střílel.“

Zůstali v úkrytu a hleděli k mlýnu, jehož zadní stěna byla nyní ve stínu.

Dick Brewer se přitiskl ke zdi. V pravé ruce držel kolt. Jeho tvář byla rudá hněvem a rozrušením.

Téměř deset minut nehybně stál a Johnnie si už myslel, že se pomalu uklidnil. Jeho tvář však byla stále rudá, a to ne od slunce.

Henry Brown mával svou puškou a ukazoval Dicku Brewerovi, že ho bude krýt, ale Brewer rozzuřeně zavrtěl hlavou.

Pak náhle zmizel.

„Chce to zkusit vzadu oknem,“ zašeptal Billy, kterého se stejně tak jako ostatních zmocnilo napětí.

Několik minut panovalo ticho.

„Možná už je Buckshot v pekle,“ zamumlal Charlie Bowdre, který ještě stále nedokázal pochopit, že jeho kulka Texasana na místě nezabila.

„Drž hubu, Charlie,“ zabručel George Coe, jehož obvaz na pravé ruce byl zakrvácený.

Z domu se ozval tlumený výkřik.

Třeskly výstřely.

Jeden – dva a ještě jeden.

Billy the Kid tiše zaklel, vyskočil a rozběhl se k mlýnu.

Johnnie byl hned na nohou a vyrazil za ním.

Z ostatních se nikdo nepohnul.

„Dicku!“ zvolal Billy. „Co se děje? Odpravil jsi ho?“

Dveře mlýna se otevřely.

Ven vyvrávoral jeden muž.

Billy the Kid a Johnnie Hatch bez dechu stáli vedle sebe. V rukou drželi revolvery a mířili jimi na dveře.

Viděli záda toho muže a hned poznali, že to je Dick Brewer.

Tělnatý muž vrávoral pozpátku a mával rukama. V pravé ruce držel kolt, který náhle vystřelil. Kulka se zaryla do stěny a vytrhla kus nepálených cihel.

Pak se Dick Brewer pomalu skácel na zem. Ležel na zádech, ruce měl rozhozené. Okolo něho se vznášel oblak zvířeného prachu.

Vedle Johnnieho třeskl kolt Billyho the Kida.

Vychrtlá postava, která se objevila ve dveřích, sebou jen neznatelně trhla.

Buckshot Bill Roberts udělal ještě několik vrávoravých kroků, potom se zastavil a pohlédl na mrtvého Dicka Brewera.

Johnnie viděl jeho zakrvácenou hruď a nechápal, že ten muž ještě mohl stát na nohou. Pak Buckshot zvedl hlavu. Usmíval se!

Opravdu, jeho rty se roztáhly a pomalu se pohybovaly. Slova, která vyhrkl, byla v tichu zřetelně slyšet.

„Byl pomalý jako šnek, Billy! Co jste to za nýmandy, že nedokážete vyřídit jednoho jediného člověka…“

Zhroutil se, jako by mu někdo přeťal šlachy na nohou. Svalil se vedle Dicka Brewera a pak se už nehýbal.

Johnniemu chvíli trvalo, než se znovu mohl pohnout. Ani Billy se nehýbal.

Pak přišli k oběma mrtvým. Mlčky hleděli na hubeného Texasana. Byl to tvrdý, nemilosrdný bojovník, který neznal strach.

Co mu to pomohlo, trpce si pomyslel Johnnie. Teď je mrtvý. Trocha strachu, která vede k opatrnosti, nikdy nezaškodí.

Přišli tam ostatní.

„Pohřběte Dicka a Johna,“ chraplavě řekl Billy.

„A Buckshot?“ zeptal se Johnnie.

„Toho můžou pro mě za mě sežrat supi a kojoti!“

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Já ho pohřbím,“ řekl.

Billy na něho chvíli hleděl, ale nic neřekl. Pak se otočil a šel k ohradě. Ostatní ještě nezačali kopat, když se svým plavákem odjel směrem na jih.

„Pospěšme si,“ řekl Henry Brown k nezraněným mužům. „Billy chce do Rinconady. Možná tam na nás čekají Billy Matthews a Tom Hill. Nerad bych zmeškal, jak si je Billy podá.“

Charlie Bowdre a George Coe se s Johnniem vydali na sever. Museli k doktorovi. Po několika mílích se rozdělili a Johnnie se vydal na svůj ranč.

+ + + + +

Už dlouho cítil kouř, ale teprve, když projel kaňonem Hondo, pochopil, co se stalo.

Jeho hnědák vyděšeně řehtal, když ho s výkřiky kopal patami do slabin.

Potom zastavil na návrší, ze kterého měl výhled na ranč.

Zachmuřil se, když spatřil kouřící trosky.

Nenechali tam kámen na kameni!

Koně byli pryč a kam oko dohlédlo, nikde jediná kráva.

Bolely ho čelisti, jak měl zatnuté zuby. V prvním impulsu se chtěl rozjet dolů, ale záblesk naproti na svahu – jak se tam slunce odrazilo od kovu – ho probral.

Lomcoval jím hněv.

Billy the Kid měl pravdu.

Major Lawrence G. Murphy na sebe nenechal dlouho čekat. Ve chvíli, kdy se rozhodl, že udeří proti Chisumovi a McSweenovi, byl vynesen ortel smrti i nad rančem Hondo.

„Za to zaplatíš, Murphy!“ procedil mezi zuby. „To nezůstane bez trestu!“

Zapomněl na slova, která mu řekl Billy the Kid. Cítil jen hněv, který jím lomcoval.

Otočil hnědáka a vydal se dolů ze svahu. Nyní již doutnající trosky ranče neviděl.

Chladný večerní vítr ho pomalu uklidnil, jeho hněv však nezmírnil.

Pod topoly zastavil hnědáka a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku. Už se mu nechvěly ruce, když ji nabil.

Bylo to, jako by v něm odumřely pocity. Dokázal myslet jen na pistolníky, které Murphy rozmístil někde v údolí a kteří ho měli odstřelit jak zajíce. Murphy věděl, že ranč Hondo mu bude patřit teprve po smrti jeho majitele.

Zkontroloval remington a pobídl hnědáka. Jeho srst byla mokrá od potu, ale tentokrát se už o to Johnnie nestaral. Ani si toho nevšiml. Myslel na něco jiného.

Vyznal se ve svém údolí jako nikdo jiný. Projezdil ho křížem krážem, znal v něm každou stezku, každou jeskyni, každý strom.

Prvního pistolníka našel tam, kde by se ukryl sám, kdyby chtěl překvapit někoho, kdo by jel k ranči.

Mohl toho muže vyřídit přesnou střelou i v té tmě, ale nedokázal to, byť byl rozzuřený. Myslel na to, že ten pistolník je jen ubožák, který dělá špinavou práci za jiné.

To Murphy byl člověk, který za to byl zodpovědný. A jeho chtěl Johnnie dostat.

Pistolník zkameněl, když se Johnnie vynořil ze tmy vedle něho a přiložil mu winchestrovku ke spánku.

„Jediný špatný pohyb, Kelso, a vystřelím ti mozek z hlavy!“

Johnnie pistolníka, který tam ležel na čekané, znal.

„Nech těch žvástů, Hatchi!“ vyhrkl Kelso. „Jsem tu proto, že si říkám, že ten hajzl, co podpálil tvůj ranč, se možná ještě ukáže.“

Johnnie se tiše zasmál, ale jeho smích pistolníkovi nahnal husí kůži.

„Viděl jsem tvé holínky, Kelso, když jsem se k tobě plížil,“ procedil Johnnie mezi zuby. „Máš na nich kousky popela. Nebyl jsi to náhodou ty sám, kdo podpálil ranč?“

Kelso se neodvážil zavrtět hlavou. Tlak hlavně na spánku byl tak děsivý, že se začal potit.

„Jasně že jsem byl dole,“ chraplavě řekl. „Chtěl jsem se podívat, jestli se ještě něco dá zachránit.“

„Aha a jak jsi dlouho tady nahoře?“

„Hodinu,“ rychle odvětil Kelso.

„Jsi silný kuřák, Kelso.“

Pistolník zbledl. Viděl nedopalky cigaret, které se válely kolem něho. Bylo jich nejméně deset. Už nic neříkal.

„Kolik vás tu na mě číhá?“ tvrdě se zeptal Johnnie. „Rozmysli si svou odpověď dobře, Kelso. Ode dneška vedu válku proti Murphymu a ti z jeho pistolníků, které oddělám, už mi nebudou moct uškodit. Máš jedinou šanci – když mi povíš pravdu a pak vyskočíš na koně a zmizíš odtud!“

„Kromě mě tu jsou ještě tři muži,“ vyhrkl Kelso sotva slyšitelně. „Quinn a Shawnee leží naproti u skály nad Tinney Wash, Mike Prentiss je dole u trosek.“

„Dobrá, vstaň, Kelso!“

Johnnie mu přestal mířit na spánek a o krok ustoupil.

Pistolník se opatrně zvedl. Dával pozor, aby se pravou rukou nepřiblížil k revolveru. Trhl sebou, když Johnnie vystřelil z winchestrovky. Pravděpodobně se již loučil se životem. Udivilo ho, že ho kulka nezasáhla.

„Svolej ostatní a řekni jim, ať zmizí!“ vyhrkl Johnnie. „A ať Murphymu vyřídí pozdrav. V nejbližších dnech ho navštívím, jestli sem okamžitě nepošle několik lidí, kteří mi začnou znovu stavět ranč. A ať mi vrátí dobytek a koně!“

Hlavní winchestrovky dloubl Kelsa do zad a pistolník zavrávoral.

Pak začal volat. Přeskakoval mu hlas. Volání se neslo údolím a Johnnie byl přesvědčen, že muži u Tinney Wash a Prentiss dole u trosek dobře rozuměli, co na ně Kelso volá.

Po chvíli se od kouřících trosek vydala přikrčená postava ke skupině stromů za spálenými budovami. O něco později Prentiss vyrazil i se svým koněm k Tinney Wash. Spolu s dalšími dvěma kumpány pak odjel směrem ke kaňonu Bonito.

Kelso se otočil a pohlédl Johnniemu do očí.

„Co je s tebou?“ zeptal se pohnutým hlasem, z něhož byl cítit strach.

Johnnie kývl hlavní winchestrovky ke kaňonu Hondo. Chtěl pistolníkovi říct, že má jet na západ. Pak však uviděl, jak se pistolníkovi zajiskřilo v očích.

Během zlomku vteřiny se Kelso rozhodl, že to přece jen zkusí. Krátký okamžik, kdy na něho Johnnie nemířil winchestrovkou, byl jeho šancí. Nebo si to aspoň myslel.

Trhl rukou k pouzdru, vytáhl kolt a zmáčkl spoušť, ještě než Johnnie mohl puškou namířit.

Johnnie se vrhl dozadu. Kulka z Kelsova koltu mu proletěla mezi levou paží a tělem a škrábla ho na boku.

Kelsovi se dokonce povedlo vystřelit ještě jednou, ale mířil příliš vysoko, protože Johnnie se vrhl na zem a převalil se. Winchestrovku pustil a chopil se remingtonu. Než mohl pistolník vypálit potřetí, trefil ho Johnnie doprostřed hrudi.

Kelso se zarazil a pohlédl na ležícího muže. Nedokázal pochopit, jak to že Hatch unikl jeho kulkám. Ještě stále držel v ruce kolt, ale už nebyl schopen zmáčknout spoušť.

Potom ho opustily síly a revolver mu vypadl z prstů. Zasténal a klesl na kolena. Měl bledé rty, v jeho očích však ještě byl život.

„Ty – proti – Murphymu – nemáš – šanci – Hatchi!“ vyhrkl. „Murphy – těvyřídí…“ Svalil se na bok a zůstal bezvládně ležet. Jeho oči byly skelnaté.

Johnnie zasténal.

„Idiote!“ zamumlal. Chtěl ho nechat běžet, i když počítal s tím, že jeho varování vezme na lehkou váhu a vrátí se k Murphymu.

Několik minut tam nehybně stál a hleděl na zničený ranč a na mrtvého.

Věděl, že se zapletl do války dvou mocných, kteří bojovali o moc nad krajem a nad celým Novým Mexikem.

Necítil se dobře. Tušil, že je jen nástrojem, tak jako pro něho byla nástrojem jeho puška.

Několik vteřin si pohrával s myšlenkou, že by možná bylo lepší nasednout na koně a jet pryč. Pak ale opět pohlédl na trosky svého ranče.

Kolik práce pro něho znamenal! Stálo ho to spoustu potu, než ho vybudoval.

A kromě toho tu byl ještě hrob, ve kterém ležel jeho kovboj Mateo, jehož smrtí nebyl vinen nikdo jiný než Murphy.

Ne, nemohl jet pryč.

Ani major Lawrence G. Murphy nemohl takové zločiny páchat beztrestně jen proto, že měl moc!

+ + + + +

Johnnie dlouhé dny vyčkával. Jako hladový vlk se plížil údolím Pecosu a čekal, až dostane Murphyho na mušku.

Jenže Murphy se neukázal. Jeho ranč se podobal pevnosti.

Johnnie napočítal více než dvacet pistolníků, nepočítaje v to kovboje. Viděl tam i několik starých známých. Skrývali se tam Tom Hill, John Robinson a Pantillon Gallego, kteří se podíleli na vraždě pana Tunstalla. Možná byl dokonce jeho vrahem Tom Hill. Lékař nedokázal říct, zda ho zabily kulky, které ho zasáhly do hrudi nebo do krku.

Billy the Kid by dal hodně za to, kdyby zjistil, kde jsou ti tři zabijáci, ale Johnnie byl příliš zaneprázdněn svým vlastním hněvem, než aby myslel na to, že by mohl dát vědět Billymu.

Uplynulo téměř čtrnáct dnů, než u kaňonu Bonito narazil na Charlieho Bowdrea.

„Billy se setkal s guvernérem,“ řekl.

„S Lewem Wallacem?“ překvapeně se zeptal Johnnie.

Bowdre přikývl.

„Guvernérovi řekli, že celému kraji hrozí válka, protože Billy jezdí po kraji a mstí se.“

Johnnieho to nepřekvapilo. Už dávno čekal něco takového.

„Guvernér požadoval od Billyho, aby opustil oblast Lincoln a aby se už nikdy nevrátil. Za to by všem zúčastněným udělil amnestii. Billy na to samozřejmě nepřistoupil, protože nechce kraj opustit dřív, než všichni, kdo jsou vinni smrtí pana Tunstalla, budou pod drnem. Guvernér prý zuřil a vydal na Billyho zatykač.“

Bowdre si sáhl do kapsy a vytáhl list papíru. Podal ho Johnniemu Hatchovi.

Ten ho rozložil a četl.

Zaplatím 500 dolarů tomu, kdo zajme Williama Bonneyho alias Billyho the Kida a vydá ho kterémukoli šerifovi v Novém Mexiku. Budou vyžadovány důkazy jeho totožnosti.

Lew Wallace, guvernér státu Nové Mexiko.

Johnnie podal zatykač Bowdreovi a přikývl. Čekal to.

„Co na to řekl Chisum?“ zeptal se.

Charlie Bowdre pokrčil rameny.

„Poradil Billymu, aby guvernérův návrh přijal.“

„A McSween?“

„To samé. Ujistil ho sice, že i nadále stojí za ním, ale dal mu najevo, že Billyho věci jen uškodí, když bude dál jezdit po kraji a střílet muže, kteří zavraždili Tunstalla.“

Johnnie na Bowdrea chvíli mlčky hleděl.

Pak tiše řekl: „To musel být pro Billyho šok, že?“

„Byl rozzuřený,“ odvětil. „Předtím jsi mu neřekl všechno, že? Billy si myslel, že jsi na jeho straně. Vás dva by nikdo neporazil, i kdyby proti vám poslali celou armádu.“

Johnnie s úsměvem zavrtěl hlavou.

„To je trochu přehnané, ale něco na tom je.“ Pak zvážněl. „Víte, co Murphy udělal s mým rančem?“

„Viděl jsem po cestě sem trosky,“ přidušeně odpověděl Bowdre. „Už jen za to patří Murphy na šibenici.“

„Pokusil jsem se Murphymu dostat na kobylku, ale to je nemožné. Vůbec nevystrčí nos z ranče. I v noci kolem jeho sídla patroluje tucet pistolníků. Toho by nedostaly ani dva tucty mužů.“

Bowdre chvíli mlčel.

„Poslal mě Billy,“ řekl. „Ptá se, jestli se k němu nechceš přidat. Chystá akci proti Bradymu. Byl by rád, kdybys byl přitom.“

Charlie Bowdre naklonil hlavu. Bylo na něm vidět, že počítá se zápornou odpovědí.

„Řekl jsem Billymu, že asi nepůjdeš,“ dodal, „ale chtěl to aspoň zkusit.“

Johnnie se pousmál.

„Pozdravuj ho ode mě, Charlie,“ odvětil. „Řekni mu, že mám vlastní problémy. Chci Murphyho. Ten je zodpovědný za to, co se stalo s mým rančem. Brady je jenom nástroj. Jestli ho Billy odkrouhne, dá Murphy hvězdu někomu jinému a nic se nezmění. Můžeš Billymu vyřídit, že jsem na Murphyho ranči viděl Hilla, Robinsona a Gallega.“

Charlie Bowdre vyskočil a pohlédl na něho.

„Cože?“ zvolal. „Jestli to řeknu Billymu, hned sedne na koně a pojede na ranč.“

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Billy je divoký,“ řekl, „ale není to sebevrah. Můžeš mu říct, že je vyřídím, když k tomu budu mít příležitost.“

Charlie Bowdre mu podal ruku.

„Hodně štěstí, Johnnie,“ řekl. „Od vraždy pana Tunstalla je tu těžký život. Někdy mám pocit, že tento rok nepřežijeme všichni.“

Šel ke svému koni, nasedl a jel pryč. Už se neotáčel.

Johnnie hleděl za ním. Myslel na to, co mu řekl Bowdre. Billy chtěl skřípnout Bradyho. Kdyby zastřelil muže zákona, byl by definitivně vyřízený. A to, že Brady byl ničema a vrah, bylo lhostejné – prostě nosil hvězdu. Pro veřejnost, která neznala detaily, to bylo nejdůležitější.

Pohlédl do údolí Pecosu, kde sídlil skutečný viník.

Opět se ho zmocňovala zloba.

Zavrtěl hlavou.

Byla to iluze myslet si, že jediný člověk by mohl dostat do kolen někoho, jako byl Murphy.

Zatykač na Billyho mu konečně otevřel oči. Věděl, že číháním na Murphyho jenom ztrácel čas.

Vstal, zametl za sebou stopy, vyšvihl se do sedla svého hnědáka a rozjel se kaňonem Bonito směrem ke svému ranči.

Čekaly na něho osiřelé pastviny a vypálené budovy. To všechno se však dalo změnit.

Jen smrt byla nezměnitelná.

+ + + + +

Dva dny Johnnie dřel jak mezek, když odklízel trosky domu a stáje. Z kmenů, které porazil již před měsíci, chtěl postavit malou chatu, která mu mohla sloužit jako příbytek, než by si postavil dům. Jenže na to mu nebyl dopřán čas.

Přitom měl Johnnie velké štěstí.

Právě se skláněl, aby utrhl kvítko, které rostlo v popelu, když tu třeskl výstřel.

Kulka mu přeletěla nad zády a o několik yardů dál se zaryla do země.

Johnnie se okamžitě vrhl k zemi, chopil se winchestrovky, bez které v posledních dnech neudělal ani krok, a převalil se. Tak se dostal za haldu zuhelnatělých trámů.

V uších měl dusot kopyt. Když zvedl hlavu, viděl pět jezdců, kteří se k němu hnali. Všichni byli sklonění ke krkům svých zvířat a za jízdy stříleli.

Kulky hvízdaly kolem něho.

Věděl, že ho tam mají jako na talíři. Přitiskl pažbu k rameni. Byl červený zlostí, když poznal muže, kteří ho chtěli sejmout.

Začal střílet teprve, když byli pouhých padesát yardů od něho. Pálil tak rychle za sebou, že to znělo, jako by střílelo vícero střelců.

První dva jezdci šli k zemi, jeden kůň se s řehtáním skácel. Ostatní koně vyrazili pryč, aniž by jim v tom jezdci mohli nějak zabránit.

Johnnie viděl, že Mexičan, kterého kulkou srazil ze hřbetu jeho poníka, vrávoravě vstal a oběma rukama na něho namířil kolt.

Kulky ostatních útočníků Johnnieho nutily krýt se. Mexičan vypálil, jeho kulka zasáhla jeden z trámů před Johnniem a vmetla mu do obličeje popel a saze.

Johnnie se vrhl stranou. Druhá Mexičanova kulka ho minula jen těsně. Potom na něho Johnnie namířil a už když zmáčkl spoušť, věděl, že Pantillon Gallego je vyřízený.

Pouze několik zlomků vteřiny přemýšlel o tom, co mu vyprávěl Dick Brewer. Opilý Mexičan prý kamenem bil do těla mrtvého rančera. Něco takového mohl udělat jen někdo, kdo už nebyl schopen lidského citu.

Johnnie již nesledoval, jak se Gallego zhroutil na zem.

Pálil dál a jeho kulky srazily k zemi Mikea Prentisse a Johna Robinsona.

Zbýval jediný muž. Byl to Shawnee, který byl rovněž při tom, když mu vypálili ranč.

Johnnie na něho vystřelil, ale ve stejném okamžiku ho zasáhla kulka z Hillova revolveru. Tom Hill se náhle objevil vedle Mateova hrobu, jednou nohou stál v čerstvé zemině.

Johnnie téměř necítil bolest v levém boku.

Neviděl nic jiného, než botu, která zhanobila Mateův hrob.

Vyskočil jako čert z krabičky a zvedl winchestrovku.

Tom Hill byl odhozen kulkou a s výkřikem se svalil na zem.

Shawnee kopl svého koně patami a rozjel s k Johnniemu, aby ho srazil k zemi, jenže ten mrštně uhnul, chytil winchestrovku za hlaveň a pažbou praštil jezdce.

Shawnee sletěl ze sedla a kůň cválal dál. Shawnee se převalil a hlavou narazil do ohořelého trámu. Pokoušel se vstát, ale neudržel se na nohou.

Johnnie mu vykopl revolver z ruky, otočil se a namířil winchestrovku na Toma Hilla, který se převalil a chtěl zvednout kolt.

„Jenom to zkus, ty zabijáku!“ vyhrkl Johnnie. „A vpálím ti kulku mezi oči!“

Tom Hill zbledl. Odhodil kolt a vyděšeným, chvějícím se hlasem zvolal: „Nestřílej, Hatchi!“

Proč bych neměl, pomyslel si Johnnie. Nezmáčkl to však. Prohlédl se a viděl, že Hillova kulka mu roztrhla obvaz a že po sobě zanechala další krvavý šrám.

Přišel k Hillovi. Koutkem oka viděl ostatní a byl připraven střílet, kdyby ještě jednou zaútočili.

Nikdo z nich však už na to nepomyslel. Všichni poznali, že proti němu nemají šanci.

Pantillon Gallego měl rozhozené ruce. Ležel na zádech a prázdnýma očima hleděl na oblohu. Shawnee se plazil v popelu a očividně nevěděl, kde je. John Robinson se držel za levou nohu. Nohavici měl nasáklou krví a právě si ji trhal, aby si mohl ovázat ránu. Na boj již nemyslel. Puška ležela vedle něho, kolt ztratil při pádu z koně. Mike Prentiss, který zkroucen ležel nedaleko něho, se už nehýbal.

Tom Hill měl v očích strach.

Johnnie se chtěl ovládnout, ale jeho hněv byl tak velký, že ho již nedokázal zkrotit. Kopl Hillovi do stehna. Pistolník vykřikl.

„Ty špinavý hajzle!“ zvolal. „Střílet na bezbranného, to umíš! Ale když jde o krk tobě samotnému, máš plné kalhoty!“

„Nestřílej, Hatchi!“ zvolal zabiják. „Slibuju ti, že odtud zmizím!“

Johnniemu se dělalo špatně. Věděl, že Hill se uzdraví, a byl přesvědčen o tom, že zabiják bude i nadále pracovat pro Murphyho, až se zotaví a nebude mít před očima hlaveň pušky.

Měl bych ho odpravit, pomyslel si. Každý slušný soudce by ho poslal na šibenici.

Johnnie sevřel rty. Věděl, že není soudce, a ani si nechtěl hrát na kata, protože nechtěl klesnout tam, kam Hill a jeho kumpáni.

Ten pohyb zachytil koutkem oka až na poslední chvíli.

Hned vypálil na Johna Robinsona, který si myslel, že Johnnie nedává pozor, a sáhl po pušce.

Kulka rozbila pažbu Robinsonovy pušky. Muž tiše zasténal. Jedna z třísek ho škrábla na líci a z rány mu tekla krev.

„Zmizte!“ řekl Johnnie rozčileným hlasem. „Zmizte, než budu muset někoho z vás zabít!“

John Robinson zbledl. Teprve v této chvíli poznal, jak blízko stál smrti. Vrávoravě se postavil a přikulhal k Shawneemu, kterému se konečně povedlo posbírat ze země. Ještě stále měl v očích zmatený výraz.

Robinson ho chytil za ruku a odvlekl ho ke koním, kteří tam stáli se skloněnými hlavami. Ztěžka vylezli do sedla, Robinson vzal uzdy obou koní a vyjeli.

Když projížděli kolem Johnnieho, Robinson zastavil a chraplavě řekl: „Co je s Tomem?“

„Hill zůstane tady,“ tvrdě řekl Johnnie. „Chce s ním mluvit Billy the Kid.“

Tom Hill vykřikl a vyskočil.

Johnnie se pohnul jen lehce. Pažbou winchestrovky udeřil Hilla do spánku a zabiják šel k zemi. Měl roztáhnuté ruce a již se nehýbal.

Johnnie pohlédl na Robinsona.

„I ty jsi byl při tom, když Morton s Hillem zavraždili pana Tunstalla, Robinsone!“ vyhrkl. „Billy zřejmě chce i tebe. Ale neslyšel jsem o tom, že bys zohavoval Tunstallovo tělo. Takže zmizni z kraje. A raději i z Nového Mexika, jestli je ti život milý!“

Robinson, který byl bledý jako stěna, přikývl. Ještě jednou pohlédl na mrtvého Gallega a na Mikea Prentisse, který se ještě nepohnul. Potom ostruhami pobídl koně a vyjel. Stále držel v rukou uzdu Shawneeho vraníka. Vedl ho za sebou.

Dusot pomalu utichal.

Johnnie tam ještě chvíli mlčky stál. Potom přišel k Prentissovi a viděl, že i ten je mrtvý.

Pochopil, že tam už nemůže déle zůstat.

Věděl, že Murphy tam pošle další pistolníky, až se o tom dozví. A tentokrát ne pět mužů, ale rovnou dva tucty.

V očích měl slzy hněvu, když upravoval Mateův pošlapaný hrob. Věděl, že nyní již definitivně přišel o svůj ranč. To vědomí ho málem dohnalo k šílenství.

Teprve, když byli Gallego a Prentiss pohřbeni a když svázaného Toma Hilla naložil na sedlo svého koně, nalezl opět klid.

Zoufalství však zůstalo.

Zamířil do Lincolnu.

Chtěl mluvit s Alexanderem McSweenem a kdyby mu nechtěl pomoci, kdyby se Chisum s Murphym opravdu dohodli, pak by se přidal k Billymu the Kidovi, i kdyby to mělo znamenat jeho smrt…

+ + + + +

Šerif William Brady nic netušil, když se svými zástupci Georgem Hindmanem, Billym Matthewsem a Georgem „Dadem“ Peppinem opustil svou úřadovnu a vydal se k Murphyho obchodu.

Šikmo naproti na druhé straně ulice, na verandě McSweenova obchodu, která byla podpíraná čtrnácti dřevěnými sloupy, panoval klid. Brady věděl, že McSween jel se svou ženou na Chisumův ranč.

Pravděpodobně budou společně přemýšlet, jak zabránit hrozící porážce, pomyslel si. Věděl, že Murphy je teď na koni.

Pak pomyslel na Billyho the Kida a na to, že se mu ještě nepovedlo toho horkokrevného mladíka chytit. Kousl se do spodního rtu a tiše zaklel. Místo oblastního šerifa, které vynášelo spoustu pe něz, by měl jisté, kdyby se mu povedlo mladého zabijáka zneškodnit. Murphy mu to slíbil.

„Billy the Kid má nového muže,“ řekl Matthews, jako by mu četl myšlenky. „Jmenuje se Tom O’Folliard a prý to je tvrdý bojovník.“

Brady na Matthewse nevěřícně pohlédl.

„To je jeho věc, když chce za každou cenu zemřít,“ odfrkl.

Billy Matthews pokrčil rameny. Brady míval v poslední době často špatnou náladu. Zřejmě ho znervózňovalo, že nedokázal chytit Billyho the Kida.

Matthews byl chlapík, který neznal strach. Mohl se s Tomem Hillem, Robinsonem a Gallegem ukrýt na Murphyho ranči, ale to nebyl jeho styl.

George Hindman a George „Dad“ Peppin se rozchechtali. Hindman právě řekl nějaký vtip. Brady na ně pohlédl. Měl nepříjemný pocit a zlobil se, protože nevěděl, co ho vyvolalo.

Čtyři muži neviděli, jak se za malým přístavkem vedle McSweenova obchodu pohnulo několik stínů. Kdyby se tam podívali, jistě by uviděli blýskající se kov.

„Dad“ Peppin se s úsměvem otočil k Bradymu. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale už při prvním slovu zaduněla salva.

„Dad“ Peppin vytřeštil oči, když viděl, jak Bradyho odhodily kulky. Šerif rozhodil rukama a puška mu spadla na zem. Udělal několik kroků.

„Dad“ Peppin byl ochromený úlekem.

Zatímco Billy Matthews se rozběhl k domku jednoho Mexičana, přičemž kličkoval jako zajíc, Peppin s otevřenými ústy pozoroval, jak se Brady náhle zastavil. Vypadalo to, jako by ho kopl kůň. Vyhrkl několik nesrozumitelných slov a zhroutil se na zem.

„Dadu“ Peppinovi hvízdla okolo ucha kulka. To ho probralo. Přikrčen se otočil a vyrazil za Billym Matthewsem, který již byl v bezpečí domku.

„Tady, Dade!“ vykřikl Matthews. Kulky se zarývaly do zdi vedle dveří, do tváře mu padal prach. Počkal však, než se „Dad“ Peppin vrhl rybičkou dovnitř, teprve pak dveře zavřel.

Zadýcháni naslouchali výstřelům.

„Koupil jsi to?“ zeptal se Matthews.

„Ne,“ odpověděl jeho kumpán a přidušeně zaklel.

Slyšeli tichý výkřik.

Venku zasáhla George Hindmana kulka do nohy.

Zástupce se snažil skrýt v kostele San Juan, ale těsně před jeho vraty ho trefila kulka. Snažil se kulhat dál.

Další střela ho zasáhla do zad a odhodila ho dopředu. Skácel se do prachu ulice. Nekontrolovatelně se mu třásly ruce, když se pokoušel zvednout ze země. Nepodařilo se mu to. Slyšel čísi volání. Naskočila mu husí kůže.

„Sakra!“ zvolal Billy the Kid. „To, že nám uteče Peppin, mi je jedno. Ale toho parchanta Matthewse bych moc rád poslal k čertu!“

Hindman pomalu otočil hlavu.

Viděl Billyho the Kida, Charlieho Bowdrea, Henryho Browna, Franka Coea a Toma O’Folliarda, nového muže v Kidově bandě, kteří stáli u přístavku McSweenova obchodu.

„Hlavně, že jsme odpravili Bradyho,“ řekl do ticha Henry Brown. Chtěl se otočit a vrátit do McSweenova obchodu.

Billy the Kid ho chytil za ruku.

„Počkej,“ řekl. „Chci si aspoň vzít Bradyho pušku a revolver. Jsou to prvotřídní zbraně.“

Spolu se rozběhli k Bradymu. Charlie Bowdre, Frank Coe a Tom O’Folliard zůstali u obchodu. Mířili na domek na druhé straně ulice, ve kterém zmizel Peppin s Matthewsem.

Henry Brown vzal Bradyho pušku, zatímco Bill the Kid rozepnul šerifovi revolverový opasek.

Z jednoho okna domku zazněl výstřel.

Billy the Kide sebou trhl. Cosi horkého ho škráblo na boku. Hned ucítil krev, která mu tekla z rány. Otočil se.

V té chvíli to Henry Brown koupil do stehna. Vypadalo to, že se svalí na zem, dokázal se však vzpamatovat. Kulhaje se rozběhl za Billym, který se náhle ještě jednou otočil, vytáhl z pouzdra Bradyho opasku jeho armádní kolt a vpálil šerifovi jeho vlastním revolverem kulku do hlavy, aby si byl jistý, že Brady je opravdu mrtvý.

Billy Matthews, který klečel za oknem domku, ještě několikrát vypálil, ale trefil jen přístavek vedle McSweenova obchodu.

Rozhořčen zaklel, když Billy the Kid a jeho kumpán zmizeli. Sakra, nadával si, měl jsem mířit přesněji! Pak by Billy the Kid i Henry Brown teď byli v pekle.

Vrhl se na zem vedle „Dada“ Peppina, protože z McSweenova obchodu je znovu ostřelovali. Kulky se zarývaly do omítky nebo se odrážely. Byl div, že nikdo z nich nebyl raněn.

Pak střelba náhle ustala a ozval se dusot kopyt.

„Dad“ Peppin a Billy Matthews se neodvažovali zvednout.

Do ticha se ozval slabý hlas George Hindmana, který volal o pomoc.

Billy Matthews to již nevydržel a opatrně vyhlédl z okna. Trhl sebou, když spatřil muže, který běžel přes ulici. Byl to barman Port Stockton. Štíhlý muž nabral ve studně do klobouku vodu a nesl ji Georgei Hindmanovi.

Stockton opatrně otočil krví zalitého zástupce na záda a podepřel ho. Klobouk s vodou mu přiložil ke rtům.

Hindman se napil, pak strnul a Stockton ho již nedokázal udržet.

George Hindman spadl do písku a už se nehýbal. Byl mrtvý.

+ + + + +

Johnnie se necítil ve své kůži. Stál vedle bryčky, kterou Alexander McSween přijel z Lincolnu na Blazerův mlýn.

Billy the Kid a ostatní s radostí přivítali Johnnieho, když se setkali před Lincolnem.

Johnnie už u sebe neměl Toma Hilla. Zabiják po cestě využil svou poslední šanci, když byl Johnnie jen několik vteřin nepozorný. Pobodl svého koně ostruhami do slabin a ryzák vyrazil, jako by uslyšel chřestýše.

Johnnie mu nedokázal střelit do zad. V prvním impulsu chtěl Hilla pronásledovat, ale pak pomyslel na to, co by s Hillem udělal Billy the Kid, kdyby se mu dostal do rukou.

Takže ho nechal běžet. Mohl jen doufat, že Hillovi to stačí a už se v kraji nikdy neukáže. Jistý si však tím nebyl.

Pomalu přišel k domu, na kterém ještě byly vidět stopy boje s Buckshot Billem Robertsem. Slyšel hlas Alexandera McSweena a myslel na to, co mu Charlie Bowdre řekl o přestřelce na Main Street v Lincolnu.

McSween zuřil. Johnnie ho ještě neslyšel takto křičet.

„Jak jenom může být někdo tak šílený!“ zvolal právě, když Johnnie vešel dovnitř. Advokát stál před Billym the Kidem, který měl skloněnou hlavu a trucovitě sevřené rty. „To není jen odporný zločin, ale taky mimořádná hloupost, Billy! Jsme v pěkné bryndě! Zatím jsem mohl říkat, že jste se jen bránili, ale teď lidé řeknou, že nejste o nic lepší než Murphyho zabijáci!“

Johnnie pozoroval Billyho the Kida, který nehnul ani brvou. Cítil, že na mladíka McSweenova slova neúčinkují.

Ne, Billy svého činu nelitoval. Bylo mu jedno, co říkali lidé. Udělal jen to, co udělat musel. Brady byl člověk, který Tunstallovým vrahům připnul na vesty hvězdy zástupců šerifa. Spolu s Murphym nesl na té vraždě hlavní vinu. Teď byl mrtev a Billy byl spokojen.

Mladík musel vědět, že jeho nepřátelé po tomto činu uspořádají hon na něho i na jeho druhy. A to se mu zamlouvalo.

Johnnie na něm viděl, že chce boj. I kdyby to měl být boj do posledního muže.

McSween jako by si rovněž všiml, že svými slovy u Billyho neměl úspěch. Pomalu zavrtěl hlavou, otočil se a šel ke dveřím, o jejichž rám se opíral Johnnie Hatch.

McSween na Johnnieho dlouze hleděl, pak ho vyvedl ven a tiše řekl: „Měl bys sednout na koně a zmizet odtud, Johnnie. Budu dávat pozor, aby se Murphy nezmocnil tvého ranče. Válka mezi ním a Chisumem nebude trvat věčně a jestli se do ní nezamotáš, máš dobrou šanci se později vrátit a začít znovu. Jsi ještě dost mladý.“

Johnnie chvíli mlčel, když s McSweenem kráčel k bryčce. Pak advokátovi stručně pověděl, co se stalo na jeho ranči.

Alexander McSween na to nic neřekl a Johnnie věděl, že pro něho nemůže nic udělat. Neexistovaly důkazy, že za těmi přepadeními stál Murphy.

„Proto chci zůstat s Billem,“ chraplavě řekl Johnnie. „Nemůžu jenom tak odjet a zapomenout.“

McSween mu podal ruku a tiše odvětil: „Hlavně, aby to pro tebe neznamenalo záhubu. To, co Billy udělal v Lincolnu, mu žádný soudce neodpustí. I kdyby to byl Chisumův člověk.“

Vylezl na kozlík, ještě jednou kývl na Johnnieho a lehce švihl bičem ryzáka v zápřahu. Zvíře se pohnulo a vůz se rozjel. McSween zmizel směrem k Rio Hondu.

Když se Johnnie otočil, uviděl ve dveřích Billyho the Kida.

„Nu?“ s úsměvem se zeptal Billy. „I tobě radil, že máš zůstat v klidu, přestože ti vypálili ranč, chtěli tě zastřelit a zabili tvé přátele?“

+ + + + +

Alexander McSween měl pravdu. V den, kdy se v Blazerově mlýně setkal s Billym a jeho přáteli, guvernér jmenoval George „Dada“ Peppina šerifem. A Peppin hned zahájil štvanici.

Oddíly o síle nejméně dvaceti mužů pročesávaly okolí Lincolnu a po třech dnech odpravili tři Billyho muže na Fritzově ranči. Padli do léčky a šerifovi lidé jim nedali šanci se vzdát.

Jim Saunders a George Coe byli na místě mrtví. Franka Coea, který byl těžce raněný, přivlekli do Lincolnu, kde byl odsouzen k smrti a již následujícího dne pověšen.

Johnnie Billyho dokázal přesvědčit, aby nereagoval. Stáhli se do mescalerské rezervace, kde byli před Peppinovými oddíly v poměrném bezpečí.

Johnnie Billyho, o němž měl přes veškeré přátelské pocity své pochybnosti, bedlivě pozoroval. Změna, která se s ním udála, byla děsivá. Můj Bože, říkal si, kdyby nezavraždili Tunstalla, byl by to jiný člověk. Okolnosti změnily normálního mladíka v běsnícího vlka. Billy již neměl zábrany. Věděl, že by ho odstřelili jako prašivého kojota, kdyby ho chytili, a tak byl ochoten bojovat stejně tvrdě, nemilosrdně a brutálně.

Onen týden, kdy jezdili od úkrytu k úkrytu, byl Billy stále netrpělivější, a když jim McSween po jednom Mexičanovi poslal zprávu, že chce mluvit s Billym, nebyl k udržení.

McSween ho prostřednictvím posla poprosil, aby mu Billy sdělil nějaké místo daleko od Lincolnu a poblíž Chisumová ranče, kde by se mohli sejít, jenže to Billy nemínil udělat.

„Pojedeme do Lincolnu,“ řekl tvrdým hlasem a Johnnie cítil, že mu to nerozmluví.

Billy the Kid na něho pohlédl a v očích měl otázku, zda je ochoten s ním jet i do samotného pekla.

Johnnie neodpověděl. Doufal, že Billymu the Kidovi ještě přece jen něco zabrání zřítit se do záhuby.

+ + + + +

Povedlo se jim dostat se do McSweenova obchodu, přivést koně do stáje a vejít do domu.

Paní McSweenova a její sestra, které jako jediné byly v obchodě, v němž měli McSweenové i několik obytných místností, uslyšely nějaké tiché zvuky.

Sue McSweenova se však uklidnila, když poznala Billyho, Johnnieho, Toma O’Folliarda, Charlieho Bowdrea a Henryho Browna.

Bez velkých cavyků jim začala vařit kávu.

„Neměli jste sem chodit,“ tiše řekla v kuchyni Johnniemu. „Alexander je u Chisuma. Myslel si, že odtud dokáže snáze domluvit schůzku s Billym.“

Johnnie pokrčil rameny.

„Billyho nebylo možné zastavit,“ řekl. „Nepoznala byste ho, kdybyste s ním byla déle, paní McSweenová. Billy je vlk, který kouše kolem sebe. Myslím, že by vytáhl kolt i na své přátele, kdyby se ho pokusili zastavit.“

Sue McSweenová na něho hleděla vytřeštěnýma očima.

„Alexander mi řekl, že jste s Johnniem raději neměl jezdit,“ tiše řekla. „Ale chápu vás. Váš ranč a váš kovboj…“

Johnnie neodpověděl. Mlčky hleděl na paní McSweenovou, která jim nalévala kávu. Stále silněji cítil hrozící nebezpečí.

+ + + + +

Johnnie by byl ještě neklidnější, kdyby něco věděl o aktivitách, které George „Dad“ Peppin, nový šerif, vyvinul hned po jejich příjezdu k McSweenovi.

Někdo je totiž přece jen viděl.

Jeden desetiletý Mexičan, který nikoho neměl a nocoval v tmavých koutech města, poznal ty jezdce a běžel do šerifovy úřadovny, jen co se svými koňmi zmizeli ve stáji za McSweenovým obchodem.

George „Dad“ Peppina, který měl pokoj nad kanceláří, probudil Billy Matthews.

Peppin dal chlapci dolar a poslal ho pryč. Společně svolali všechny zástupce a Peppin, který měl dobré vztahy s Mexičany ve městě, více než třiceti z nich připnul hvězdu.

Matthews poslal telegram do Fort Stantonu poručíku Johnu H. Pershingovi a poprosil ho o pomoc armády.

V telegramu poukázal na to, že mu guvernér přislíbil podporu v boji proti Billymu the Kidovi a jeho bandě zabijáků.

„Dad“ Peppin rozdělil své muže kolem McSweenova obchodu. Odtud již uniknout nemohli.

Peppin měl štěstí.

Krátce před půlnocí přijela do města skupina třiceti jezdců na čele s Emmetem Walkerem, marshalem Carrizoza. Oddíl hledal muže, který v Carrizozu vyloupil banku a při tom zastřelil pokladníka. Dostihli ho a v přestřelce zabili. Kořist visela v sedlové brašně na hrušce sedla Walkerova koně.

Walker a jeho muži byli ihned ochotni lincolnskému šerifovi pomoci. Všichni už o Billym the Kidovi a jeho krvavých činech slyšeli. A chtěli se proslavit jeho zneškodněním.

George „Dad“ Peppin tedy měl skoro šedesát mužů a byl si jistý, že Billy the Kid a jeho přátelé z této pasti nemohou vyklouznout. Podle slov onoho mexického kluka mělo jít o pět mužů. Co by mohli svést proti šedesáti zástupcům?

+ + + + +

Slyšeli dusot velkého jezdeckého oddílu.

Johnnie se připlížil k zadnímu východu obchodu a tiše naslouchal. Neunikly mu kroky venku.

Po zádech mu přeběhl mráz, když poznal, že je obklíčili. Někdo je musel vidět a prozradit šerifovi.

Johnnie se vrátil do domu. Bylo jisté, že by koupil kulku, kdyby na něho některý z neviditelných obléhatelů vystřelil, jenže zřejmě ještě neměli rozkaz střílet.

„Jsme tu v pasti,“ klidně řekl Johnnie, když se vrátil do kuchyně. „Peppin nechal obklíčit obchod.“

Muži vyskočili.

Jen Billy zůstal sedět.

„Co je s vámi?“ chraplavě se zeptal a chladně na ně pohlédl. „Odkdy máte před „Dadem“ Peppinem a jeho kreaturami strach? Když budeme chtít, prostřílíme se.“

Charlie Bowdre se opřel rukama o stůl a pohlédl na Johnnieho.

„Co myslíš, Johnnie?“ zeptal se. „Dostanou nás ti Mexikáni?“

Johnnie neodpověděl.

Nějakou dobu se udržet mohli. Určitě do té doby, než by se objevil McSween s posilami z Chisumova ranče. Byli si však jistí, že do té doby poteče krev. To jim na klidu nepřidalo.

Johnnie nyní v hloubi duše litoval, že se přidal k Billymu the Kidovi. Ne, to nebyla správná cesta, to nyní dobře viděl. Vedla přímo do pekel.

Vzal si šálek a pofoukal horkou kávu. Teď už nemohl couvnout, ale přísahal si, že příště popadne příležitost za pačesy a s Billym the Kidem a jeho přáteli se rozloučí.

Poznal, že Billy si nenechá pomoct.

Otázkou jen bylo, jestli mu to Billy dovolí. Co když se blížila hodina, kdy proti sobě budou stát jako nepřátelé?

Johnnie nedokázal potlačit lehký třas rukou. Prázdný šálek tiše cinkal, když ho postavil na podšálek.

+ + + + +

„Hej, Billy! Chci s tebou mluvit!“ „Dadu“ Peppinovi přeskakoval hlas, jak byl rozrušený.

Muži v obchodě stáli s puškami u oken a hleděli na Main Street, kde již začínalo svítat.

Viděli všechno.

Všude byly hlavně pušek. V šeru viděli zatím nezřetelné siluety zástupců a kdyby Billyho lidé chtěli, bylo by již nyní několik obléhatelů mrtvých.

„Co chceš, Peppine?“ zvolal Billy the Kid.

„Obklíčili jsme tě, Billy!“ vykřikl „Dad“ Peppin. „Je nás šedesát! Nemáte šanci! Když se vzdáte, nic se vám nestane, ale pokud budete bojovat, odpravíme vás všechny! Slibuju vám, že nikdo z vás neopustí obchod živý.“

Billy the Kid pokrčil rameny. Johnnie viděl, jak zaklonil hlavu a rozesmál se.

„To není vtip!“ zvolal Peppin. „Vzdejte se, sakra!“

„Máme se vzdát jako smečka kojotů?“ vykřikl Billy. „To nás máte za takové idioty?“

„Ručím vám za to, že budete mít férový proces! Poskytnu vám ochranu!“

„Dokážeme se ochránit sami, ty troubo!“ zvolal Billy. „Jestli nás chcete, tak si pro nás musíte přijít.“

Johnnie pevně sevřel winchestrovku.

Nelíbilo se mu to, ale věděl, že nemá jinou možnost než bojovat. Vzdát se mohl stejně tak málo jako ostatní. Peppinovy sliby možná byly míněny vážně, ale šerif neměl moc, a podle toho, co Johnnie věděl, ani charakter na to, aby svůj slib dodržel. Ne, kdyby se vzdali, tak by si rovnou mohli vpálit kulku do hlavy.

Bylo to, jako by se obchod otřásal v základech, když třeskla salva z téměř šedesáti pušek.

Okna se s řinčením rozbila a kulky hvízdaly místnostmi. V kuchyni se jeden regál s talíři a šálky zřítil na zem.

Obě ženy vyděšeně křičely.

Johnnie přiběhl k nim a zvolal: „K zemi!“

Převrhl mohutný kuchyňský stůl, přisunul ho ke stěně a přikázal ženám, aby si za něho lehli. Potom zvedl lavici a položil ji na ně, aby je chránil před odraženými kulkami.

Místnost byla v průběhu několika minut plná kouře.

Billy a ostatní bez ustání stříleli. O střelivo si nemuseli dělat starosti. V McSweenově obchodě ho bylo dost.

Přestřelka trvala téměř hodinu.

George „Dad“ Peppin měl co dělat, aby jeho hlas byl v tom třesku slyšet. Ještě padlo několik výstřelů, potom se však rozhostilo ticho.

„Ještě pořád věříš, že odtud odejdeš živý, Billy?“ zvolal šerif.

Billy the Kid pohlédl na Main Street. Neodpověděl. Přestřelka v něm probudila dravce a Johnnie na něm viděl, že by nejraději vyběhl ven a sejmul Peppina.

Johnnie přistoupil k oknu.

„Peppine!“ zvolal. „Paní McSweenová a její sestra jsou ještě v obchodě! Pusťte je ven, než je zasáhne jedna z vašich kulek!“

„Johnnie Hatch?“ zabručel Peppin. „Takže ty ses spřáhl s tím malým zabijákem! Za to budeš na šibenici viset vedle něho!“

„Aha?“ Johnnie zuřil. „ Co mi vyčítáš, Peppine? Že jsem si svůj ranč zapálil sám a že jsem si sám odehnal dobytek a koně na Murphyho ranč?“

Peppin neodpověděl.

„Co bude s těmi ženami?“ zvolal Johnnie chvějícím se hlasem.

„Můžete všichni vyjít ven s rukama nahoru!“ odpověděl Peppin.

„Jsi skunk, Peppine!“ vykřikl Charlie Bowdre. „Teď už víme, kdo jsi! Vyjdi ven, ať tě můžu oddělat!“

Jako na povel venku třeskly pušky.

Výstřely přehlušily vše ostatní.

Nad Main Street se vznášel kouř, jako by tam hořelo.

+ + + + +

Boj trval celé hodiny. Peppinovi zástupci nenechali muže v obchodě oddechnout. Paní McSweenová vylezla ze svého úkrytu a přes Johnnieho protesty šla ke kamnům, aby mužům něco uvařila.

O dvě hodiny později obléhatelé zastavili palbu.

Muži v obchodě si oddechli. Cítili, že se něco muselo stát, a když uslyšeli rozčilené hlasy, věděli, že se do Lincolnu vrátil Alexander McSween.

Čekali na to, že se McSween se svými lidmi objeví před obchodem, ale když se nic nestalo, věděli, že Peppin advokáta a muže, které McSween určitě vzal s sebou z Chisumova ranče, k obchodu nepustil.

Již se však nestřílelo.

Hodiny plynuly a nic se nedělo.

Charlie Bowdre se posadil vedle Billyho the Kida a tiše se zeptal: „Nezkusíme přece jenom prorazit?“

Zachmuřený Billy zavrtěl hlavou.

„Peppin má pravdu,“ řekl. „Proti šedesáti lidem nemáme šanci.“

„Ale pan McSween a jeho muži by nám jistě pomohli.“

„Pokud budou moct,“ odpověděl Billy. „A to nevíme.“ Tím bylo toto téma pro něho vyřízené.

Čekali až do setmění.

Náhle se znovu ozval výstřel. Tentokrát u zadní stěny obchodu. Tom O’Folliard už chtěl vystřelit na stíny, které se blížily k domu, ale Johnnie mu zvedl hlaveň, takže kulka se zaryla do stropu místnosti.

„To jsou McSweenovi lidé!“ zvolal Johnnie. „Prorazili!“

Henry Brown otevřel dveře a muži po jednom vběhli dovnitř. Padli si do náruče. Většina z nich byli Tunstallovi kovbojové, kteří nyní pracovali pro Chisuma.

Jako jeden z posledních dovnitř vešel Alexander McSween. Byl zadýchaný. Když přišel k Johnniemu a nahlédl do kuchyně, zbledl.

„Můj Bože, proč jste je neposlali ven?“ vyděšeně se zeptal.

Paní McSweenová odpověděla namísto mužů.

„Peppin nikoho nepustil z domu!“ řekla.

McSween zrudl hněvem. Přišel k oknu a zvolal: „Peppine, kde se schováváte?“

„Co chcete, McSweene?“ zvolal „Dad“ Peppin. „Přemluvil jste ty zabijáky, aby se vzdali?“

„Požaduji, abyste okamžitě pustil ven mou ženu a mou švagrovou, Peppine!“ zvolal malý advokát. „Nebo vám ukážu, zač je toho loket!“

Chvíli panovalo ticho. Potom „Dad“ Peppin chraplavým hlasem odpověděl: „Tak dobrá, McSweene! Pošlete ženy ven! Ale žádné triky!“

Sue McSweenová chtěla protestovat, ale advokát nepovolil. Přivedl obě ženy ke dveřím, dal své manželce lucernu a vystrčil je ven.

„Už jdou, Peppine!“ zvolal.

Obě ženy sešly z verandy.

„Běžte rychleji, paní McSweenová!“ zvolal „Dad“ Peppin.

Ženy se rozběhly. Jen, co byly několik kroků od obchodu, obléhatelé znovu spustili palbu. Olovo trefilo dveře, které McSween právě zavřel.

Palba trvala, dokud Tom O’Folliard, který tak jako ostatní střílel na záblesky ve tmě, nezasáhl jednoho muže, jenž se s výkřikem zřítil ze střechy protějšího domu.

Palba náhle utichla. Obléhatelé poznali nebezpečí, kterému se vystavovali, když stříleli ve tmě.

Muži v McSweenově obchodě měli po zbytek noci klid. S lidmi, kteří tam přišli s McSweenem, jich bylo tucet. Příliš málo na to, aby proti tak velké přesile měli šanci.

+ + + + +

Johnnie nevypadal lépe než ostatní. Měl kruhy pod očima. Jen s vypětím všech sil vydržel být vzhůru. Obklíčení trvalo už tři dny.

V průběhu předchozího dne přijel do Lincolnu poručík John H. Pershing se dvěma setninami z Fort Stantonu a vyzval je, aby se vzdali.

Alexander McSween chtěl přistoupit na poručíkův návrh, podle kterého by byli pod jeho ochranou, pokud by kapitulovali, ale Billy a ostatní odmítli. Dobře znali Murphyho konexe v armádě. Bylo pravděpodobné, že Pershing by je vydal „Dadu“ Peppinovi, kdyby se vzdali.

Johnnie viděl, že Alexander McSween má nervy v kýblu. Střelba jím zamávala. Advokát, který nikdy v životě nedržel v ruce zbraň, se začal tiše modlit, aby jim Bůh byl nápomocen a ukončil obléhání.

Billy the Kid, který slyšel jeho slova, tvrdým hlasem odpověděl: „Nevěřím, že modlitby pomohou, pane McSweene. Já se raději spolehnu na svůj kolt.“

Ještě to nedořekl, když do kuchyně, v níž se právě nacházeli, vtrhl Charlie Bowdre.

„Podpálili obchod!“ zvolal. „Chtějí nás usmažit zaživa!“

Billy the Kid, Tom O’Folliard a Henry Brown s ním přiběhli k zadní stěně domu.

Zřetelně bylo slyšet praskání plamenů. Dům, který byl postaven ze dřeva, hořel jako troud.

Muži začali křičet.

McSween přiskočil k oknu a řval na Peppina, ale šerif se neukázal, ani neozval.

Tři z kovbojů, které s sebou vzal McSween, ztratili nervy.

Johnnie teprve v poslední chvíli viděl, že otevřeli vchodové dveře. Běžel za nimi, aby je zastavil.

Jenže Harvey Morris a oba Mexičané, Sevoya a Romero, už byli venku. Při myšlence na smrt v plamenech zpanikařili.

Rozběhli se na různé strany.

Nepomohlo jim to však.

Obléhatelé to s nimi měli snadné.

Nikdo z nich neuběhl víc než deset yardů. Morris a Sevoya, zasažení vícero kulkami, se skáceli na zem, Romero vrávoral, ale pak ho jedna kulka trefila do hlavy a šel k zemi.

Johnnie slyšel McSweenův výkřik. Advokát to všechno musel pozorovat z okna kuchyně. Pak přiběhl ke dveřím a energicky odstrčil Johnnieho, který se ho snažil zadržet.

„Neodváží se střílet na neozbrojeného člověka!“ rozrušeně vyhrkl.

Johnnie věděl, čeho jsou lidé v takových situacích schopní, ale nepovedlo se mu o tom přesvědčit McSweena. Advokát se vymanil z jeho sevření a v následujícím okamžiku stál venku na verandě, s biblí v natažené pravé ruce. Volal své jméno a to, že je neozbrojený.

Vystřelilo na něho více než tucet pušek.

Kulky zasáhly hubeného McSweena a zabily člověka, který tak nenáviděl násilí.

Na Main Street se ozval pronikavý výkřik. Zbraně utichly.

Johnnie viděl Sue McSweenovou, která běžela přes ulici ke svému ležícímu muži. Klekla si k němu, potom se otočila k obléhatelům a hlasem plným zoufalství zvolala: „Vrazi! Vrazi!“

Zmatení obléhatelé zastavili palbu. Vypadalo to, že většina z nich McSweena nepoznala, když vyšel z obchodu.

„Johnnie!“

Johnnie uslyšel Billyho the Kida a otočil se.

„Dělej, Johnnie, to je naše šance!“ zvolal Billy. „Zkusíme to přes přístavek! Odtud už je to jen kousek ke stáji a ke koním!“

Ostatní již zmizeli v přístavku.

Johnnie dlouho nepřemýšlel a vydal se za Billym.

Ticho venku na Main Street i na dvoře obchodu bylo po té střelbě pro jejich uši něčím neskutečným.

Bez problémů dorazili ke koním. Zvířata byla splašená, protože i stáj už chytila.

Charlie Bowdre a Tom O’Folliard již seděli v sedlech. Počkali na ostatní a pak otevřeli vrata.

Jezdci vyrazili ze stáje. Přikrčeni k hřívám svých koní byli obtížným terčem.

Johnnie zbledl, když spatřil dvacet stop vysoké plameny, které šlehaly ze zadní stěny obchodu; pak už neměl čas myslet na nic jiného než na krkolomnou jízdu úzkými uličkami Lincolnu.

Bylo to nepochopitelné.

Nikdo na ně nestřílel.

Domy města již měli za sebou a Johnnie věděl, že jen zděšení obléhatelů ze smrti Alexandera McSweena vděčí za to, že unikli z té pasti.

Hnali své koně na jih a po nějaké době dorazili k Blazerovu mlýnu. Věděli, že nemají moc času.

Bylo jim jasné, že George „Dad“ Peppin za nimi vyšle několik stíhacích oddílů.

„Dál!“ zvolal Billy the Kid. Zastavil a pohlédl na Johnnieho, který nejel dál na jih.

Chvíli mlčeli.

Billy the Kid měl pravou ruku těsně nad pažbou svého armádního koltu.

„Já s tebou dál nepojedu, Billy,“ tiše řekl Johnnie.

V očích mladíka, který byl na nejlepší cestě stát se chladnokrevným zabijákem, se krátce zablesklo.

„Co chceš dělat?“ chraplavě se zeptal. „Chceš to, co ti Murphy provedl, nechat být?“

Johnnie pokrčil rameny. Byl napjatý. Počítal s tím, že Billy každým okamžikem tasí kolt, a byl odhodlán bojovat o život.

„Jsem už z toho boje unavený, Billy,“ odvětil. „Už nemůžu vidět krev. Jedu pryč.“ Billy the Kid trhl rukou. Johnnie cítil v dlani pažbu remingtonu. Tu se Billy usmál.

„Jeď, příteli Johnnie,“ řekl. „Rád bych jel s tebou, jenže pro mě už není návratu. Musím tu ještě vyřídit nějaké věci.“

Otočil svého koně a vydal se za ostatními, kteří už byli sto yardů odsud.

Johnnie hleděl za ním, dokud nezmizel v oblaku prachu. Věděl, že před Billym je cesta plná násilí a krve. A na jejím konci čekala šibenice nebo kulka v zádech.

„Hodně štěstí, příteli Billy,“ zamumlal. Pak otočil svého hnědáka a pobídl ho do cvalu.

Jel na západ. V Arizoně chtěl začít nový život…