John Kirby

Colorado western 177. Silver Range

„Diablo patří ďáblovi – nebo to je ďábel sám!“ John Davis si vzpomněl na toto varování, když jel do Silver Range a na vlastní oči viděl, jak Diablo nemilosrdně zabil jednoho ze svých rivalů. Ten hřebec opravdu naháněl strach. John nyní věděl, že to je jeho životní výzva. Chtěl toho mustanga chytit za každou cenu. Že ho lov v Silver Range povede do samotného pekla, nemohl tušit. Diablo, vládce Silver Range, byl jako fantóm, který přináší smrt…

Ti jezdci měli ulici jen pro sebe. Byli to čtyři muži a jedna žena. Byli pokrytí prachem tak jako jejich unavení koně. Srst zvířat byla slepená potem a prachem, kolem očí a uší jim poletovaly mouchy.

Žena jela uprostřed. S klobouky staženými do čela pomalu projížděli liduprázdnou ulicí.

John Davis seděl s bílým prostěradlem okolo krku za velkým oknem holičství. Viděl, že jezdci drží uzdy jen levou rukou a že pravou ruku mají všichni těsně vedle pažby koltu.

Za sebou uslyšel tiché skřípění břitvy na řemeni. „Znáte ty muže a tu ženu, Side?“ zeptal se.

Sid St. Laurent, místní holič, přišel k oknu. Palcem zkontroloval ostrost břitvy.

„Ne,“ zamumlal. „Neznám je. Ještě jsem je nikdy neviděl. Nejsou odtud.“

Jezdci dorazili k hotelu Apache a zastavili. Jeden z mužů – Davis odhadoval, že mohl mít tak padesát nebo pětapadesát let – seskočil ze sedla a rozhlédl se. Měl krátký, kučeravý vous a dva kolty, které nosil po kansaském způsobu vysoko u pasu.

John Davis čekal, že vousáč omotá uzdu koně okolo zábradlí, ale ten ji místo toho hodil jednomu z ostatních jezdců.

Vypadalo to, že je spokojený, když na ulici nikoho neviděl. Bylo to brzo ráno. Slunce se ještě schovávalo za obzorem a vzduch byl chladný a suchý.

Vousáč něco řekl k jezdcům. Jeden z nich vytáhl z pouzdra pušku a položil ji přes hřbet koně. Vousáč přikývl a šel na verandu hotelu. Měl na sobě vysoké holínky, které měl celé od bláta. Jeho manšestrové kalhoty byly od koňského potu.

John Davis viděl, jak si upravil revolverový opasek a zmizel za vysokými pro sklenými dveřmi. Na ulici panovalo ticho. Jezdci pozorovali domy a John Davis pohlédl na věšák, kde pod jeho koženou vestou a kloboukem visel opasek s revolverem.

+ + + + +

Vousáč zůstal stát v recepci hotelu a rozhlížel se. Nebyl tam nikdo kromě starého portýra, který spal na recepčním pultu. Vousáč přišel k němu a zazvonil na zvonek. Portýr se probral. Měl krátkozraké oči. Promnul si je, sáhl si do kapsy ošuntělé vesty, vytáhl poniklované brýle a nasadil si je. Mlčky si prohlížel cizince, zatímco si prsty pročísl řídké, šedivé vlasy.

„Hledám muže jménem Scobey,“ řekl vousáč. „Hal Scobey. Řekli mi, že ho najdu ve Phoenixu.“

„Scobey?“ Portýr si mnul kořen nosu. „U nás žádný Scobey nebydlí.“

„Je blondýn a má světlé oči. Když jsem ho viděl naposledy, měl sako, manšestrové kalhoty a armádní holínky. A – nosí revolver na levé straně. Jezdí na plavákovi. Musí být tady.“

Vousáč hovořil pomalu. Možná chtěl být přátelský, ale jeho oči byly chladné a sevřené rty tento dojem jen podtrhovaly.

„Nevím,“ zamumlal portýr. Začal si mnout prsty.

„Je tu?“

„Máme knihu hostů, pane. A pod tímto jménem se u nás nikdo nezapsal. Můžu…“

Vousáč rychle natáhl pravou ruku. Tak rychle, že portýr neměl čas uhnout. Chytil portýra za límec košile a prudce ho zvedl na pult. Starému muži spadly brýle z nosu. Mžoural na vousáče a snažil se vymanit.

„Hledám muže, který je světlovlasý, má světlé oči a nosí revolver nalevo. Musí být tady. A chci vědět, kde.“

Portýr se dusil. „Pokoj číslo devět.“

Vousáč ho pustil a portýr zavrávoral. Chvatně si upravil límec a nasadil si brýle.

Vousáč pohlédl na věšák na klíče. Klíč číslo devět chyběl. Zamyšleně přišel ke schodům vedoucím do patra a vydal se po nich nahoru. Jeho ostruhy tiše cinkaly.

Na chodbě s dveřmi pokojů bylo šero. Světlo tam pronikalo pouze ze schodů. Vousáč se rozhlédl.

Mosazná čísla na tmavých dřevěných dveřích se matně blyštěla. Číslo devět byly čtvrté dveře na levé straně. Vousáč přišel k nim a vytáhl kolt.

+ + + + +

John Davis pozoroval hotel přes ruku holiče, který ho holil. Viděl, jak se ve dveřích objevil portýr, který se hned zarazil, když na něho jeden z jezdců namířil pušku. Zdálo se, že něco řekl, protože John Davis viděl, jak pohnul rty.

Portýr ustupoval dozadu, až zády vrazil do dveří. Pak zase rychle zmizel v recepci. Dveře lehce skřípaly. Krátce nato se v patře hotelu Apache otevřelo jedno okno. Objevila se tvář nějakého muže, hned zmizela, ale pak se objevila znovu.

Muž jednu vteřinu hleděl na jezdce, kteří si ho nevšimli. Potom se za ním muselo něco stát, protože se otočil.

+ + + + +

„Scobey!“ řekl vousáč. Nehovořil nahlas, ale dost silně na to, aby mu vevnitř bylo rozumět. Šramot za dveřmi mu napověděl, že muž v pokoji věděl, co se stalo.

„Scobey!“ opakoval. „To jsem já. Poznáváš můj hlas?“ Stál v mrtvém úhlu u dveří, v ruce držel kolt a čekal.

„Scobey!“

Výstřely otřásly stěnami hotelu. Tři kulky provrtaly tenké dveře a zaryly se do protilehlé stěny na chodbě. Vzduchem létaly třísky.

Vousáč naslouchal. Zevnitř slyšel nedefinovatelné zvuky. Vyrazil dveře. Ozval se výkřik. V posteli seděla žena. Byla celá bledá a pod bradou si držela deku. Okno bylo otevřené.

Vousáč proběhl pokojem. Když se vyklonil z okna, zaryla se jedna kulka do stěny vedle jeho obličeje.

Ten okamžik však stačil na to, aby spatřil prchající postavu, která přeskočila ze střechy hotelové verandy na střechu sousedního domu a prchala dál.

+ + + + +

John Davis viděl, jak ten muž běží po střeše a střílí. V okně se někdo mihl. Nevěděl, zda uprchlík trefil. Běžel dál. Byl bos a košili neměl zapnutou. Revolverový opasek měl pověšený přes levé rameno.

O něco dál na ulici stál osedlaný kůň. Do města na něm přijel nějaký cizinec. Uprchlík přiběhl ke kraji střechy a odtud skočil do sedla. Strhl uzdu ze zábradlí, kopl zvíře patami do slabin a cvalem se rozjel pryč.

Jeden z jezdců před hotelem otočil své zvíře, zvedl pušku a namířil. Uprchlíkův kůň byl zasažen uprostřed kroku a skácel se na zem. Bil kopyty kolem sebe, ale už nedokázal vstát.

Muž byl katapultován ze sedla. Když John Davis viděl, jak se vynořil z oblaku prachu, již neměl revolverový opasek. Přiběhl k místu, kde ležel, a zvedl ho.

Jezdec, který na něho střílel, vyhodil z komory kouřící nábojnici, nahradil ji novou a namířil na uprchlíka. Ten vypálil, ale vzdálenost byla na kolt příliš velká. Kulka se zaryla do prachu jeden krok před kopyty koně.

John Davis očekával střelbu, ale nedočkal se. Namísto toho se ve dveřích hotelu objevil vousáč.

Ulicí zazněl jeho hlas.

„Steve!“

Jezdec se otočil v sedle. Když viděl, jak vousáč natáhl ruku, hodil mu pušku. Vousáč ji chytil.

Sešel na ulici a vydal se k muži, který stál vedle postřeleného koně a hleděl na něho. Chvatně nabíjel kolt. Pak vzhlédl od zbraně a John Davis viděl, že jeho tvář je bledá. Měl přivřené oči, na čele se mu leskl pot.

Vousáč počkal, až uprchlík zvedne kolt, pak namířil pušku a zmáčkl spoušť. Prchající muž sebou trhl a pomalu se skácel do prachu ulice. V okně hotelu se objevilo děvče. Začalo ječet. Vousáč se otočil, přiběhl ke svému koni a vyšvihl se do sedla. Něco zvolal na své kumpány a potom se celý houf rozjel směrem ke kraji města. Zahalil je oblak zvířeného prachu. Dusot pomalu utichal.

Obyvatelé města vycházeli na ulici. Na verandě marshalovy úřadovny se objevil starší muž s hvězdou na kabátě a stetsonem na hlavě. Přiběhl k uprchlíkovi, který ležel v prachu, a sklonil se k němu. Po chvíli vstal a odsunul si stetson z čela.

John Davis si utřel pěnu ze tváře a vyšel z holičství ven. Vydal se k marshalovi a pověděl mu, že celou přestřelku sledoval.

„Pak budete muset jít se mnou sepsat výpověď,“ řekl marshal.

John Davis pokrčil rameny. „Ale nejdřív mě musí holič doholit,“ řekl a vrátil se do holičství.

Nechal se oholit a pak šel do marshalovy úřadovny.

Když marshalovi stručně popsal, co se stalo, zeptal se ho muž zákona, proč vlastně přijel do města.

„Chystám se do hor. Jeden divoký hřebec mi tam odvedl klisny. Musím ho zneškodnit. Víte, jaké zvíře tím myslím?“

„Ne,“ odpověděl marshal.

„Je to Diablo, mohutný černý hřebec.“

Šerif se tvářil nevěřícně. „Poslouchejte, ty pověsti o Diablovi jsou podle mě jen výplody fantazie lovců mustangů. Kdyby ten Diablo existoval, musel by ho nějaký lovec mustangů už dávno dostat. Je jisté, že ho nenajdou, ale možná natrefí na něco jiného: na Coyotery.“

„Jsou s nimi nějaké těžkosti?“ krátce se zeptal John Davis.

„Od té doby, co armáda opustila většinu svých pevností v Arizoně, aby mohla na Východě bojovat proti Jižanům, země opět patří Apačům. Od Rio Grande po Yumu se to jen hemží hordami bojovníků. Rozmyslel bych si to, než bych vyjel do hor.“

„Tři klisny, to je sto dvacet dolarů, které nám za ně může zaplatit armáda. Ne, nebudu čekat, až se ten černý démon vrátí a odvede nám další klisny. Mexičané věří, že má velké stádo – mezi padesáti až sto zvířaty. Vyplatilo by se Diabla a jeho stádo najít a pochytat.“

„Raději bych to nedělal. A můžu vám dát jenom jednu dobrou radu – vyhněte se horám. Nebo si tam aspoň vezměte své mužstvo.“

„Pak bychom Diabla nenašli. Trochu koním rozumím. Takže pojedu.“

Sherwood pokrčil rameny. „Vy musíte vědět, co děláte. Už jste snídal?“

„Ne.“

„Pak pojeďte se mnou. Má žena bude ráda, když u snídaně nebude muset vidět jenom mou tvář.“

John Davis na sebe pohlédl. Měl ošoupané, mastně se lesknoucí levisky a vysoké mokasíny. Jeho košile byla propocená.

„Jindy rád,“ zamumlal poněkud rozpačitě. „Ale myslím, že takto, jak vypadám a jak smrdím…“

„Můžeme přece otevřít okno,“ řekl Sherwood, zatímco znovu sáhl po kabátu a klobouku, které měl položené na houpacím křesle.

„Někdy jindy. Teď, když jsem si dopřál ten luxus a nechal se oholit, už mám tak jako tak zpoždění.“

„Tak dobrá, jak chcete. Pojedete ještě na ranč?“

„Ne, pojedu přímo na sever, do hor. Mám vám vzít nějakého mustanga?“

„Raději se snažte v pořádku vrátit. Kvůli tomu koni se nemusíte zabít. Člověk by měl dělat jiné věci, než honit fantóma. Proč se neporozhlédnete po nějaké ženě?“

John Davis se zkormouceně zašklebil. „Jsou příjemnější způsoby života než manželství.“

Za Sherwoodem pak vyšel z marshalovy úřadovny.

Mezitím už odnesli Scobeyho a zastřeleného koně. Na ulici jen zůstalo několik tmavých skvrn, tam, kde Scobeyho srazily kulky.

Zamyšlený Sherwood zůstal stát ve stínu verandy. „Z těch pár věcí, které měl Scobey u sebe, se nedá nic vyvodit. V kapse měl jenom zlatou pětidolarovou minci. To je zatraceně málo na někoho, jako je Hal Scobey, který prý má na kontě přepadení v Coloradu…“

Náhle se odmlčel a pohlédl na Johna Davise přivřenýma očima.

„To děvče,“ řekl a udeřil se pravou pěstí do levé dlaně. „Samozřejmě, to děvče.“

Sešel na ulici a John Davis ho následoval. Přešli Main Street a vešli do hotelu Apache. Portýra si nevšímali, vyšli po schodech a našli pokoj, ve kterém byl ubytovaný Hal Scobey. Šerif bez zaklepání zmáčkl kliku a otevřel dveře, které byly provrtané kulkami.

Dívka, která stála u stolu zády ke dveřím, tiše vykřikla a otočila se. Těžký kožený váček, který držela v rukou, jí vypadl na stůl. Zlaté mince se rozsypaly po stole.

Oba muži vešli dovnitř. Sherwood zavřel dveře. „To jsem si mohl myslet, Sue Francisová.“

Odstrčil ji stranou a uviděl další kožený váček. Dívka ustoupila ke stěně. Vytřeštěnýma očima hleděla na oba muže. Chvěl se jí spodní ret. Měla strach.

„Kde to bylo?“ zeptal se Sherwood a obrátil se k dívce. Neodpověděla. Možná nechtěla, možná nemohla.

„Chci vědět, kde to bylo!“ ostřeji řekl Sherwood. Díval se jí do očí.

„On – on to strčil pod matraci,“ zakoktala po chvilce. „Pod matraci postele. Ležel na tom – celou noc. Tvrdil, že to je sto tisíc dolarů ve zlatě a já chtěla…“

„Zítra jede dostavník do Wickenburgu. Odjedete s ním, Sue Francisová. Varoval jsem všechna děvčata, že jestli se do něčeho namočíte, budete muset město opustit. Dělejte, běžte.“

„Kdo to je?“ zeptal se John Davis, když dívka rychlými, ale nejistými kroky opustila pokoj a sešla ze schodů.

„Sue Francisová? Jedna z holek Stelly Harneyové – z jejího domu z červenými lucernami. Sto tisíc dolarů ve zlatě. To není špatné. Ale moc by z toho neměla, většinu by si vzala Stella Harneyová. Takže proto musel Scobey zemřít. To musela být nejméně třetina kořisti, kterou uloupili při přepadení v Coloradu…“

Odmlčel se a sáhl do váčku se zlatými mincemi. Pak ho zavázal a udělal uzel, aby se mince nerozsypaly. Na jeho tváři byl trpký úsměv.

„Lidé se zabíjejí pro menší částky. Ale cena, kterou Scobey musel zaplatit, je přesto vysoká. Uprchl s částí kořisti a ostatní ho hledali tak dlouho, dokud ho nenašli. Pojďte, odneseme to do banky. Tam to bude uložené tak dlouho, dokud pro to kavalerie nepošle někoho z Camp McDowell. Aspoň v něčem Scobey uspěl,“ dodal po chvíli. „Nikdo to zlato nenašel – tedy, nikdo z těch, kdo ho honili. Teď aspoň víme, proč ho pronásledovali.“

„Pravděpodobně teď jeli na jih, k hranici. Pokud nešetří koně, budou už více než dvacet mil daleko. Za pár dnů budou v Mexiku.“

„Možná.“ Sherwood Johnu Davisovi hodil jeden kožený váček. „No, jaké to je, držet padesát tisíc dolarů?“ zeptal se. „Jsou zatraceně těžké, že?“

„Příliš těžké na to, abych je chtěl mít v sedlové brašně.“ John Davis mu váček podal zpátky. „Dobře to hlídejte. Někdo by mohl začít přemýšlet o tom, že sto tisíc ve zlatě je hodně peněz.“

Společně opustili hotel. O něco později John Davis vyjel z Phoenixu do rozpálené pouště.

Těžký kabát si přivázal za sedlo a přes kalhoty si natáhl široké, silné chrániče. V sedlovém pouzdře byla těžká sharpska, kromě nábojů do koltu ráže 44 měl extra těžké náboje ráže 50. Za srolovanou přikrývkou měl kozí vak plný vody. Ta měla vystačit až do hor.

Bylo stále větší vedro a vzduch se tetelil. Nad jezdcem se vznášeli supi.

+ + + + +

Byla tma. John Davis seděl v závětří žulové skály, která se tyčila k nebi. Na západě se kupila mračna.

Čas od času se zablesklo. Pak John na pozadí žluté oblohy viděl hory. Bouře však běsnila za řekou a vypadalo to, že tam i zůstane. Vzduch byl suchý a chladný, plný napětí, které se mohlo vybít každým okamžikem.

John Davis se opíral o lokty a hleděl do popela ohýnku. Slyšel frkání svého buckskina a viděl jeho tmavé tělo, které se pohybovalo kolem kolíku, k němuž byl přivázaný. Kůň se pásl.

John Davis si lehl na deku, aniž by zcela uhasil oheň, a vzhlédl k obloze. Vedle něho, na dosah jeho pravé ruky, ležela sharpska.

Naslouchal zvukům, které způsoboval jeho kůň, a praskání dohasínajícího ohně. Hvězdy byly chladné, jasné a vzdálené…

Když otevřel oči, nejprve nevěděl, že spal. Pak nad sebou uviděl měsíc a došlo mu, že už musely uplynout hodiny. Bouřková mračna zmizela. Měsíc jasně svítil, rovina byla zalita jeho svitem.

Náhle sebou trhl, protože uslyšel varovné frkání buckskina. Přikrčen se narovnal a sáhl po pušce. Kolem panovalo ticho – ticho, které se mu nelíbilo.

Stáhl se do stínu skály a palcem natáhl kohoutek sharpsky. Pozoroval koně, který byl neklidný a obcházel kolík. Hlavu měl pozvednutou a nozdry rozšířené. Nervózně hrabal kopyty.

John Davis přemýšlel, jestli ho tak vyplašil had.

Tu uslyšel pronikavé řehtání, které znělo jako fanfáry. Zvedl pušku.

Po jeho levé ruce se na jednom kopci objevil mustang. Zvíře se vzepjalo a zakopalo předníma. Ve svitu měsíce vypadalo jako cár mlhy. Bylo celé bílé, obrovský bělouš s širokou hrudí, dlouhou vlající hřívou a ocasem, který sahal téměř až k zemi.

Vzepjal se a opět vyzývavě zařehtal.

John Davis otočil hlavu a pohlédl na druhou stranu údolí.

A pak ho spatřil i on.

Sevřel pažbu sharpsky a náhle ho polil pot. Cítil bušení vlastního srdce.

Na druhé straně údolí stál jako socha druhý hřebec. Jeho srst byla černá. Vypadal jako stín.

John už viděl hodně koní, ale tajuplná, démonická krása tohoto mustanga ho zasáhla jako rána pěstí.

To mohl být jen jeden kůň: Diablo.

John nehybně klečel ve stínu skály, když se vraník Vzepjal. Jeho řehtání se odráželo od svahů. Bylo to jako výkřik, ve kterém se skrývala hrdost a divokost. Byla to výzva.

Bílý mustang seběhl ze svahu a s vlající hřívou se vydal do údolí. Svými kopyty zvířil prach.

John Davis nedokázal z vraníka odtrhnout zrak. Viděl, jak sešel do údolí, a pak se oba hřebci rozběhli proti sobě. Na zlomek vteřiny jako by splynuli, když do sebe narazili. Bílý mustang se Vzepjal, zatímco vraník se skácel na zem. S mrštností kočky však opět vyskočil na nohy a zaútočil.

Oba hřebci se vzepjali na zadní a snažili se soka zasáhnout kopyty. Bylo to jako stínohra. Odstoupili od sebe, aby se na sebe v následujícím okamžiku vrhli. Kopali do sebe, kousali se a řehtali. Klesali a zase se zvedali.

Vraník se pokoušel vrhnout na krk svého soka, kousnout ho a pak ho přitlačit k zemi. Řehtání bílého hřebce znělo jako křik člověka. Zvířil se prach, země duněla pod kopyty a vahou bojujících zvířat. Ta se nemilosrdně bila.

Už to nebylo měření sil, ale boj, který mohl přežít jen jeden ze soupeřů. Tento boj byl duelem o vládu nad horami.

Náhle se vraník otočil a vyhodil zadníma. Jeho kopyta zasáhla a měla na protivníka účinek úderů kladiv. Bělouš se skácel na zem. John Davis viděl, jak se převalil, ale vraník mu nedal šanci. Vrhl se na něho a bušil do něho předními kopyty. Bělouš se neúspěšně pokoušel vstát.

John Davis se zvedl. Vzal sedlo a rozběhl se s ním ke svému buckskinovi. Osedlal ho tak rychle, jak jen mohl a za sedlo přivázal srolovanou deku, zatímco vraník ještě stále bil kopyty svého soka, jehož obrana pomalu ochabovala.

John Davis vytáhl sharpsku ze sedlového pouzdra, vyšvihl se na hřbet koně a odvázal laso z hrušky sedla.

Tu se ozval výkřik, při kterém tuhla krev v žilách. Bělouš nehybně ležel v trávě, zatímco vraník běhal okolo něho se zvednutou hlavou a vlající hří vou, připraven se okamžitě vrhnout na svého nepřítele a dokončit svou práci, kdyby se ještě pohnul.

Potom se náhle zastavil, sklonil hlavu a nozdrami se ho dotkl. Bělouš se nepohnul a vraník odstoupil.

Ve svitu měsíce se Vzepjal a s vlající hřívou triumfálně zařehtal. Jeho hruď byla roztrhaná a dokousaná.

John Davis si nevzpomínal, že by někdy slyšel takové řehtání. Po zádech mu přeběhl mráz, ale neměl čas o tom přemýšlet. Černý mustang bojoval a zvítězil. Nyní byl unavený a vyčerpaný.

Pokud to byl Diablo, pak měl šanci ho chytit. Výkřikem pobídl buckskina a vydal se k černém ďáblovi, který se otočil a pohlédl na jezdce točícím nad hlavou lasem.

Zvítězil a nechtěl vyklidit pole. Vzepjal se a kopal do vzduchu. Potom, zničehonic, dopadl předníma na zem, otočil se a cvalem vyrazil do svahu, po kterém seběhl do údolí. Boj ho oslabil. Možná instinktivně věděl, že na jezdce už nemá dost sil.

Nebál se. Strach bylo něco, co neznal, nechtěl se však pouštět do toho boje, dokud nebyl dost silný, dokud mu krvácely rány. Hnal se do svahu a za ním se ve vzduchu vznášel zvířený prach.

John Davis jel za ním. Nad hlavou točil lasem, svištělo to.

Těsně za mustangem cválal k vrcholu kopce.

Vraník hekal, když dorazil nahoru. Boj ho oslabil.

John Davis se k němu rychle blížil. Už byl téměř u něj. Postavil se ve třmenech, když cítil, jak se buckskin prohnul jak kočka, aby snadněji zdolal svah.

Náhle John Davis uviděl koutkem oka záblesk na svahu.

Že to nebyl blesk, ale plamen, který vyšlehl z hlavně, poznal teprve, když uslyšel výstřel. Cítil, jak sebou buckskin trhl. Udělal ještě jeden krok, ale pak se mu podlomily přední nohy a začal klouzat dolů. Už se nedokázal udržet na svahu.

John Davis vytáhl nohy ze třmenů, pustil laso a vrhl se ze sedla.

Buckskin se vzepjal, pokusil se udržet na nohou, ale pak se svalil na bok.

John Davis to včas viděl a převalil se. Těžké tělo koně dopadlo těsně vedle něho. Potom se společně začali řítit ze svahu v oblaku zvířeného prachu.

Zvířecí tělo Johna minulo o necelý krok. Po čtyřech se připlazil k buckskinovi a skryl se za jeho mršinou. Měl odřené ruce, pálily jako čert. Zadýchán ležel za koněm, který se už nehýbal.

Rychle se rozhlédl po kopcích na druhé straně údolí. Tam musel padnout výstřel. Jenže měsíční svit nestačil na to, aby vše bylo zřetelně vidět. Ze sedlového pouzdra vytáhl pušku.

Neměl na vybranou, musel čekat. Za buckskinem byl dobře krytý a střelec na druhé straně údolí ho nemohl zasáhnout. A pokud by se mu chtěl dostat do zad, musel by přejít přes údolí, takže by ho John Davis měl na mušce.

Měsíc se skryl za bledým oblakem, ve kterém se třpytily všechny barvy duhy. John Davis pozorně sledoval protější kopce, ale žádného pohybu si nevšiml. Střelec buďto zmizel, nebo mlčky číhal, tak jako John, na vhodnou příležitost.

Po chvíli měl John Davis pocit, že slyší tlumený dusot kopyt v písku, který se rychle vzdaloval. Ještě několik minut čekal, pak vstal a přikrčen vyrazil. S sharpskou v ruce běžel ke kopci, z něhož se střílelo. Nyní však panovalo ticho.

Počkal, až zpoza mraků vyhlédne měsíc. V jeho svitu pak několik minut hledal, až našel stopy. Mezi nízkými, trnitými ocotilly ležela prázdná nábojnice. V písku byl vidět otisk těla. Boty a lokty toho muže se zabořily do poddajného písku, když střílel na Johna. Po výstřelech seběhl ze svahu a vyšvihl se na koně, který tam čekal.

John Davis zahodil nábojnici a vrátil se k buckskinovi, aby z něho odepnul sedlo. Když ho vytáhl zpod těžkého těla, viděl, že kozí měch, který byl předtím plný vody, je prázdný. Zvedl ho a ve svitu měsíce uviděl dírku, kterou provrtala ta samá kulka, která trefila koně.

Trpce zaklel a zahodil vak. Teď byl bez vody.

Všechno nyní záleželo na tom, zda se mu podaří někde na okraji Silver Range najít vodu. Strčil pušku do sedlového pouzdra a přehodil si těžké sedlo přes rameno. Pak zvedl pytel s potravinami a provazem si ho přivázal k druhému rameni.

Zde, kde byla krajina vyschlá, by vodu nenašel. Jeho veškeré naděje se upínaly k tomu, že oba hřebci se nemohli příliš vzdálit od vody.

Než zašel měsíc, sledoval stopy černého mustanga, pak se ale zvedl lehký vítr, který zavál stopy. Před ním se pohybovaly malé prašné víry. Za dvě hodiny mělo vyjít slunce. Bylo jisté, že bude vedro. To už musel být ve stínu hor.

Posunul si sedlo poněkud dopředu. Mokasíny se při každém kroku bořily do písku. Kráčel pomalu a váha sedla jako by se zvyšovala s každou minutou. Brzy mu mezi lopatkami stékal pot, přestože noc byla chladná.

Čas od času se zastavil a ohlédl, ale nikdo ho nesledoval. Vítr, který zavál všechny stopy tenkou vrstvou písku, měl i svou dobrou stránku. Zanesl jeho stopy tak jako vraníkovy. Bylo jisté, že po východu slunce už nikdo jeho stopy nenajde. Tou dobou však již musel být v horách. Potřeboval stín a útočiště.

+ + + + +

Když se probral, věděl jen jedno: slunce ještě pořád stálo nad ním. Vyřídilo ho a ještě stále pálilo. Už neměl sílu se plazit dál, tak jako nějakou dobu po tom, co se zhroutil.

Ležel na břiše, hlavou dolů. Jeho dech byl těžký a sípavý. Ústa a hrdlo měl vyschlé. Pokoušel se polknout, ale nešlo to. Pamatoval si, že se plazil ke stínu a že se k němu i dostal. Jenže mezitím slunce kleslo. Stín putoval. John Davis opět ležel na slunci.

Byl sám v rudé temnotě svých zavřených očí. Skála pod ním byla horká. Snažil se plazit dál, do stínu, ale nedostal se ani yard daleko a zůstal ležet.

Celou dobu měl zavřené oči. Věděl, kde je a kde se nachází stín, a to mu stačilo.

Pak uslyšel jiný zvuk. Bylo to frkání koně a cinkání ohlávky a udidla, když kůň trhl hlavou.

Trvalo to několik vteřin, než ten zvuk pronikl do jeho vědomí.

John Davis se převalil na bok a otevřel bolavé oči. Když se mlha rozplynula, bylo to první, co uviděl těsně vedle tváře, koňské kopyto. Vlastně to byly čtyři koňské nohy a když ztěžka zvedl hlavu, uviděl holínku ve třmeni s těžkým koženým tapaderem.

Převalil se na záda a pohlédl na jezdce, který měl slunce za sebou a který hleděl na něho.

Jezdec měl tmavý klobouk, posunutý do čela. I kalhoty a košile, na kterých měl skvrny od potu, byly tmavé.

V pravé ruce držel brokovnici s uřezanými hlavněmi. Opíral si ji o předloktí druhé ruky.

John Davis na něho chvíli hleděl, pak se mu jezdec rozplynul před očima a John opět klesl na zem.

Jezdec strčil krátkou pušku do sedlového pouzdra. Seskočil ze hřbetu koně, vzal z hrušky sedla láhev s vodou a klekl si k Johnovi.

Mlčky mu dal napít. John cítil, jak mu voda stéká do hrdla. Byla teplá a poloslaná, ale uhasil jí žízeň. Chvatně polykal a voda mu stékala po bradě. Držel láhev oběma rukama, dokud mu ji jezdec násilím nevytrhl.

„To stačí!“ řekl. Muž vstal a zacpal láhev. „Měl jste štěstí, že jsem našel vaši stopu, příteli. Už se k vám slétali supi.“

John Davis otevřel oči a pohlédl na modrou oblohu. Vysoko nad ním byly malé, tmavé body, které se téměř nehýbaly.

„Jak jste mě našel?“ zeptal se. Jeho hlas zněl chraplavě.

„Prostě jsem jel po vaší stopě. Nejdřív jsem našel sedlo, pak vak s potravinami a nakonec pušku. Potom jsem uviděl supy. Váš kůň si zlomil nohu?“

John Davis se převalil na bok. Mžitky, které měl ještě před chvílí před očima, se pomalu rozplývaly.

Muž, který stál s láhví vody před ním, byl vysoký a hubený. Kolt nosil na pravém boku. Pouzdro měl koženými řemínky přivázané ke stehnu, ošoupaná pažba z tmavého přešákového dřeva trčela směrem od těla.

John Davis ho pozoroval, když kráčel ke svému koni. Byl to těžký, silný morgan se dvěma sedlovými pouzdry pod sedlovými brašnami. Nesly krátkou brokovnici a sharpsku ráže 40/75.

Muž omotal řemínek láhve kolem hrušky sedla a kopl do sedla, které leželo vedle koně. Davisova puška byla v sedlovém pouzdře. K hrušce sedla byl přivázaný vak s potravinami.

„Vlekl jsem se s vašimi věcmi,“ řekl. „Bylo by to mrhání nechat je tam ležet, když jste se s nimi tahal tak daleko. Co chcete v Silver Range?“

„Jmenuj u se Davis, John Davis. Honil jsem jednoho mustanga, který odvedl několik klisen z mého ranče. Můj kůň si nezlomil nohu. Zastřelili ho. Je možné, že nemířili na koně, ale na mě.“

Muž v tmavém se ramenem opřel o svého koně. „Co to bylo za hřebce, co vám ukradl klisny? Nebyl to velký vraník?“

John Davis se opřel o lokty. Přikývl. „To je pravda. Byl to Diablo.“

„Diablo? Co víte o tom hřebci?“ Nyní se na Johna díval chladně.

„To, co všichni. Nebylo to poprvé, co mi uloupil klisny. Buďto ho někdo chytí, nebo ho budou muset zastřelit.“

„Proto jste jel do hor?“

„Ano.“

Oči hubeného muže byly chladné a tvrdé. „Mohl bych vás tu nechat ležet, Davisi. Sám byste nevydržel ani dvanáct hodin.“

„Mohl jste mě tu nechat ležet,“ řekl John Davis chraplavým hlasem. „Ale neudělal jste to. Proč byste to dělal teď?“

„Viděl jste toho vraníka?“ zeptal se muž v tmavém, aniž by odpověděl na Johnovu otázku. Slyšel ji, ale nechal ji nezodpovězenou. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst.

„Ano.“ John přikývl. Nespouštěl druhého muže z očí. Nechápal, co chtěl, ale cítil, že z něho vyzařuje cosi temného, hrozivého. „Ano, viděl jsem ho. Muselo to být tak okolo půlnoci. Bojoval s jedním běloušem a zabil ho.“

Druhý muž něco zamumlal a pohlédl za Davise. Jeho tvář byla tvrdá a hranatá.

„Co?“

„Nic, mluvte dál.“

„Chtěl jsem ho chytit do lasa. Když jsem ho už skoro měl, někdo trefil mého koně. Kulka provrtala i vak s vodou – a tak jsem se vydal hledat studánku.“

„Jsou tu prameny vody. Ale znají je jen mustangové, Apači a lovci koní. Můžete projet horami, aniž byste narazil na kapku vody. Poznal jste muže, který vám zastřelil koně?“

„Ne. Byla noc. Svítil měsíc, ale nebylo nic vidět.“

„Můžete být rád, že jste nekoupil kulku do zad, Davisi, nebo jak se jmenujete.“ Z kapsy vesty vytáhl zavírací nůž a sklonil se. Rychle přeřízl laso na Davisově sedle.

„Zbláznil jste se?“ Davis vrávoravě vstal. Chtěl se vrhnout proti tomu muži, ale už na to neměl sílu. Zavrávoral proti koni a chytil se jeho hřívy a hrušky sedla.

„Proč jste to udělal?“ zeptal se.

Cizinec se narovnal, zavřel nůž a strčil si ho do kapsy.

„Aby vás nenapadlo, že byste toho koně mohl ještě chytit, Davisi. Jestli se o to ještě jednou pokusíte, neodjedete z těchto hor živý.“

John Davis odstoupil od neklidně frkajícího koně a vydal se ke svému zachránci.

„Vy mi chcete vyhrožovat?“ chraplavě se zeptal. „Jel jsem do Silver Range proto, abych toho hřebce chytil, nebo zastřelil.“

„Pak dávejte pozor na to, abyste sám nekoupil kulku.“

Prošel kolem Johna Davise, ale ten ho chytil za ruku a zastavil ho. Muž se mu vytrhl.

„Na co si to hrajete? Podlamují se vám nohy, přemohlo by vás i dítě. Udržíte se v sedle?“

„V sedle?“

„Myslíte, že bych na vás mrhal vodou, kdybych vás teď chtěl nechat zhebnout? Dělejte, nasedněte. Odvezu vás na místo, kde se budete moct vyspat, pak vám dám koně a láhev s vodou a zase odtud odjedete. Lidé z roviny by se horám měli vyhýbat.“

„Jestli mi dáte koně a láhev s vodou, pak vám za to zaplatím.“

„Samozřejmě že za to zaplatíte. Do posledního centu. Pětadvacet dolarů za koně a dolar za láhev s vodou. A až za platíte, zmizíte odtud – a budete moct mluvit o štěstí, když to zvládnete.“

„Jak se jmenujete?“

„Já?“ Muž v tmavém na něho vrhl rychlý, nedůvěřivý pohled. „Jestli chcete za každou cenu znát nějaké jméno, pak mi říkejte Burnet.“

„Tak dobrá, Burnete, teď mě poslouchejte: Jsem tu proto, abych dostal toho černého hřebce. Trochu koním rozumím. Vím, že takový mustang bude pořád scházet z hor a loupit klisny.“

„Můžete si dělat, co chcete, Davisi. Je mi jedno, co se s vámi stane. Pokud budete dál honit Diabla, tak vám někdo prožene kulku hlavou.“

„Kdo by to udělal? Vy, Burnete?“

„Ano.“ To slovo vyšlo z Burnetových úst jako by jen tak. „To vás raději odkrouhnu, než abych vám dovolil zastřelit Diabla. To není planá výhrůžka.“

„Proč mě tu potom nenecháte ležet?“ trpce se zeptal John.

„Takto bych nenechal chcípnout ani psa, Davisi. Dělejte, vylezte na koně, chyťte se sedla a pevně se držte. Dejte mi váš revolver.“

John Davis bezděky sáhl po armádním koltu. „Proč bych vám dával revolver?“

Burnet o jeden krok ustoupil. „Odepněte si opasek a dejte mi ho!“

John Davis na něho mlčky hleděl. Burnet tam stál široce rozkročen a váhu měl přenesenou k pravé noze, takže mu pažba koltu trčela ještě víc od těla.

Ve tváři měl lhostejný výraz. Dlaní se dotkl pažby.

John se unaveně usmál. Věděl, že by Burnetovi nemohl klást odpor.

Pomalu si odepnul opasek a hodil ho Burnetovi, který ho chytil a pověsil si ho přes rameno.

Při tom řekl: „Jestli do sedla nevylezete sám, pomůžu vám.“

John Davis se chytil hrušky a ztěžka se vytáhl na hnědákův hřbet. Byl strnulý a nemotorný, ale povedlo se mu to. Zasténal a klesl do sedla.

„Jestli se neudržíte v sedle, přivážu vás lasem,“ dodal Burnet.

John Davis neodpověděl. Burnet se sklonil, zvedl visící konec uzdy a omotal si ho kolem levého zápěstí, načež se vydal na cestu. Zvíře vedl za sebou. Kůň kráčel vrávoravě.

John Davis hleděl na Burnetova záda. Revolverový opasek měl Burnet pověšený přes rameno, pažbu koltu měl pod levou paží. Energicky šel před koněm do svahu.

+ + + + +

Slunce už zašlo, když dorazili do tábora. Nad tmavými horami byla narudlá obloha.

Postupovali do hor a když zdolali jeden mírný, saguary a ocotilly porostlý svah, spatřil John malou plošinu.

Uprostřed stála zřícenina. Rozpadávající se stěny z nepálených cihel byly porostlé vegetací. Ve studánce se zrcadlila rudá obloha.

Z ruiny stoupal tenký dým a John cítil vůni hořícího dřeva. O něco dál, v závětří za duby, byla provizorní ohrada z kůlů a las, ve které stáli tři koně.

Když přijeli až na padesát yardů k ruině, objevil se mezi hradbami malý, obtloustlý muž s křivýma nohama, širokým obličejem a očima těsně při sobě. V ruce držel pušku. Když spatřil Burneta, opřel ji o zeď a šel jim naproti.

John Davis opětoval jeho pohled. Muž mohl mít tak padesát let. Na sobě měl levisky, holínky a zpocenou bavlněnou košili. Byl prostovlasý.

„Koho to vedeš?“ zeptal se.

„Někoho, kdo viděl, jak Diablo odpravil bílého hřebce, Moosei.“

„Věděl jsem, že se to stane.“

Burnet vzal Johnu Davisovi sedlo a hodil ho na zem.

„To je Moose Willard, můj společník,“ řekl. Otočil se k Willardovi a dodal: „Jmenuje se Davis. Honí Diabla. Někdo mu zastřelil koně.“

Willard si Johna zamyšleně prohlížel. „Jestli to byl ten, koho myslím, tak můžete mluvit o štěstí, že trefil jen koně a ne vás, Davisi.“

„Myslíš, že to byl někdo z Ballingerů?“ zeptal se Burnet, zatímco se díval na koně v ohradě.

„Ano. Louis nebo Kid Ballinger. Jestli to nebyl někdo z nich, tak sním vlastní holínky.“

Burnetovi se ve tváři objevil úsměv. „To bych ti nepřál.“

John Davis se ohlédl. Ta zřícenina musel kdysi být kostel, protože ještě stála jeho věž. Proti obloze se rýsoval kříž na jejím vrcholu.

„Sesedněte,“ řekl Willard a Davis slezl z koně.

„To je dobrý úkryt,“ zamumlal.

Willard poplácal koně po krku. „Jistě. Tady nahoře se Apačů nemusíme bát.“

Burnet přivlekl Davisovo sedlo k ruině a hodil ho ke zdi.

„Už je jídlo hotové?“ zeptal se.

„Ještě to pár minut potrvá.“

Burnet si odsunul klobouk z čela a hřbetem ruky si utřel pot a prach ze tváře. „Moose je nejlepší kuchař v okruhu dvaceti mil – protože je jediný.“

Willard se rozesmál. „To budu raději žrát trávu jako mustangové, než abych jedl to, co vaříš ty.“

Zatímco Burnet odváděl koně do ohrady, ukroutil si Willard cigaretu. „Takže vy jste jel do hor proto, abyste chytil Diabla?“

John Davis přikývl. Viděl, jak si Willard zapálil. Willard ho pozoroval skrze dým.

„Raději bych to nezkoušel,“ řekl. „Zatím se nikomu nepovedlo na Diabla hodit laso. A i kdyby se to někomu podařilo – snad nevěříte, že by se z hor dostal živý. Muž, který by vedl Diabla na lase za sebou, by musel být zatraceně rychlý s koltem a musel by svou rychlost prokazovat na každém desátém kroku. A kdyby přece…“ Pokrčil rameny. „Ani ten nejrychlejší střelec nic nezmůže proti kulce, kterou koupí do zad.“

„Kdo by mi měl zabránit toho hřebce chytit?“ zeptal se John Davis.

„Ten mustang patří ďáblu, nebo je to ďábel sám. Ještě to poznáte. Už jsem zažil ženy, které doháněly muže k šílenství, ale tento černý mustang překonává všechno.“

Viděl Burneta vracet se od ohrady a odmlčel se. Když byl Burnet dostatečně blízko, Willard řekl: „Měl bys jít dolů a podívat se na stádo. Teď, když Diablo vyřídil bělouše, brzy se objeví i tady a bude nám chtít odehnat pár kobyl. Sakra, čím to je, že ho pořád nemůžeme najít a odkrouhnout?“

„Přestaň nadávat,“ řekl Burnet. Potom se otočil k Johnu Davisovi. „Když se rozčiluje, nestojí jídlo za nic. Pojďte se mnou. Ukážu vám koně, které jsme pochytali v posledních měsících. Je to už pětadvacet zvířat. Až jich budeme mít padesát, poženeme je do Phoenixu nebo do Camp McDowell.“

Když kráčeli po plošině, Burnet řekl: „Dodáváme koně kavalerii. Platí až padesát dolarů za zvíře.“

John Davis se pozorně rozhlížel. Svahy plošiny byly strmé, seshora byl dobrý výhled na hory. Svahy byly téměř bez vegetace. Ohlédl se. Silueta ruiny se rýsovala proti tmavnoucí obloze.

„Ještě jste neměli potíže s Apači?“ zeptal se, když kráčel za Burnetem po úzké, vyšlapané pěšině. Dole v údolí viděl ohradu. Koně se tlačili u tyčí.

„Ne,“ řekl Burnet. „Tady nahoře byl kdysi kostel a klášter, které postavili španělští mniši. Před dvaceti lety přitáhli Apači, vypálili klášter a pobili mnichy. Jenže Apači jsou pověrčiví. Myslí si, že duchové tu ještě bloudí. Země je tu nasáklá krví. V noci, když na věži skučí vítr a na hradby svítí měsíc, se Apači neodváží ani přiblížit k plošině.“

Sešli ze svahu a vydali se k ohradě. Koně – ryzáci, pintové a plaváci – se tísnili v nejzazším koutě ohrady. Neklidně frkali. Jejich velkým, tmavým očím neunikl jediný pohyb mužů za ohradou.

„Ještě nejsou zkrocení,“ řekl Burnet. „Moose a já jsme chtěli počkat, dokud jich nebudeme mít padesát. Kdyby nás při krocení některý shodil a polámal nám kosti, nemohli bychom chytat – a pak by to trvalo týdny, než bychom pochytali zbylých pětadvacet zvířat.“

„Krásná zvířata,“ řekl John. „Ale žádné z nich se nemůže rovnat Diablovi.“

Burnet se opřel o tyč ohrady. „Někdo ho bude muset zastřelit. Moose má pravdu. Přijde a odvede si několik klisen. Kopyty rozbije ohradu a odvede pár zvířat. Pokud ho někdo chce vyřídit, musí najít některou z jeho studánek a tam si na něho počíhat. Jedna kulka by celý problém vyřešila.“

John Davis si prohlížel jeho zachmuřenou tvář. V zapadlých očích byl tvrdý lesk.

„Ale vy to neuděláte, Burnete,“ řekl. „Mohl byste ho odpravit, ale raději se sám necháte zabít.“

Burnet se k němu otočil.

„Ano, asi ano,“ chladně řekl. „To zvíře mi učarovalo jako žena, na kterou nemůžete zapomenout. Viděl jste, jak odpravil toho bílého hřebce. Povězte mi o tom, Davisi.“

„Není toho moc, co bych vám mohl povědět. Trvalo to jen několik minut. Diablo krvácel, když boj skončil. Mohl jsem ho chytit do lasa, kdyby mi někdo nezastřelil koně. Kdo jsou ti Ballingerové?“

„Lovci mustangů,“ lakonicky odpověděl Burnet. John měl náhle pocit, že Burnet ví víc, než chtěl říct. „Dva bratři, kteří pracují s malým mužstvem západně odtud. Louis a Kid. Ale není jisté, že to byl některý z nich. Každý lovec mustangů by takto jednal a nedovolil by, abyste Diabla chytil.“

„Co je na tom hřebci, Burnete? Copak v Silver Range není dost mustangů? Proč zrovna…“

Burnet mu skočil do řeči. „Zítra ráno se vrátíte do Phoenixu. V ohradě u ruiny si můžete vybrat koně. Tuto noc ještě strávíte tady, ale zítra…“

„Opravdu si myslíte, že odjedu pryč?“

„Jestli máte aspoň špetku rozumu, tak to uděláte, Davisi. Už na toho černého Satana nemyslete. Těch pár klisen, které vám odvede, přece oželíte.“

John cítil, že se ho Burnet chce zbavit. Zavrtěl hlavou. „Jestli chcete, můžu vám pomoct Diabla chytit.“

„Nepotřebuju vaši pomoc,“ odsekl Burnet. „Muž, který by chytil Diabla, by musel odjet, a to pěkně daleko, aby ho nikdo nemohl najít. A já chci v horách zůstat. Ale vy zmizíte a na vašem místě bych to udělal co nejrychleji, protože muž, který vás minul, bude příště mířit lépe. Příště už se trefí.“

„Jak jste se vlastně do těchto hor dostal, Burnete?“

„Na to byste se lidí, kteří v Silver Range loví mustangy, ptát neměl, Davisi.“

Chvíli mlčky stáli u ohrady, pak se Burnet otočil a řekl: „Pojďme do tábora. Musíte si vybrat koně. Pětadvacet dolarů není za zkroceného, dobrého koně moc.“

John Davis si rozepnul náprsní kapsu košile a vytáhl několik srolovaných dolarových bankovek. Napočítal pět pětidolarovek a podal je Burnetovi.

„Nedokážu si představit, že by chytání mustangů byl výnosný obchod.“

„Dá se z toho žít. Víc nechci. Ještě jste zapomněl na dolar za láhev s vodou.“

John Davis mu ho dal. „Podle vaší výslovnosti bych řekl, že jste ze severu. Z Nebrasky?“

Burnet si strčil peníze do kapsy vesty. „Proč vás to zajímá? Já se vás neptal na to, kdo jste nebo odkud jste. Koupil jste ode mě koně. Víc mě nezajímá. Ale jednu laskavost mi udělat můžete. Jestli se vás někdo bude ptát, kde máme náš tábor, řekněte, že to nevíte. Nechceme, aby nás tu někdo rušil.“

Společně se vydali do svahu.

„Zůstáváte v horách i v zimě?“ zeptal se Davis.

„Ano.“

„To je těžký čas.“

„Máte pravdu. Ale nikdo sem nepřijede, dokud jsou stezky zasněžené a nad Silver Range visí mračna.“

„Mustangové zůstávají přes zimu v horách?“

Burnet pohlédl na okraj plošiny. Už se setmělo, siluety se rozplynuly. Na nebi svítily hvězdy. Pouze na západním obzoru byla obloha ještě světlejší.

John Davis čekal na odpověď, ale nedočkal se. Poznal, že Burnet toho moc nenamluví. Byl v horách proto, aby mohl být sám. Něco ho tam přivedlo a bylo jasné, že o tom nikdy nebude mluvit.

„Už začínám mít hlad,“ řekl Burnet po chvíli, když dorazili na okraj plošiny. Několik yardů nad nimi rostly keře, jejichž listy se v temnotě leskly. Zvedl se vítr, který pohyboval větvemi a listím.

Jejich kroky křupaly na kamení, když pomalu kráčeli k těmto keřům. Vzduch se hned po západu slunce ochladil, ze země však ještě sálalo teplo.

„Jak velká jsou stáda divokých koní?“ zeptal se John, aniž by na Burneta pohlédl.

„Dost velká na to, aby se z nich dalo žít.“ Burnet se zastavil a prohlížel si Johna Davise v houstnoucím šeru. „Ale musíte vědět, kde jsou…“

John viděl, jak se výraz v jeho obličeji změnil. Burnet pohlédl přes jeho rameno na svah. Davis viděl, jak přivřel oči. Nad nimi se uvolnil kámen, který s rachotem sletěl do údolí.

Ozvalo se cvaknutí. Někdo tam nabil pušku. John Davis se pomalu otočil, aniž by pohnul rukama.

+ + + + +

Šero, které každým okamžikem houstlo, stačilo na to, aby bylo vidět muže, který stál u keřů. U boku držel krátkohlavňovou henryovku. Mířil mezi Johna a Burneta.

John Davis hned viděl, že to je indián, možná míšenec s velmi výraznými indiánskými rysy v obličeji. Měl dlouhé černé vlasy, které mu sahaly až po ramena.

Džíny měl strčené do mokasín, jaké nosil i John Davis. Na krku měl navažský náhrdelník ze stříbrných půlměsíců a tyrkysů. Nebyl vyzbrojen koltem.

John se bezděky otočil, když viděl, jak se indián rozesmál a že se ten smích netýkal jeho. Burnetova tvář byla zachmuřená.

„Vypadá to, že nejsi zrovna rád, že vidíš starého přítele,“ hrdelně řekl míšenec. „Nebo samou radostí nevíš, co říct?“

Burnet se zhluboka nadechl.

„Bravo Cinego,“ řekl, „tam, kde jsi ty, budou i ostatní.“

„Máš pravdu, amigo. Nejsou daleko. Čekají na tebe. Měl bys být šťastný. Bravo Cinega přišel za tebou, aby tě pozdravil.“

„Co ta puška?“

„Puška? Tu mám jen proto, kdyby sis mě náhodou s někým spletl a začal střilet.“ Hlaveň se však nesklonila ani o coul. Míšenec měl ještě pořád prst na spoušti.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Burnet chladným hlasem. Jeho tvář náhle působila unaveně. Měl svěšené ruce a hleděl na míšence, který pomalu kráčel k pěšině. Jeho pohyby ve vysokých mokasínech byly tiché a elegantní, nezpůsoboval silnější hluk než had plazící se na skále. Po celou dobu přitom mířil na stejné místo mezi Johnem Davisem a Burnetem.

„Čekají na tebe nahoře,“ odpověděl Bravo Cinega na Burnetovu otázku. „Přijeli, protože tě chtěli vidět. Proč nejdeš dál?“

„Protože nechci mít za zády tvou pušku. Nebo se mě bojíš?“

Bravo Cinega zavrtěl hlavou. „Ne, ale on by ti něco mohl udělat.“ Kývl bradou na Davise, který stál za Burnetem. „Kdo to je?“

„Co ti to pomůže, když budeš znát jeho jméno, Bravo? Jsou tu i Steve a Reno?“

„Všichni, amigo. Přišli všichni. A teď už běž. Noci jsou v horách chladné, amigo. Nechci tu zmrznout.“

Burnet se obrátil a vydal se do svahu, aniž by se staral o Johna Davise. Ten se pustil za ním. Věděl, že mu míšenec pořád míří na záda. A sám žádnou zbraň neměl až na nůž, který nosil v široké kožené pochvě pod košilí na zádech.

Nevěděl, co se stalo a co se ještě bude dít, ale bylo mu jasné, že Burnet má kolt ještě stále v pouzdře. Rozhodl se vyčkávat. Musel počkat, co se bude dít, musel se zorientovat.

Z míšencových slov poznal jen jedno: Bravo Cinega nebyl sám. Přijeli s ním ne jméně dva muži, možná i víc. Věděl, že to, kolik jich je, zjistí teprve, až uvidí jejich koně.

Bylo jich pět. Spatřil je hned, jak za Burnetem dorazil na plošinu. Zvířata byla unavená. Ještě nebyla odsedlaná a jejich kůže byla zpocená a zaprášená. Byla přivázaná k ohradě.

V ruině hořel oheň. Když přišli blíž, ucítil John vůni jídla. Stáhl se mu žaludek. Teprve nyní si uvědomil, jak je hladový.

Vešel do ruiny.

Střecha byla zčásti zřícená a stěna ze spadlých trámů a kmenů palo verde ruinu rozdělovala na dvě poloviny. Ve vchodě visela podsedlová pokrývka.

Burnet zvedl deku ve vchodě a vešel dovnitř. Místnost byla poměrně velká. Uprostřed bylo ohniště, vedle kterého klečel Willard. Vzhlédl, když Burnet a John Davis vešli dovnitř. Derou ve stropě táhl kouř. Místností se linula vůně jídla.

První cizí tvář, kterou John spatřil, nepatřila muži, ale dívce, která se s koleny pod bradou opírala o zeď. Tmavé, lesknoucí se vlasy jí padaly do čela. Unaveně hleděla na oba muže, kteří stáli u vchodu.

Johnovi trvalo jen několik vteřin, než ji poznal. Byla ve Phoenixu s těmi jezdci, které sledoval z holičství.

+ + + + +

„Tady jsi,“ řekl hlas v pozadí a John se otočil.

Z deky se zvedl vousáč. V rudém svitu ohně působil ještě t mohutněji a nebezpečněji než tenkrát ve Phoenixu. Měl krátký, kožešinou podšívaný kožený kabát, zpod něhož trčely světlé kostěné pažby jeho dvou revolverů.

Burnet měl v očích horečnatý lesk, když odpověděl: „Ano, tady jsem.“

„Jeli jsme po tvých stopách celé hodiny. Bravo je našel. Nevěděli jsme, čí jsou, ale musely vést k někomu, kdo věděl, kde tě můžeme najít.“

Teprve nyní si všiml Johna Davise. Kývl na něho. „Kdo to je?“

„Jmenuje se Davis. Co tu chcete?“

„Co? Co jsi to řekl?“ Vousáč zamyšleně přivřel oči. Pak se otočil k oběma dalším mužům, kteří seděli u stěny vedle dívky. „Slyšeli jste to? On se nás ptá, co tu chceme. Slyšeli jste to?“

Jeden z těch dvou zvedl hlavu a usmál se na Burneta, aniž by však ten úsměv změnil ledový výraz jeho očí. „Podle toho, jak mluvíš, by jeden řekl, že jsme cizinci, které jsi potkal poprvé v životě!“

„Tak vidíš!“ Vousáč pohlédl na Burneta. V jeho tváři s povytaženým obočím se zračila mlčenlivá otázka.

„Odjel jsem do hor proto, abych tu byl sám. Nejdřív přijel on…,“ palcem ukázal přes rameno na Johna Davise, „… a teď se objevíte vy.“ Klekl si k ohni a sundal z pánve poklici. Vyvalila se odtud pára.

„Vypadá to, že bys byl rád, kdybychom nasedli na koně a zase zmizeli,“ řekl muž u stěny. Úsměv, který měl ještě stále na rtech, byl nyní cynický a prozrazoval jízlivost. „Jeli jsme tak daleko, abychom ho našli, a pak nás po zdraví tak, jako by nám řekl, že máme táhnout.“

„Asi měl špatnou společnost,“ řekl další muž, který seděl vedle něho. Oba byli zhruba stejně vysocí jako Burnet. Měli na sobě kabáty a jejich holínky a kalhoty byly postříkané koňským potem. Jeden měl tmavé a druhý zrzavé, krátké vlasy. Jejich tváře vykazovaly jistou podobnost.

Burnet opět položil pokličku na pánev. „Řekni mi, co chcete.“

Vousáč stál široce rozkročen nad ním.

„Jedeme do Mexika,“ odpověděl. „Naši koně jsou vysílení. Máme za sebou dlouhou a náročnou jízdu. Potřebujeme pár dnů klidu a čerstvé koně, abychom mohli jet dál. To je všechno, co chceme.“ Jeho hlas prozrazoval netrpělivost. Měl ostrý tón. „Reno má pravdu. Vypadá to, že se ti nelíbí, že jsme tady.“

Burnet ještě stále klečel před ohništěm. Hleděl do plamenů.

„Jak dlouho tu chcete zůstat?“ zeptal se. „Nemám moc zásob. Ještě jsem neprodal stádo. Nemám tušení, jestli to bude stačit pro všechny.“

„Co ti brání lovit?“

„V Silver Range jsou jenom králíci a koně. Všichni jsme tu závislí na zásobách, které si přivezeme z Phoenixu. Moosei, na jak dlouho vystačí zásoby pro sedm lidí?“

„Nanejvýš na pět, šest dnů,“ rozmrzele řekl Willard. „Pak budeme muset jet do Phoenixu.“

„Slyšíte ty staré blázny,“ řekl zrzek a postavil se. „My si jídlo seženeme sami. Vždycky jsme dokázali sehnat to, co jsme potřebovali.“

„Drž hubu, Reno,“ obořil se na něho vousáč. „Musíme v horách zůstat deset až čtrnáct dnů,“ řekl k Burnetovi. „Jídlo už si někde seženeme.“

„To bude nutné. Nemáme ho pro sedm lidí dost a…“

„Proč říkáš sedm?“ skočil mu vousáč do řeči. „Je nás pět, vy jste tři, to je osm.“

Burnet vstal a ukázal na Johna Davise. „Stráví tu jenom jednu noc. Zítra, až se rozední, odjede pryč.“

Vousáč si přivřenýma očima prohlížel Davise. Náhle se rozšířily a znovu je přivřel.

„Nikam nepojede,“ tiše řekl a tón, kterým to řekl, dal jasně najevo, že to myslel vážně.

Burnet na něho upřeně hleděl. „Cože?“

Vousáč odtrhl pohled od Davise a otočil se k Burnetovi. „Řekl jsem, že nikam nepojede – nanejvýš tak naložený přes sedlo, s kulkou mezi očima.“

Pohled, který vrhl na Burneta, byl tvrdý a vyzývavý.

+ + + + +

Cosi v Burnetově tváři se změnilo, i jeho hlas byl jiný, když se zeptal: „Pronásledují vás?“

Vousáč se otočil a šel ke své sedlové pokrývce. U stěny ležely dvě sedlové brašny. Sklonil se, otevřel je a něco z nich vytáhl.

Když se otočil, uviděl John těžký kožený váček, který držel v ruce. Potěžkával ho v ruce a prohlížel si Burnetovu tvář.

„To je jenom jeden z osmi váčků,“ řekl. „A v každém z nich je padesát tisíc ve zlatě.“

Hodil těžký kožený váček zpátky do sedlové brašny a ukázal na Johna Davi se. „On o tom ví. Byli jsme ve Phoenixu. A ty ses ještě ani nezeptal, kde je Scobey?“ „Kde je Scobey?“

„Zastřelil jsem ho. Ten hajzl zmizel se dvěma takovými váčky. Jedné noci, když jsme tábořili a on měl hlídku, osedlal koně, vzal dva ty váčky a zmizel. Pronásledovali jsme ho a ve Phoenixu jsem ho vyřídil, i když utíkal přes střechy a dokonce nechal v pokoji holínky.“ Opět ukázal na Johna. „On to viděl. Měli bychom je hned v patách, kdybychom ho nechali odjet. Proto říkám, že neodjede!“

Burnet vrhl na Johna podivný pohled, načež se opět otočil k vousáči. „A to děvče?“

Vousáč se ohlédl na dívku. „Vzali jsme ji s sebou proto, aby nikoho nenapadlo se nám stavět do cesty. Je to rukojmí.“

Burnet hleděl do ohně. „Nemůžete tu zůstat. Koně můžete vyměnit, ale pak jeďte dál!“

„Co?“

„Říkám vám: Jeďte dál! Už jsem se s vámi rozloučil – a doufal jsem, že naše cesty se už nikdy nezkříží.“

Ve vousáčově tváři se něco změnilo. Rysy v ní ztvrdly. Sevřel rty. Linie kolem úst prozrazovaly brutalitu. John Davis viděl, jak se mu rozčilením chvěje spodní ret. A krátký, hustý vous jakbysmet.

„To se opovažuješ mi říct do tváře?“ Jeho hlas prozrazoval, že se ovládal jen s vypětím všech sil. „Ty se opovažuješ nás poslat pryč? To se opovažuješ?“

Zvedl pravou ruku, jako by chtěl Burneta udeřit jejím hřbetem do obličeje.

Náhle se v ruině rozhostilo ticho. Ozývalo se pouze praskání ohně. John Davis koutkem oka viděl, že oba muži u zdi upřeně hledí na Burneta a vousáče. A viděl též, jak se jim jiskří v očích a jak mají dlaně nad pažbami koltů. I Burnet měl pravou ruku poblíž pažby koltu. Byl bledý jako stěna.

Pak náhle vousáč vydechl a sklonil ruku. Poklesla mu ramena a ztěžka se nadechl.

„Proč bychom spolu měli bojovat?“ přidušeně se zeptal. „Možná brzy budeš mít víc příležitostí k boji, než ti bude milé. Jenže pak budeš bojovat na naší straně.“ Čekal na odpověď, ale ta nepřišla. Pak se otočil a řekl: „Reno, Steve, pojďte se mnou. Odsedláme koně.“

Tři muži odešli. Deka ve vchodě se houpala, když zmizeli. Dívka, která seděla u zdi, se dosud nepohnula. Její velké, tmavé oči jako by prosebně hleděly na Burneta, který si olízl rty.

Jako první do toho ticha promluvil Willard. „Kruci, už jsem si myslel, že začnou střílet. Kdo to je? Odkud je znáš?“

Burnet vypadal jako někdo, kdo se probral ze zlého snu a teď se jen pomalu orientuje.

„Co jsi říkal?“ zeptal se.

„Chci vědět, odkud znáš ty vlky. Ještě jsi mi o nich nikdy nevyprávěl. Kdo to je?“

„Můj otec – a moji dva bratři,“ řekl Jim Burnet chladným hlasem. „Silas Burnet Coleman a jeho synové Reno a Steve.“

Willard na něho chvíli hleděl, pak zakutal začazeným pohrabáčem v ohništi.

„Kdosi, koho jsem znal a kdo měl trochu víc rozumu než kůň, jednou řekl: Kdo chce utéct před svou minulostí, musí mít dlouhé nohy,“ zamumlal.

Burnet se pomalu otočil a pohlédl na dívku. Měla na sobě dělenou jezdeckou sukni a ovčí kožešinou podšívaný kabát z kůže, pod ním bílou blůzu a boty. Její tvář byla poznamenána dlouhou jízdou. Ve vlasech měla prach. V očích se jí zračila únava.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Sally Brownová,“ řekla.

„Odkud jste?“

„Váš otec a vaši bratři mě unesli.“ Burnet si promnul oči. „Ublížili vám?“

„Ne.“ Znělo to váhavě. Od vchodu se ozvaly kroky. Dívka sebou trhla a i John Davis, který stál stranou, mohl vidět, jak se jí rozšířily oči. Zračil se v nich strach.

John pootočil hlavu a spatřil Brava Cinegu, který stál před vchodem. Míšenec měl pod paží pušku. Jeho oči, které se leskly jako želvovina, byly upřeny na dívčinu tvář. Ještě víc se přitiskla ke stěně.

„Udělal vám něco?“ zeptal se Burnet a ačkoli na Cinegu nepohlédl, bylo nabíledni, koho tím myslel.

Nic neřekla. Strach jí zavřel ústa, ale její oči hovořily jasnou řečí.

„Už vám nikdo neublíží,“ řekl Burnet poněkud nezřetelně a pohlédl Bravovi Cinegovi přes rameno. „Proč nejdeš ven a neodsedláš svého cayusea, Bravo? Myslíš, že to za tebe udělají moji bratři?“

Bravo Cinega na něho nenávistně pohlédl. „Asi nemůžeš snést můj pach?“

„Řekls to sám. Nemůžu snést tvůj pach. Takže si běž odsedlat koně.“

Bravo si hrál s puškou. John přesto ve slabém světle viděl, jak se jeho snědá tvář při Burnetových slovech zkřivila. Burnet ho zasáhl do citlivého místa. Bravo Cinega byl míšenec a nic ho nemohlo rozzuřit víc než narážka na to, že není úplně bílý. Indiánská krev v jeho žilách byla horká a nenávist ke všem, kdo měli bílou pleť a tvář bez indiánských očí, ho doslova rozežírala zevnitř.

Burnet měl pravou ruku položenou na koltu. Bravo Cinega nebyl blázen. Věděl, že by potřeboval víc času na to, aby namířil, než měl. Nenávist jím takřka lomcovala. Potom se však náhle usmál.

„Bueno, jdu,“ hrdelně řekl. „Pobav se zatím s tou malou. Ale nechej něco i pro mě. Až ji už nebudeš chtít, bude pro míšence ještě pořád dost dobrá.“

Otočil se, prošel vchodem a v následujícím okamžiku zmizel. Jim Burnet sundal dlaň z revolveru.

Moose Willard, který nehybně seděl vedle ohniště, zasyčel: „Buď s ním opatrný. Nenávidí tě. Viděls jeho oči? Za to, co jsi řekl, tě zabije. Nikdy se k němu neotáčej zády.“

„Burnete,“ řekl John Davis, „vraťte mi můj kolt.“

Natáhl ruku.

Burnet na něho několik vteřin hleděl, potom však zavrtěl hlavou. „Ne, mám ho a nechám si ho.“

„Chcete jim pomáhat, Burnete? Víte, že na zatykači stojí: „živé či mrtvé“?“

„To mám svého otce a bratry vydat na šibenici?“ Burnet na něho vyzývavě pohlédl. „Nevím, co udělali. Ale – je to má rodina.“

Willard zakutal pohrabáčem v ohništi. „Možná má pravdu, Jime. Chtěl ses vypořádat se svou minulostí, ale sám to nikdy nedokážeš.“

„Řekl jsem ne!“ procedil Burnet mezi zuby. „Zítra ráno odjedou. O to se postarám.“

„Pak bude nejlepší, když mu vpálíš kulku do hlavy,“ trpce řekl Willard a pohrabáčem ukázal na Johna. „Zná náš tábor a ví, že tu byli tvůj otec a tvoji bratři. Jestli o tom dole ve Phoenixu jenom cekne, jsme ztracení. Nemůžeš to riskovat. Takže vezmi revolver a oddělej ho.“

„Reno má pravdu. Jsi tlučhuba. Raději se starej o jídlo. Slyšíš?“

Willard úkosem pohlédl na Johna a pak pokrčil rameny.

„Říká se, že vlk se vždycky vrátí ke smečce,“ zabručel. „Nevypadá to, že bys byl rád, že je zase vidíš. Co je s tebou? Máš strach?“

Burnetovi trhalo ve tváři. „Nemůžu proti nim bojovat. Jsou to jediní lidé, ke kterým patřím. Co po mně chceš? Abych jel do Phoenixu? Abych řekl: Pojďte, ukážu vám, kde jsou? Mám se dívat, jak je pověsí? Ty zatracený, starý hňupe!“

Obrátil se a šel ven. Několik minut panovalo ticho. Pouze Willard škrábal pohrabáčem v ohništi.

„Poznat člověka trvá dlouhou dobu,“ hořce řekl.

John Davis se posadil na zem.

„Vy byste na jeho místě zradil své vlastní lidi, Willarde?“ zeptal se. Pak se otočil k dívce, aniž by čekal na odpověď. „Co o tom celém víte, slečno?“

Sally Brownová pohlédla na špičky svých bot.

„Celé jsem to prožila,“ odvětila. Její hlas zněl díky únavě neklidněji, než jaká byla ve skutečnosti. „Máme koňácký ranč poblíž Prescottu. Toho dne, kdy se to stalo, jsem s našimi lidmi a povozem jela do města pro zásoby. Byli jsme uprostřed ulice, když se strhla přestřelka. Do Prescottu přijel armádní povoz s dvanácti kavaleristy. Byla jsem v obchodě a zrovna jsem vyšla ven, když třeskly první výstřely. Prescott je malé město. Nežije tam moc lidí. A všechno šlo tak rychle, že nikdo nechápal, co se děje. Vyšla jsem ze dveří obchodu a náhle se začalo střílet. Viděla jsem, jak se koně kavaleristů vzpínali na zadní a jak shazovali jezdce. Vozka zběsile bičoval koně. Povoz se rozjel a prorachotil kolem mě. Stále se střílelo. Náhle se jeden z tažných koní zhroutil a pak i druhý. Povoz zůstal stát napříč ulicí. Vozka seskočil z kozlíku a rozběhl se k obchodu, v jehož dveřích jsem stála. Už mu chybělo jen pět kroků, když ho kulka zasáhla do zad. Myslím, že pak palba utichla. Křičela jsem a někam jsem běžela. Potom se mezi domy objevili jezdci. Jeden z nich, ten míšenec, přijel ke mně, sklonil se ze sedla a chtěl mě chytit. Náhle se tam objevil jezdec, který přijel se mnou, mladý hoch. V rukou držel pušku. Míšenec mě vytáhl do sedla a vystřelil na něho. Viděla jsem, jak mladík zavrávoral a svalil se na ulici. Snažila jsem se bránit, ale pak mě praštil pažbou revolveru do hlavy. Když jsem se probrala, už jsme byli mnoho mil od Prescottu. Přivázal mě k sedlu. A pak…“

Odmlčela se. Sklonila hlavu a skryla si tvář do dlaní. John slyšel, jak vzlykala. Pohlédl na Willarda. Byl bledý jako stěna a měl sevřené rty. Oba věděli, co se stalo pak, a ani John ani Willard neměli chuť dívku dál trápit otázkami.

„Nepronásledovali je?“ zeptal se John, když se Sally Brownová napila.

„Ano. Jednou jsme viděli patrolu, která projela jenom půl míle od nás. Jenže jsme jeli po tajných stezkách a oni nás nenašli.“

„Ne, nenašli,“ řekl hlas od dveří. John Davis pohlédl přes rameno. Dovnitř přišel Silas Burnet Coleman. Za ním se objevili Jim Burnet, Reno, Steve a jako poslední Bravo Cinega. Až na míšence všichni přišli k ohni.

„Jeli jsme po skrytých stezkách,“ dodal Coleman. „Nikoho jsme nepotkali. A kdyby Scobey nebyl takový kretén, tak bychom teď byli mnohem dál. Scobey byl vždycky idiot. Byl to hlupák a byla to chyba, že jsme ho vzali s sebou. Jednal jsem s ním jako se svým synem – a on mě zradil. Jako by mi bylo dáno, že mě jednou zabije můj syn.“

Když hovořil, pozoroval přes oheň Jima Burneta. Ve svitu mihotajícího se plamenů se v jeho tváři pohybovaly stíny. Jiskřilo se mu v očích.

Při jídle mlčeli. Králičí ragú, které připravil Willard, bylo dobré.

Sally Brownová moc nejedla. Po chvíli usnula, zády opřená o stěnu, a brada jí klesla na hruď.

Jim Burnett jedl se skloněnou hlavou. Ostatní na něho čas od času pohlédli.

Bravo Cinega však hleděl jen na dívku, kterou Willard přikryl dekou. Její tvář byla ve spánku krásná. John si všiml, jak se indiánovi zrychlil dech, když hleděl na dívku. Zmocňoval se ho chtíč a doslova svlékal dívku pohledem.

Náhle Coleman, který dosud mlčel, vzhlédl na Jima.

„Když jsme projížděli horami po tvých stopách, synu, tak jsem něco viděl.“

Burnet sklonil nůž, se kterým jedl. Něco v jeho tváři Johnu Davisovi prozradilo, že dobře věděl, co Coleman viděl a co chtěl říct.

„Co jsi viděl?“

Coleman namočil skývu chleba do omáčky v pánvi a ukousl si.

„Toho největšího divokého hřebce, jakého jsem kdy spatřil, synu. Mohutného vraného mustanga. Byl zraněný a krvácel z mnoha ran. Ale byl dost rychlý na to, aby zmizel v horách.“

Burnetovi poskakoval ohryzek. Coleman zavřel nůž a strčil ho do kapsy.

„Viděli jsme ho. To není obyčejné zvíře. Musí mít v žilách arabskou krev. Pravděpodobně to je potomek prvních španělských koní, kteří se sem dostali. Jak dlouho už žiješ v Silver Range, synu?“

Burnet sklonil hlavu a zahleděl se do ohně. „Vím, co chceš říct. Ano, znám ho. Ten hřebec je bojovník a zabiják. Jmenuje se Diablo.“

„Ďábel? To jméno na něho sedí. Chvíli to vypadalo, že se na nás chce vrhnout. Proč jsi ho ještě nechytil?“

„Není možné ho chytit,“ krátce řekl Burnet.

„Já to zvládnu,“ protáhle řekl Coleman.

„Říkám ti, že ho nikdo nechytí,“ odvětil Burnet. „Hodně mužů už to zkoušelo. Zatím ho do lasa nikdo nechytil.“

„Každého mustanga je možné chytit.“

„Tohoto ne.“

„Kdo by mi v tom zabránil?“ Burnet chvíli mlčel. John na něm viděl, jak se mu hlavou honí myšlenky. Něko likrát vrazil nůž do země, aby ho očistil, pak si ho otřel o kalhoty, sklapl ho a strčil do kapsy.

„Nemůžu ti to vysvětlit,“ řekl, „nepochopil bys to. Ale jestli se pokusíš Diabla chytit, pak vjedeš do pasti, která bude nebezpečnější než cokoli, co by na tebe mohla vymyslet kavalerie nebo šerifové. Zapomeň na toho koně a jeď dál.“

„Ne. Chci ho, synu. Až opustíme hory, pojedu na tom koni.“

„To bych nedělal,“ řekl zrzek. „Mysli na to, že jsou za námi, otče. Nemáme čas hledat týdny nějakého zatraceného mustanga…“

„Říkám ti, že ho chytíme, Reno. A ty budeš mlčet,“ skočil mu Coleman do řeči. Jeho hlas zněl panovačně. „Chci toho koně. A ty…,“ kývl na Jima, „… nás k němu dovedeš.“

„Ne,“ přidušeně odpověděl Burnet. „Nepřivedu vás k Diablovi, ani tebe, ani nikoho jiného.“

Coleman, který si motal cigaretu, se zarazil a pohlédl na něho. Potom se usmál.

„Přivedeš nás tam.“ Z plamenů vytáhl hořící větev. „Přivedeš nás tam, protože až se posadím na toho koně, tak odtud odjedu. A to přece chceš.“

Hořící třískou si zapálil cigaretu, potáhl si a hodil třísku do plamenů.

„Jak můžu vědět, že dodržíš slovo a odjedeš, až budeš mít toho hřebce?“

Coleman vyfoukl kouř směrem na něho. „Dřív bych tě bičem naučil, jak se mnou máš mluvit, synu. Myslíš si, že jsem příliš starý?“

„Časy se změnily. Pamatuji si, že jsi nás bičoval. A řekl bych, že ti to dělalo radost, když jsme se chvěli bezmocným hněvem. Jenže ty časy jsou už pryč. Kdyby ses teď pokusil mě zbičovat, zabil bych tě, než by ses mě jedinkrát dotkl.“

Coleman se na něho usmál. Byl to chladný úsměv.

„Držíš se toho, co jsem tě naučil,“ řekl. „Vždycky jsem ti říkal: Nikdy si nic nenechej líbit. Bojuj o všechno, co chceš. Udeř, ale nenech se udeřit. Mezi lidmi panují stejné zákony jako mezi dravci. Vždycky vítězí ti silnější a bezohlednější.“ Točil si cigaretou mezi prsty. „Zítra vyjedeme a ukážeš mi toho hřebce.“

„A co budeš dělat, až ho chytíš? Co si s ním počneš?“

„To nevím. Ale chci ho mít. A budu ho mít.“

„Ty vždycky musíš mít to, co chceš, že? Vždycky to tak bylo.“

„A bude to tak i tentokrát. Ještě nikdy jsem neviděl takového koně. A to jsem jich už měl pod sedlem hodně. Ale koně, který by měl přes taková zranění – vypadalo to, jako by bojoval s jiným hřebcem – tolik síly, jsem ještě neměl. Proto ho chci. Za každou cenu.“

Burnet mu hleděl do očí, které byly ve svitu plamenů rudé jako oči bílého mustanga.

„Budeš za něho muset zaplatit životem.“ Kývl na Johna. „Zeptej se jeho. Zastřelili mu koně. Asi mířili na něho. Pokusil se Diabla chytit. Kdybych ho nenašel, zahynul by v horách.“

„Kdo na něho střílel?“

„V horách jsou lidé, kteří zabijí každého, kdo by se pokusil toho hřebce chy tit. To je past, o které jsem předtím mluvil. Je smrtící. Jestli Diabla chytíš, nikdo z vás se ze Silver Range nedostane.“

Coleman pohlédl na Rena a Steva. Pozvedl obočí. „Nebojím se jich. Už jsem se vypořádal s jinými. Banda špinavých lovců mustangů mě nezastaví.“

Steve se vyzývavě šklebil. „Dáme jim co pro to, jestli to zkusí.“

Burnet neodpověděl. Vstal, šel do rohu, zvedl své sedlo a přikrývky. Pod paží měl brokovnici se zkrácenými hlavněmi.

„Kam jdeš?“ zeptal se Coleman, když se Burnet vydal ke vchodu.

„Budu spát venku.“

„Noc bude chladná.“

„Na to jsem zvyklý.“

„Vím, co mu vadí,“ řekl Bravo Cinega. Dosud neřekl ani slovo. Nyní se jeho tmavé indiánské oči začaly lesknout. Stačil jen malý podnět a jeho nenávist se rozdmýchala jako oheň.

„Nesnáší můj pach,“ chraplavě řekl. „Nechce spát v jedné místnosti se mnou.“

Jim Burnet na něho chladně pohlédl.

„To je pravda, Bravo,“ přisvědčil. „Říká se přece: Lehej se svým psem a dostaneš blechy.“

Bravo Cinega vstal. Trhl rukou k mokasínu a John viděl, jak se chopil rukojeti nože, který měl ukrytý v botě.

Coleman chytil míšence za ruku a strhl ji dolů. Bravo Cinega se uklidnil jen pomalu. Rozrušeně oddechoval. Byl bledý, přestože měl snědou pleť.

„Neměl bys ho provokovat,“ řekl Coleman k Jimovi. „Nedožeň ho k tomu, aby tě začal nenávidět.“

Už ho nenávidí, pomyslel si John. Nenávidí ho tak, jako nenávidí každého, kdo je bílý. A je připraven zabít každého, kdo mu ukáže, že jím pohrdá.

Burnet se otočil a šel ven. Deka ve vchodu se chvíli houpala, cinkání jeho ostruh se vzdalovalo, až utichlo.

„Jak víš, že neodjede pryč a nezradí nás?“ zamumlal Reno.

„Nevím to,“ řekl Coleman. „Ale zjistíme to. Jsme čtyři. Budeme hlídat. Já budu mít první hlídku.“

Vstal, vzal svou pušku a šel ven. V ruině chvíli panovalo ticho. Byly slyšet Colemanovy kroky.

Oheň pomalu dohoříval. Když si John lehl, bylo v místnosti šero. Bravo Cinega seděl před ohništěm a hleděl do rudého světla. Na stěně byl jeho velký stín.

++

John se prudce posadil. Nevěděl, co ho probudilo.

Oheň dohořel. Otvorem ve střeše dovnitř pronikal měsíční svit. Z temnoty se ozývaly kroky, pak třeskl výstřel. V následujícím okamžiku zasyčela sirka a ve tmě vzplál plamének.

Zvenčí se ozývalo volání.

John odhrnul deky a vyskočil. Spolu s Willardem vyšel ven. Opět třeskl výstřel. Někde na okraji plošiny.

Vzduch byl chladný a ve větru se John chvěl zimou. Chvatně si zapnul kabát, když kráčel po prostranství před ruinou. Kolem nich proběhl Coleman. Vrátil se s pochodní. Na kraji plošiny stál Burnet. Nabíjel pušku. Vytrhl Colemanovi louč z ruky a vydal se po svahu dolů. Ostatní ho následovali.

Mustangové v ohradě zmateně pobíhali. Jejich řehtání znělo pronikavě a divoce. John Davis viděl, jak přes prolomené tyče přeskočil jeden hřebec.

Burnet zaklel a s pochodní se rozběhl k místu, kde byly tyče prolomené. Chtělo tudy utéct vícero zvířat. Pochodeň je však zastavila. Burnet jí mával, plameny syčely, létaly jiskry. Mustangové ustupovali do nejzazšího rohu.

Willard a John Davis opravili plot. Koně se vyděšeně tísnili k sobě, jejich oči byly rozšířené a odrážela se od nich zář pochodně, kterou Burnet vrazil do země.

„Co se stalo?“ zeptal se Willard a otřel si ruce o kalhoty.

„Diablo,“ odpověděl Burnet. Snažil se spočítat koně, ale potmě to bylo nemožné. „Kdybych přišel o pár minut později, byla by ohrada prázdná. Zahnal jsem ho, ale vrátí se.“

Coleman si promnul vous. „Jestli tu loupil klisny, tak to může znamenat jen to, že je se svým stádem někde poblíž.“

Přistoupil k ohradě a dlaní přejel po rozbitých tyčích, na kterých byly zřetelně vidět stopy kopyt.

„Co je to za koně,“ zamumlal a jeho hlas zněl jinak než předtím.

Reno drcl do Burneta. „Ty přece víš, kde to zvíře teď je, bratře. Řekni mu to,“ ukázal na Colemana, „jinak se z těchto hor nikdy nedostaneme.“

Willard Burneta napjatě sledoval. V jeho tváři byl zvláštní výraz, když Burnet přikývl. Jeho oči jako by říkaly: hnusnou zradou sis vykoupil svobodu.

„To stádo se často zdržuje na jedné plošině. Je to západně odtud. Jestli je toho hřebce možné někde najít, pak tam.“

Willard si začal hvízdat a Burnet na něho pohlédl. Willard pokrčil rameny, aniž by něco řekl. Na rtech měl pohrdavý úsměv.

Burnet se otočil ke Colemanovi. „Ještě něco. Když ti pomůžu chytit toho hřebce, pak chci…“

Coleman vzhlédl. Měsíc na něho svítil šikmo seshora a díky tomu měl pod obočím stíny, takže to vypadalo, jako by měl místo očí prázdné důlky.

„Co chceš?“ zeptal se a otočil se k němu. Nebyl tak vysoký jako Burnet, ale byl mnohem robustnější. Teď, když byla ve svitu měsíce jeho silueta nezřetelná, vypadal jako skála.

„Dej mi za toho koně to děvče,“ klidně řekl Burnet.

Coleman se přidušeně zasmál. Byl to tvrdý smích. „To děvče? Kdybych ti ho dal, tak by tě Bravo oddělal. Doufá, že bude jeho, až budeme v bezpečí. Je s nožem zatraceně rychlý. Jestli chceš to děvče, tak ho budeš muset oddělat. Jsou tři věci, které chce: bílou pleť, hodně peněz – a bílou ženu. To první nebude mít nikdy. Ty další dvě věci si chce vydobýt s nožem. Provrtej mu hlavu kulkou a děvče bude tvé.“

Úsměv, který doprovázel jeho poslední slova, byl tak chladný a zrádný, že spíš děsil. John pochopil, že to je výzva. A past. Jenže pro koho? Jeden z obou mužů měl podle Colemanovy vůle zemřít. Ale kdo? Bravo nebo Burnet?

„Běž a vyprovokuj ho,“ řekl Coleman, když Burnet neodpovídal. „Víš, jak to udělat. Nejsi člověk, který by někoho zabil, aniž by mu to předtím vysvětlil. Ale můžeš ho vyprovokovat. Tak jako před tím. Tentokrát ti nebudu bránit. Máš jen jedinou možnost – jestli chceš děvče, zabij Brava.“

Burnet tam strnule stál, jako by na něco čekal. Revolverový opasek si před spaním odepnul a teď měl jen sharpsku. John Davis a Willard ho pozorovali.

„Pouvažuju o tom,“ řekl Burnet po chvíli. Jeho hlas zněl unaveně. „Běžte zpátky. Po zbytek noci zůstanu u ohrady.“

„Myslíš, že se znovu objeví ten mustang, nebo se chceš vyhnout Bravovi?“ zeptal se Reno. „Proč to nechceš vyřídit teď? Stejně to budeš muset udělat, jestli chceš to děvče. Proč to neuděláš rovnou?“

Burnet sevřel pažbu sharpsky. Vystoupily mu šlachy na hřbetě ruky.

„To nechej na mně, Reno,“ odpověděl, aniž by na něho pohlédl.

Coleman na své syny kývl.

„Jdeme,“ řekl a otočil se. „Zítra je taky den.“

Tu se ozval výkřik Sally Brownové. Byl pronikavý a krátký. Burnet se otočil. Byl bledý jako stěna.

John Davis a Willard už běželi nahoru. Burnet byl těsně za nimi. Davis viděl, jak se k nim blíží tmavá postava. Přestože měla mužské šaty, poznal podle kroků, že to je Sally Brownová. Z ruiny se vynořila další postava. Sally Brownová klopýtla a upadla. V následujícím okamžiku vedle ní stál stín, který se ji pokusil zvednout.

„Bravo!“ zvolal Burnet a stín strnul. Burnet stál na okraji plošiny a u boku držel sharpsku. Bravo Cinega ještě pořád stál nad Sally, ale už se nehýbal.

„Dotkni se jí a je po tobě, Bravo,“ řekl Burnet.

Míšenec vstal. Sharpska mířila na Brava. Sally Brownová se plazila k Burnetovi.

John si jí nevšímal. Hleděl na Burneta a na Brava Cinegu. Teď šlo do tuhého. Burnet se pokoušel vyhnout boji, do kterého ho nutil Coleman a jeho bratři. Teď už se mu vyhnout nemohl.

„Osedlej si koně a zmiz,“ řekl Burnet. „A bez pušky, Bravo.“

„Ty mě posíláš pryč?“

„Jestli tě tu za svítání ještě uvidím, uspořádám na tebe štvanici jako na vlka.“

Bravo Cinega zaútočil tak překvapivě, že Burneta zaskočil. Lovec mustangů zmáčkl spoušť teprve, když už Bravo byl těsně u něho. Kulka Bravovi roztrhla košili a škrábla ho na boku. V následujícím okamžiku míšenec vrazil do Burneta ramenem a otočil ho. Ozvěna výstřelu se nesla po svazích hor.

Burnetovi vypadla puška na zem. Bravo přeletěl přes něho, dopadl a hned vyskočil na nohy. Jeho stín ve svitu měsíce vypadal jako stín dravce, který se chystal vrhnout na svou kořist. V pravé ruce se mu blyštěla čepel nože.

Burnet o krok ustoupil a sáhl si do kapsy vesty. Když z ní vytáhl ruku, držel mezi palcem a ukazováčkem zavírací nůž. Zatlačil a čepel vyskočila z kostěné pažby.

Bravo Cinega se poněkud narovnal, když kráčel k Burnetovi. Ruku s nožem však držel nízko. Reno udělal jeden krok směrem k nim, ale Coleman ho zadržel.

Burnet o další krok ustoupil a Bravo šel hned za ním. Byl sebejistý. Nůž byl zbraní všech snědých mužů. Běloši tou zbraní pohrdali a nenáviděli ji, protože s ní neuměli bojovat.

John Davis s nožem uměl zacházet a věděl, že boj s nožem je krátký – krátký a zákonitě smrtelný. Většinou rozhodlo první bodnutí, nanejvýš druhé. A míšenec svůj nůž ovládal.

Rychle zaútočil. Na zlomek vteřiny se čepel nože zaleskla. Burnet uhnul půlobratem a Bravo Cinega promáchl mezi jeho paži a tělo. Burnet sevřel míšencovu ruku s nožem a otočil se. Bravo musel tento pohyb kopírovat, pokud si nechtěl nechat zlomit ruku. Svalil se do písku, okamžitě však vyskočil.

Burnet na něho čekal a nehýbal se. Omezil se na obranu, jelikož věděl, že Bravo je s nožem rychlejší než on. Držel nůž výš než míšenec, který měl pravou ruku svěšenou a nůž držel volně mezi prsty.

John Davis Brava pozorně sledoval. Viděl, jak reflexivně pohybuje prsty levé ruky, jako by něco chtěl chytit.

Bravo obcházel Burneta jako vlk a pak náhle a bez varování zaútočil. Burnet viděl, jak si Bravo přehodil nůž z pravé ruky do levé a bez přípravy bodl.

Mířil Burnetovi na břicho, ale těsně minul, protože Burnet bleskově udělal krok dopředu. Nyní stáli těsně vedle sebe.

Bravo Cinega o jeden krok ustoupil. Nevěřícně hleděl na rukojeť těžkého zavíracího nože, která mu trčela z břicha.

Ustupoval dál. Ještě stále hleděl na Burneta, když dorazil k okraji plošiny. Potom ztratil rovnováhu a v lavině suti a prachu se zřítil dolů ze svahu. Zůstal v jednom ocotillovém keři.

Burnet kopl Bravův nůž přes okraj plošiny.

Coleman se zachmuřil, když pohlédl z plošiny dolů. Ostatní se nehýbali.

„Zatracený idiot,“ zamumlal Coleman. „Teď je s kořalkou, penězi a bílými ženami konec.“ Pohlédl na Jima Burneta, který zvedl svou pušku a z komory vyhodil prázdnou nábojnici. „Máš rýč, synu?“

Burnet vzhlédl od sharpsky.

„Je vevnitř,“ přidušeně řekl.

„Steve, vezmi rýč a někde Brava pohřbi. Ale vykop hrob dost hluboký, ať ho neucítí vlci.“

„To můžou vyřídit ti dva,“ zamumlal Steve a ukázal na Moose Willarda a Johna Davise. „Dělej, přines rýč!“

„Ty půjdeš s nimi, Steve,“ ostře řekl Coleman. „Vezmi si svou pušku a dávej pozor na to, aby nepřišli příliš blízko ke koním. Nespouštěj je z očí.“

+ + + + +

Ráno bylo studené a chladné. V horách bylo šero, když John odstrčil přikrývku stranou a vyšel ven na čerstvý vzduch. Vevnitř byl zatuchlý.

Bylo větrno, po svazích se honily oblaky zvířeného prachu. Obloha měla zvláštní sírově žlutou barvu.

Reno Coleman právě sedlal koně. Jen krátce pohlédl na Johna a pak utáhl podbřišník. Kouř táhl dírou ve střeše. John věděl, že Willard rozdělal oheň. Byla mu zima.

Když se vrátil do tepla ruiny, muži právě snídali. Dojedli ragú a pili horkou, silnou kávu.

Sally Brownová seděla opřená o zeď. Burnet jí přinesl misku a hrnek s kávou.

John Davis se posadil vedle Willarda a vzal si hrnek s kávou. Pomalu, malými doušky pil a cítil, jak mu teplo kávy prohřívá prokřehlé tělo.

Burnet přišel k ohni a řekl: „Myslím, že bude lepší, když Moose a děvče zůstanou tady.“

Coleman zavrtěl hlavou. Měl sousto v ústech a ve vousu drobky. Napil se kávy a utřel si vous. „Ne, nikdo tu nezůstane, synu. Ten starý blázen nebo to děvče by mohli zkusit zmizet. Pro toho, kdo má dobrého koně, není cesta do Phoenixu obtížná. To nechci. A vím, že ani tys ještě nikdy nepomyslel na to, že bys nás mohl zradit, nebo se mýlím?“

Steve se nejistě rozesmál. Coleman zkoumavě pohlédl na Burneta. John, který je pozoroval přes okraj hrnku, náhle věděl, že Coleman a jeho dva synové Burneta nenávidí. Byla to instinktivní nenávist vlčí smečky vůči okolí.

Potřebovali ho, zároveň mu však nedůvěřovali. Nebyli si jím jistí. Nepatřil k nim. Byl pro ně cizí.

„Naše šance vystopovat toho vraného hřebce se zmenšují s každým jezdcem, který nás bude doprovázet,“ řekl Burnet. „Ale musíš vědět sám, co děláš.“

„To opravdu vím, synu.“

„Ty mi nevěříš, že?“

„Je to hořké, když člověk nemůže důvěřovat vlastnímu synovi. Ale ani ty bys mi přece nevěřil, že?“

Coleman napíchl nožem kousek králičího masa, dal si ho do úst a začal žvýkat. Přitom pozoroval Burnetův obličej.

„Nikdy jsme se neshodli. Proto jsme se kdysi rozdělili. To jsi už zapomněl?“

„Nezapomněl jsem, synu. Jsem tvůj otec a bolelo mě to, když jsi odešel. Potají sis osedlal koně a odjels. Proč jsi mi neřekl, že chceš odjet?“

„Protože jsem byl mladý a ty bys ze mě to přání vymlátil bičem.“

„Synu, pokud jsem tebe a tvé bratry Steva a Rena někdy bil, pak to bylo ve vašem zájmu.“

„Nutil jsi je, aby jezdili s tebou. Teď jim může každý, kdo je potká, střelit do zad. A ještě za to zkasíruje pár dolarů.“

„Ty jsi nikdy nepochopil, proč jsem to dělal. Tento svět je tvrdý, synu. O všechno musíš bojovat. A jsou jen dvě věci, které lidé respektují: peníze a síla.“ Vytáhl oba své revolvery z pouzdra a podržel je nad malým ohýnkem. „Koupit někoho za peníze je nebezpečné, protože než se naděješ, přijde někdo jiný a nabídne mu víc. Touto zbraní ho ale můžeš ovládnout. Musíš se životem probíjet, jestli chceš něčeho dosáhnout. Musíš zničit ty, co se ti postaví do cesty. Ale to jsi ty nikdy nepochopil. V hloubi duše jsi slaboch. Proto jsi odjel do hor. Byl to útěk.“

Burnet pohlédl na Sally Brownovou, která s přikrývkou kolem ramen seděla opřená o zeď. Jako by ho o něco prosila očima.

Její pohled prozrazoval, že má strach, ale poprvé za dobu, co byla v ruině, to nebyl strach o sebe sama.

Colemanova slova Burneta vytrhla ze zamyšlení. „Neslyšíš, co jsem řekl, synu? Byl to útěk. Měl jsi strach a utekls. Pochopil jsem to a styděl jsem se za tebe.“

Odstrčil talíř a hrnek s kávou a vstal. Pětačtyřicítku dal zpátky do pouzdra. „Je načase vyjet. Koně stojí osedlaní v ohradě. Za hodinu vyjde slunce.“

Burnet sundal ze stěny svůj revolverový opasek a připnul si ho, načež si oblékl těžký kabát a do kapes nacpal těžké kožené rukavice. Tyto rukavice byly nezbytné, aby se při lasování neodřely ruce.

John Davis a Willard vzali Sally mezi sebe, když šli ven.

Ještě stále bylo chladno a vítr tak zviřoval prach, že jim to připadalo, jako by byli v mlze. Za sebou jeli po úzké stezce. Coleman jako druhý za Burnetem, potom Willard, děvče a John Davis. Na konci jeli Reno a Steve. Všichni měli přes ústa a nos vytažené šátky kvůli prachu. Koně kráčeli bouří se skloněnými hlavami. Vítr je bičoval zrnky písku a povíval jim hřívami a ocasy.

+ + + + +

Když vyšlo slunce, přijel Burnet do údolí, které bylo chráněné před větrem, a sesedl. Stáhl si šátek ze tváře a kloboukem si oklepal prach z šatů.

„Počkáme, dokud se bouře nepřežene,“ řekl.

Coleman odvázal láhev s vodou z hrušky sedla. Vymyl si ústa, vyplivl vodu a pak se napil.

„Jak dlouho to bude trvat, než se bouře utiší?“ zeptal se a utřel si vous.

Burnet si odvázal šátek, namočil ho do vody a strčil ho svému morganovi do úst. Valach šátek olízl.

„Chubasco se přežene tak rychle, jak přitáhlo,“ řekl Burnet. „Za hodinu bude obloha jasná. Jet teď dál by bylo šílenství, už jenom kvůli koním.“

Burnet podal svou láhev s vodou Sally Brownové. Váhavě si ji vzala a napila se, načež na něho kývla a vrátila mu ji. Na rtech měla na pár vteřin stydlivý úsměv.

John, který dívku i muže pozoroval, si všiml, jak se Renovi ve tváři objevil škleb. Opřel se o svého koně a ukroutil si cigaretu. I on hleděl na dívku, nic však neříkal.

John měl náhle pocit, že žádný z Colemanů tam Sally Brownovou nechce nechat. Jiskry v očích obou bratrů, když si ji prohlíželi, mluvily jasnou řečí.

„K něčemu dobrému ta bouře je,“ řekl starý Coleman a pověsil láhev s vodou na hrušku sedla. „Nikdo nás nebude rušit.“

Burnet odtrhl pohled od děvčete.

„To ještě není jisté,“ odvětil.

Coleman přivřenýma očima hleděl na oblohu. Zuřilo tam chubasco. Čas od času do údolí, do něhož se uchýlili, přiválo oblak prachu.

„Nedokážu si představit, že by v tomto počasí někdo jel do hor,“ řekl Reno Coleman a vydechl cigaretový dým.

„Ani my nejsme v táboře,“ řekl Burnet. Dotkl se Sally a ukázal na západní svah údolí. „Běžte tam slečno Brownová. Tam je závětří. Napijte se.“ Podal jí láhev s vodou.

Reno Coleman hleděl za ní. Jeho tvář byla zachmuřená. „Vlastně je takového děvčete pro lovce koní škoda. Co myslíš, Steve?“

„Myslím, že bychom ji měli vzít s sebou,“ zamumlal Steve. „Myslím, že bych ji dokázal zkrotit. Je to divoká kočka a navíc ještě studená jako říční voda. Ale řekl bych, že bych ji dokázal zkrotit.“

Burnet se sklonil a uvolnil podbřišník svého morgána.

„Co na to říkáš ty?“ zeptal se Steve Rena.

Burnet se narovnal, zkontroloval své sedlo a pomalu se otočil. „Jestli se jí někdo z vás jen dotkne, pak…“

„Pak?“ Reno na něho vrhl zkoumavý pohled. „Co uděláš pak?“

Burnet udělal jeden krok směrem k němu. Reno strnul.

„Přestaňte!“ zvolal do ticha Coleman. „Jestli se chcete prát, tak se šetřete na někoho jiného.“

John Davis se otočil. Přes sedlo viděl jezdce, kteří stáli na svahu nad nimi a hleděli na ně.

Bylo jich pět. Téměř jednu minutu stáli bez hnutí v bouři, která povívala jejich hřívami a ocasy. Pak je pobídli ostruhami a vydali se po mírném svahu dolů k mužům a děvčeti, kteří na ně mlčky hleděli.

Zastavili se ani ne pět kroků od Burneta. První z nich se oběma rukama opřel o hrušku sedla. Byl ještě mladý, ale bylo na něm vidět, že to je vůdce skupiny.

Měl prosté oblečení lovce mustangů: holínky, ošoupaná, vybledlé džíny s těžkými chrániči. Jeho košile a černý kožený kabát byly zaprášené, stejně tak i klobouk se stříbrnou stužkou. Měl kolt a tak jako Burnet dvě pušky pod sedlem – krátkou brokovnici a těžkou sharpsku.

Jeho tvář byla úzká a líce pod vystouplými lícními kostmi měl propadlé. Jeho ústa prozrazovala brutalitu, oči měl světlé a těkavé. Byl neoholený. Od brady až ke spánkům se mu táhlo strniště.

„Podívejme, Burnet!“ řekl. Hovořil téměř chvatně. „Honíš Diabla?“

„Kde je Louis, Kide?“ zeptal se Burnet, aniž by odpověděl na mladíkovu otázku.

Toto tedy je Kid Ballinger, pomyslel si John Davis, jeden z těch mladých dravců, kteří si o sobě myslí kdo ví co.

„Louis je v táboře.“ Rozhlédl se. „To jsou tvoji přátelé?“

Coleman předstoupil před ostatní a široce se rozkročil. Reno a Steve pomalu přišli k němu.

„Nevím, kdo jste, pane,“ řekl Coleman. „Ale bylo by lepší, kdybyste jel dál.“

Ballinger se ještě stále usmíval.

„Chcete nás odehnat?“ zeptal se. „Nebojíte se, že budeme bojovat?“

Coleman naklonil hlavu. Měl zastřené oči, když odpověděl: „Jestli chceš boj, máš ho mít, chlapče.“

Kid Ballinger se ještě stále usmíval. Byl to chladný, strnulý úsměv. Naklonil se v sedle a jako by náhodou položil pravou dlaň na pažbu brokovnice.

„Zachu!“ polohlasně řekl. Jeden z jezdců, zavalitý, mohutný muž, přijel k Ballingerovi.

„Zachu,“ řekl Ballinger, „počítejme. Šest mužů a jedna žena. A z těch šesti mužů jsou jenom čtyři ozbrojení. Myslím…“ Sevřel pažbu brokovnice, ale už ji nedokázal vytáhnout.

Náhle hleděl do hlavní tří revolverů. Zbledl.

„Nechejte tu pušku tam, kde je,“ řekl Coleman. „Jestli ji vytáhnete, neodjede odtud nikdo z vás živý.“

Ballingerovi se neklidně chvěly rty. Olízl si rty a sundal ruku z pažby brokovnice.

„Člověk si přece může dovolit malý žertík,“ řekl nejistým hlasem.

Coleman přikývl. „Ano. Ale jenom jednou. A teď otočte koně. Jestli někoho z vás uvidíme, až odtud budeme odjíždět, zaplatí za to životem. A teď zmizte.“

John viděl, jak Ballingerovi cuká ve tváři. Prudce otočil svého koně. Pobodl ho ostruhami a zvedl pravou pěst. To gesto vypadalo jako kletba. Vydal se do svahu. John slyšel oddechování koně, který běžel do svahu. Ostatní Ballingera následovali. Colemanové na ně stále mířili kolty.

„To byl Kid Ballinger,“ tiše řekl Moose Willard, který stál vedle Johna Davise. „On a jeho starší bratr Louis si myslí, že jim Silver Range patří. Jednoho dne přijede někdo, kdo jim dokáže opak, a Kid bude první, kdo koupí kulku. Je to zákeřný parchant. Louis je jiný. Je to tvrdý člověk, ale visí na Kidovi a to se mu jednoho dne stane osudným. Raději by ho měl přivést k rozumu.“

Coleman strčil revolver do pouzdra.

„Bouře se utišila,“ řekl. „Je načase, abychom jeli dál.“ O Ballingerech nemluvil. Utáhl podbřišník a vyšvihl se na hřbet koně.

Burnet pomohl Sally Brownové do sedla. Willard, který již tak jako John Davis seděl na koni, na něho hleděl.

„Prodal Diabla za ženskou,“ tiše řekl, jako by mluvil sám k sobě.

John na to neodpověděl. Rozjeli se do svahu. Bouře polevovala, prach se usazoval. Svítilo slunce, hory vrhaly dlouhé stíny.

„Jakým směrem jedeme?“ zeptal se Coleman.

„Tam.“ Burnet ukázal před sebe. Potom přijel k Sally Brownové, která mu chtěla podat kůží potaženou plechovou láhev.

Ve chvíli, kdy se láhve dotkl, ji něco vyrazilo Sally z ruky. Láhev odletěla. Teprve o několik vteřin později se ozval výstřel. Děvče vykřiklo a kůň se Vzepjal. Ztratila rovnováhu a svalila se do písku.

Opět třeskl výstřel. Mezi koňmi vytryskl gejzír písku. Pět set kroků od nich se mezi keři objevil obláček kouře.

Zatímco se Burnet vrhl ze sedla a rozběhl se k dívce, Coleman a jeho synové vytáhli ze sedlových pouzder pušky. Coleman tlakem stehen uklidnil svého koně a vystřelil.

Pak zaduněly i Renova a Stevova puška. Kulky proletěly mezi větvemi. Pár listů se sneslo na zem.

Palba z okraje svahu rázem ustala. O necelou půlminutu později vítr přinesl zpoza kopce oblak prachu. Ozval se tlumený, vzdalující se dusot kopyt,

O něco později John uviděl, jak se zpoza kopce vynořili jezdci. Cvalem se hnali na jih. Coleman nabil pušku a zalícil. Mířil na jezdce. Vypálil a poslední z jezdců se svalil na hrušku sedla. Oběma rukama se však držel hřívy koně. Po chvíli ho zahalil oblak prachu.

„To byl Kid Ballinger,“ řekl Willard k Davisovi. „Vsadím své sedlo, že první kulku vystřelil on. Mířil na Burneta.“

„Proč ne na něho?“ tiše se zeptal John a kývl na Colemana. Moose Willard se trpce usmál. „Ta kulka mířila na zrádce,“ nezřetelně zamumlal. „Kdyby mustanga chytil někdo z Colemanovy rodiny, byl by Burnet první, koho by našli s kulkou v zádech. Každý lovec koní v horách bude vědět, že ty muže k Diablovi zavedl Burnet.“

Coleman nabil svou sharpsku a rozhořčeně ji strčil do sedlového pouzdra. Kousal se do spodního rtu.

„Měli jsme toho mladého vlka srazit kulkou ze sedla. Teď s ním budeme mít potíže.“ Burnet pomohl Sally na nohy. „Jste zraněná?“ zeptal se. Zavrtěla hlavou a shrábla si tmavé vlasy z čela. „Nic se mi nestalo.“

„Odteď se ode mě držte dál,“ řekl, „dokud se nevrátíme do tábora.“

Hned pochopila, co tím myslel. „Chcete tím říct, že ta kulka byla určená vám?“

Opětoval její pohled, aniž by něco řekl, pak přivedl jejího koně, chytil ji kolem pasu a vysadil ji do sedla.

„Odteď musíme jet v odstupu od sebe,“ řekl, když se vyšvihl na koně. „Možná se Ballinger vrátí.“

„Přál bych si, aby se vrátil,“ procedil Steve mezi zuby. „Stačilo by mi z něho vidět jen tolik, abych na něho mohl namířit. Kdyby nebyl tak daleko, někdo z nás by ho oddělal.“

Burnet se otočil v sedle a pohlédl na něho. „Máš strach, že by tě mohl odkrouhnout?“

Steve se zachmuřil a zajiskřilo se mu v očích, ale řekl jen: „Nechci skončit v těchto zatracených horách.“

+ + + + +

Tam, kde leželi, rostl svlačec. Písek ještě byl teplý, ačkoli slunce už zašlo. Jeho paprsky však ještě prosvětlovaly modrozelenou oblohu a ztrácely se na obzoru v načervenalé mlze.

Leželi těsně vedle sebe. Kousek od nich se táhl strmý svah, který vedl do údolí, jež bylo ze tří stran ohraničeno svahy a ze čtvrté propastí.

Dole pod nimi se páslo stádo. John odhadoval, že to je tak padesát kusů. Byli to pintové, plaváci, vraníci, ryzáci, bělouši. Vypadalo to, že se cítili velmi bezpečně.

Burnet zvedl hrst písku a nechal ho protéct mezi prsty. Slabý vítr vanul směrem k nim.

John pohlédl na Colemana, který ležel přitisknut k teplé zemi vedle Burneta. Leskly se mu oči a ve tváři měl vrásky. Rychle oddechoval.

Willard, Sally Brownová a Burnetovi bratři zůstali s vyčerpanými koňmi dole na úpatí svahu. Koně byli unavení a se svěšenými hlavami stáli ve stínu.

Neústupný Coleman je při hledání Diabla hnal stále dál, až se lidé i zvířata dostali na pokraj vyčerpání. Krátce po soumraku Burnet objevil stopy stáda. Po chvíli začal jeho kůň frkat a tančit a to již věděli, že Diablovo stádo je za tímto kopcem.

Coleman se chtěl opřít o lokty, aby viděl na celé údolí. Burnet ho zatlačil zpátky.

„Zůstaň ležet,“ řekl. „Rozestavili hlídky.“ Prstem ukázal na dva hřebce, kteří se pásli stranou od stáda a čas od času zvedli hlavy.

„Nikde nevidím Diabla“ zašeptal John Davis. „Možná nás obešel a dostal se nám do zad.“

Burnet ho chytil za ruku a okamžitě ho umlčel.

„Tam!“ takřka neslyšně řekl. John pohlédl směrem, kam se díval.

Ze stínu kopce se vynořil vraník, který klusal ke stádu. Byl to největší kůň v údolí a ocasem se dotýkal země. Jeho hříva byla tak dlouhá, že sahala až po jeho svalnatou, lesknoucí se hruď.

Zvířata ve stádu se o něho nestarala. Procházel mezi nimi, občas se nozdrami dotkl slabin nějaké kobyly.

Dorazil na druhou stranu stáda a začal ho pomalu obcházet, přičemž se pásl. Už bylo příliš šero na to, aby John mohl vidět stopy boje s bílým hřebcem. Mustang byl celý černý a v jistém úhlu se jeho kůže kovově leskla.

Coleman rychle oddechoval. Obě ruce měl zabořené v písku, měl sevřené dlaně.

„To je on.“ Takřka nepohyboval rty. Upřeně hleděl na hřebce a John viděl, jak se mu na čele objevily kapky potu. Jako by se ho rázem zmocnila nějaká podivná horečka. „Na co ještě čekáme?“

„Naši koně jsou unavení. Nedokázali by mu uhnout, kdyby je napadl. Diablo bude bojovat.“

Coleman se stáhl a Burnet s Johnem Davisem ho napodobili.

Coleman seběhl ze svahu a už seděl v sedle, když tam dorazil Burnet. Právě odmotával laso z hrušky sedla.

Burnet jeho zvíře chytil za uzdu. „Koně už nemohou. Jsou vyřízení. Každý mustang by je ubil, kdyby se k němu dostali příliš blízko.“

Pohladil koně, který měl na kůži vrstvu potu a prachu. „Tady, vidíš to? Zvířata jsou vysílená.“

„Nemusíš s námi jezdit,“ vyhrkl Coleman. „Reno, Steve, na koně, chytíme toho černého ďábla. Naženeme ho k okraji propasti a zatarasíme mu cestu. Až už nebude moct dál, zaútočíme na něho ze tří stran. A až bude mít smyčky kolem krku – držte lasa pevně, ať nemůže zaútočit.“

Reno a Steve Coleman se vyšvihli do sedel. Burnet na ně hleděl přivřenýma očima, pak se též vytáhl do sedla svého mustanga a vyjel za nimi do svahu. John, Willard a dívka ho jen váhavě následovali.

Coleman před vrcholem kopce zastavil. Opatrně pohlédl do údolí. Z místa, kde stál, mohl vidět stádo, aniž by sám byl viděn. Uvolnil smyčku lasa a pobodl vraníka ostruhami do slabin. Unavené zvíře vyrazilo. Prohnulo hřbet jako kočka a cvalem vyběhlo na vrchol kopce. Pak se pustilo dolů.

John koncem uzdy bičoval svého koně a vedle Willarda jel přes kopec. Za nimi Steve a Reno. Řvali a točili lasy.

+ + + + +

Hnali se po mírném svahu do údolí. Zvedl se obrovský mrak prachu, když se velké stádo dalo do pohybu. Jezdci k němu dorazili, ještě než mustangové poznali, co se stalo. Zvířata běžela všemi směry.

John vjel do oblaku prachu. Kolem sebe neviděl nic jiného než hlavy koní s vytřeštěnýma očima a otevřenými tlamami, vlající hřívy a prohnuté hřbety. Dunění kopyt a řehtání mustangů přehlušily všechny ostatní zvuky. John se pokusil držet svého unaveného koně zpátky.

Většina zvířat se v panice hnala k propasti. Tu však spatřila, že tato úniková cesta je zatarasená. Na několik vteřin se koně tísnili na kraji propasti, pak se otočili a vyrazili proti jezdcům.

Z oblaku prachu se vynořil Burnet. Švihal lasem jednoho hřebce, který předními kopyty napadl jeho koně. Bičoval ho po hlavě, po krku a nozdrách. Teprve pak mustang ustoupil, otočil se a s řehtáním se vydal na útěk. Burnetův kůň se již téměř neudržel na nohou. Krvácel z mnoha ran, které mu způsobila ostrá kopyta.

Náhle z oblaku prachu vyběhl obrovský černý hřebec: Diablo.

Trhal hlavou, hříva a ocas vlály za ním. Spatřil Johna Davise, otočil se a rozběhl se zpátky.

Prach se pomalu usazoval, nebo ho odnášel vítr.

Coleman, kterého strhlo stádo mustangů, triumfálně křičel, když viděl, že Diablo zůstal v údolí sám. Zvíře běželo k propasti.

Z prachu se vynořil Reno Coleman. Už byl v půli jednoho svahu, kdy tu uviděl Diabla. Okamžitě otočil koně a na hekajícím zvířeti, jemuž od huby odlétávala pěna, se vydal k mustangovi. Smyčkou lasa točil nad hlavou.

Diablo se před propastí zastavil. Vzepjal se na zadní a otočil se. John, který byl po Renovi hřebci nejblíže, viděl v jeho očích zlověstné jiskry.

„Reno, zpátky!“ zvolal Jim Burnet. „Zpátky, ty blázne! Zpátky!“

Ale Reno se hnal dál k Diablovi. Vraník stál vedle propasti, nehybně jako socha. Stříhal ušima a tiše frkal. Počkal, až Reno Coleman přijel na deset yardů od něho. Když Reno vrhl smyčku, Diablo zaútočil.

Smyčka jen o dlaň minula mustangovu hlavu a dopadla na jeho hřbet. V následujícím okamžiku se mustang vrhl na jezdce a jeho koně. Diablo vrazil hrudí do Renova koně a ten zavrávoral. Reno se svalil na hrušku sedla a chytil se hřívy.

Nečekal takový útok. Viděl, jak se mohutné černé zvíře vzepjalo a zaútočilo předníma. Vykřikl a sáhl po koltu. Těsně před sebou viděl mustangovu hlavu se zlověstnýma, divokýma očima. Chtěl to zvíře zabít, protože v jeho očích viděl svou vlastní smrt.

Pocit nevýslovného strachu a obrázek vzpínajícího se hřebce, to bylo to poslední, co v životě zažil.

Ostatní viděli, jak Diablo buší kopyty do Renova koně. Ten ustupoval k propasti a několik vteřin stál na zadních, aby uhnul hřebcovým útokům. Viděli, jak se zvíře potácí nad propastí. A pak vražedná kopyta smetla koně i jezdce do hlubiny.

Reno vykřikl, sletěl ze sedla na strmý svah a kůň ho zavalil. Oba se pak řítili v lavině kamení dolů.

Diablo stál s chvějícími se slabinami před propastí. Pak se opět otočil. Jeho divoké, tmavé oči byly upřeny na muže, kteří se hnali k němu. Vypadalo to, jako by váhal, zda s nimi má bojovat, ale potom se otočil a pohlédl do propasti. Tiše zafrkal, rozhlédl se a zvedl hlavu. Viděl, že jezdci jsou už blízko. Udělal několik kroků dozadu, rozběhl se, skočil – a zmizel.

John Davis slyšel dunění laviny, kterou s sebou mustang strhl. U propasti seskočil ze sedla a pohlédl dolů.

Stoupal k němu prach. Hluboko na úpatí strmého svahu ležel Reno Coleman pod svým koněm. Měl rozhozené ruce, otevřené oči a ústa. Už se nehýbal.

Několik kroků od něho ležel Diablo.

Silas Burnet Coleman seskočil ze sedla. Přiběhl k propasti a zastavil se vedle

Johna. Zasténal a zatnul pěsti, když pohlédl na Rena. Celý se chvěl.

Mlčeli. Zcela vyčerpaní koně ztěžka oddechovali. Jejich postroje cinkaly, když pohnuli hlavami. Coleman zvedl ruku a kousl se do kloubů prstů. Křečovitě zavřel oči.

John se otočil. Už se na Colemana nemohl dívat. V té chvíli uslyšel tiché frkání a pohlédl do propasti.

Černý mustang se převalil na bok. Několik vteřin nehybně ležel, pak začal vykopávat a snažil se postavit na nohy. Pomalu se posbíral ze země. Když vstal, zvedl hlavu a pohlédl na muže, kteří stáli nad ním. Opět se ozvalo jeho frkání.

Ten zvuk Colemana přinutil otevřít oči. Spatřil Diabla a rozechvěl se. Ještě nikdy předtím John neviděl v očích člověka takovou nenávist jako nyní u Colemana.

Coleman zařval, otočil se a rozběhl se ke svému koni. Rychle vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a natáhl kohoutek.

Burnet mu vstoupil do cesty.

„Co chceš dělat?“

„Jdi mi z cesty,“ řekl Coleman. Jeho hlas prozrazoval krutost, stejně tak jako jeho pohled.

Burnet položil dlaň na pažbu koltu.

„Nebudeš na něho střílet,“ chraplavě řekl.

Coleman přivřel oči.

„Jdi mi z cesty!“ opakoval a sevřel pažbu sharpsky.

+ + + + +

Prošel kolem Burneta a ten se ho pokusil zadržet. Coleman ho pažbou pušky praštil do hrudi tak, že Burnet zavrávoral. Pak přišel k propasti a zvedl pušku. Diablo ještě pořád stál na místě a hleděl na muže, který ho chtěl zabít.

Coleman namířil na mustangovu úzkou hlavu a už mačkal spoušť, když tu Burnet přiběhl k němu a strhl mu hlaveň pušky. Ozval se výstřel a horami se ještě několik vteřin nesla ozvěna.

Coleman se otočil. Byl bledý jako stěna a oči měl nepřirozeně rozšířené. Snažil se Burnetovi vytrhnout pušku, ale ten ji držel pevně. Takto spolu bojovali jen dlaň od okraj propasti.

Steve Coleman vytáhl kolt a Willard, který ho pozoroval, se sklonil pro velký kámen.

Burnet a Coleman se zuřivě prali, o pušku. Nic si při tom nedarovali. Pak Coleman vytrhl pušku Burnetovi z rukou a v následujícím okamžiku ho praštil pažbou do hlavy.

Byla to tak tvrdá rána, že se Burnet skácel na zem. Převalil se a trhl rukou po revolveru, jenže uprostřed pohybu strnul.

Coleman stál rozkročen nad ním a puškou mu mířil do obličeje.

Krátký, tmavý vous jen podtrhoval jeho bledost. Rychle oddechoval.

„Ty pse!“ vyhrkl. „Přihlížels, jak ta černá bestie zabila tvého bratra. A teď mu ještě pomáháš. Za to tě oddělám!“

Burnet se posadil. Ztěžka oddechoval a hleděl Colemanovi do očí.

„Zmáčkni to,“ chraplavě řekl. „Zmáčkni to a nikdy nebudeš muset přiznat, že Reno zemřel tvou vinou.“

Coleman na něho hleděl zastřenýma očima. Bylo to, jako by mu Burnetova slova pronikala do vědomí jen pomalu, jako by potřeboval celé minuty na to, aby je pochopil.

„Mou vinou?“ zeptal se. „Mou vinou? Ty se opovažuješ říct něco takového?“

Burnet zaklonil hlavu, aby Colemanovi mohl lépe vidět do tváře. Neuniklo mu, jak se hlaveň pušky chvěje, a věděl, že musí přejít po úzké lávce, která vedla přes smrtící hlubinu.

Coleman měl prsty na spoušti pušky. Pod snědou kůží na hřbetě ruky mu vystoupily šlachy.

„Ty jsi vždycky chtěl mít všechno,“ řekl Burnet. „Nikdo druhý tě nezajímal. Vždycky jsi myslel jenom na sebe. To ty jsi zabil Rena, ne ten mustang. A jednoho dne zabiješ i Steva. Pojede s tebou, dokud ho netrefí kulka.“

Coleman se nehýbal. Nepřerušil Burneta jediným slovem. Zůstal bledý.

„Steve,“ tiše řekl, když se Burnet odmlčel. „Steve, slyšels, co řekl. Ty myslíš, že jsem zabil Rena? Myslíš, že zabiju tebe? Myslíš si to?“

Steve Coleman přišel k němu, aniž by Willarda a Johna Davise spouštěl z očí. Kolt s nataženým kohoutkem držel v ruce.

„Ne, to si nemyslím,“ procedil mezi zuby. „Vždycky jsem ti říkal, že k nám nepatří. A ty jsi mi to nechtěl věřit. Teď jsi pochopil pravdu. Nepatří k nám. Nikdy k nám nepatřil.“

Jeho hlas se chvěl divokým, vítězoslavným zadostiučiněním. Willard trhl rukou, ve které držel kámen.

„Vezmi mu kolt, Steve,“ řekl Coleman a jeho hlas náhle zněl chladně a unaveně.

Steve se sklonil, vytáhl Burnetovi revolver z pouzdra a strčil si ho za opasek kalhot.

Coleman odstoupil od Burneta a stáhl kohoutek pušky. Přišel ke svému koni, strčil pušku do sedlového pouzdra a cosi odvázal ze sedla. Když odstoupil od svého koně, uviděl John Davis, že to je srolovaný bič. Trhl rukou a pletený kožený řemen se rozmotal s rychlostí hada.

John sebou trhl, když bič švihl vzduchem a zasáhl Burneta.

„Ze všech svých synů jsem tě měl nejraději,“ chladně řekl Coleman. „A když jsi odešel, byl jsem osamělejší než kdy předtím. Zradil jsi mě a nenáviděl jsi mě. A já čekal na den, kdy se vrátíš. Byl jsem si jistý, že přijdeš. Jenže ty jsi nepřišel.“

John Davis pevně držel Willarda za ruku. Věděl, že Steve Coleman jenom čeká na to, až po něm Willard mrští kamenem. Hlaveň jeho revolveru byla namířena na Willarda a přivřenýma očima pozoroval dlaň, jež držela kámen. Jeho kulka by Willarda trefila dřív, než by ho lovec mustangů byť jen zvedl.

Po několika ranách biče se rozhostilo ticho. Coleman sklonil ruku a hřbetem dlaně si promnul obličej. Několik vteřin hleděl na Burneta, pak se otočil, smotal bič a pověsil ho přes hrušku sedla. Sundal si klobouk a hodil ho na zem, načež se vydal ze strmého svahu dolů.

Sally Brownová si klekla k Burnetovi a pokusila se ho zvednout. Steve ještě stále držel v ruce revolver. Na rtech se mu objevil tvrdý, chladný úsměv, když viděl, jak vypadá Burnet.

Ten odstrčil Sally stranou a pomalu se postavil. Vrávoral, ale nenechal si pomoct.

Měl pevně sevřené rty. Z košile mu visely cáry. Několik vteřin tam stál a hleděl Stevovi do očí. Viděl, že se bratr usmívá. Pomalu se otočil, vrávoravě přišel ke svému koni, sundal z hrušky sedla láhev s vodou a odzátkoval ji.

Musel se opřít o koně, jak byl slabý. Vyčerpané zvíře ho nechalo, aby se takto opíral. Burnet sklonil hlavu a pohlédl na pažbu zkrácené brokovnice, která trčela ze sedlového pouzdra.

Steve ho odstrčil a vytáhl obě pušky ze sedlových pouzder, přičemž na něho pořád mířil koltem. Vytáhl z nich náboje a zahodil je, načež Burnetovi odepnul revolverový opasek s náboji a hodil ho do propasti.

Oba bratři na sebe pohlédli a Steve se náhle přestal usmívat. Bylo to, jako by se rozbila maska a nyní se v jeho obličeji objevila nenávist.

Burnet pohlédl jinam. Dopil láhev a odhodil ji. Se zavřenýma očima se opřel o koně a zabořil tvář do zpocené kůže zvířete.

Sally Brownová si svlékla svůj ovčí kožešinou podšívaný kožený kabát a přehodila mu ho přes zakrvácená ramena. Trhl sebou bolestí, ale neshodil ho.

„Máte v sedlové brašně alkohol?“ zeptala se.

Přikývl. Rozepnula brašnu a vytáhla plochou, stříbrnou lahvičku. Steve k ní rychle přišel a vytrhl jí ji z ruky.

„To nepotřebuje,“ řekl a strčil si lahvičku do kapsy kabátu.

Natáhla ruku. „Vraťte mi ji.“

„Řekl jsem, že ji nepotřebuje.“

„Máte hodně odvahy tváří v tvář někomu, kdo se nemůže bránit.“

„Držte hubu!“ obořil se na ni.

Nenechala se však umlčet. Jiskřilo se jí v očích. „Dokud měl revolver, mluvil jste jinak. Měl jste z něho strach.“

Steve nebezpečně přivřel oči. Přistoupil k ní a zvedl ruku, jako by ji chtěl praštit.

„Mlčte, nebo vám ukážu!“ procedil mezi zuby. Burnet zvedl hlavu. „Nechte toho, Sally,“ chraplavě řekl. „Nemá to smysl.“

V té chvíli se ze strmého svahu pod nimi ozvaly kroky. John Davis se otočil. Coleman lezl nahoru. Celý se chvěl, když tam dorazil. V náručí nesl Rena. Jeho hlavu měl opřenou o rameno.

Šel ke svému koni a naložil Rena na sedlo. Ostatních si nevšímal. „Mám ti pomoct?“ zeptal se Steve. Coleman neodpověděl. Přivázal Re– – novi ruce a nohy ke třmenům, načež vzal přikrývku, která byla přivázaná za sedlem, a rozprostřel ji přes Rena. Vzal koně za uzdu, přišel s ním k Burnetovu morganovi a vylezl do jeho sedla.

„Jedeme zpátky,“ řekl. „Steve, ty pojedeš jako poslední. Nespouštěj je z očí.“ Kývl na Burneta, děvče, Johna Davise a Willarda.

Steve přikývl a vyšvihl se na svého koně. Willard a Burnet se dělili o Willardova koně. Burnet na něho vylezl jako druhý. Shrbeně seděl za Moosem Willardem, když vyjeli z údolí. Rychle se stmívalo.

+ + + + +

Slunce již stálo jednu dlaň nad obzorem, když dorazili do tábora, ale na západních svazích ještě byly modré stíny.

Vzduch byl chladný a syrový. Na dece, kterou byl přikrytý Reno, sedělo mračno much.

Sesedli poblíž ohrady. Coleman odhodil deku a přeřízl řemínky, kterými Rena přivázal k sedlu. Potom těžké tělo sundal a položil ho na zem.

„Přines ještě několik dek a rýč,“ řekl Stevovi. „Nezahrabeme ho jako Brava. Přines i pár desek, uděláme z nich kříž.“

Mlčky čekali, než se Steve vrátil. Přinesl dvě sedlové pokrývky a rýč. Desky nenašel, ale vzal dlouhou větev palo verde.

Coleman odnesl Rena k východnímu okraji plošiny. Tam ho položil a Steve hodil Johnu Davisovi rýč. „Začni kopat,“ ostře řekl. Coleman vytrhl Davisovi rýč z rukou. „Svému synovi vykopu hrob sám.“

Udělal několik kroků stranou a začal kopat. Slunce stoupalo a bylo vedro. Coleman měl na sobě ještě stále podšívaný kožený kabát, ale nesvlékl ho, i když mu po tváři stékaly kapky potu. Mechanickými pohyby kopal jámu a nezastavil se, dokud jáma nebyla hluboká tak, že v ní stál až po pás. Vylezl, vrazil rýč do písčité země a zvedl Rena. Zabalil ho do sedlové pokrývky a uložil ho do hrobu. Potom vylezl a začal do hrobu házet písek.

Burnet se opíral o jeden z kůlů ohrady a přihlížel. Nehnul při tom ani brvou. Když Coleman skončil, zlomil suchou větev palo verde na dvě poloviny a svázal je provazem tak, aby vznikl kříž. Ten zarazil do hrobu.

Pak smekl klobouk a chvíli tam stál, aniž by pronesl modlitbu. Potom se otočil a šel k ruině. John neustále sledoval Steva Colemana, který postával opodál. Měl za opaskem Burnetův revolver. Slunce mu svítilo do tváře, vypadal unaveně, byl bledý a trhalo mu v obličeji.

Pohlédl na kříž, ale hned odvrátil zrak. V jeho očích se objevil strach. Z kapsy kabátu vytáhl stříbrnou láhev. Byla plochá a potažená kůží. Přišel k Burnetovi a podal mu ji. „Na!“

Burnet na něho pohlédl, ale nepohnul se.

„Napij se!“ řekl Steve.

Burnet natáhl ruku a vzal si láhev. Odšpuntoval ji a dopil zbytek bourbonu, který byl vevnitř.

Steve na něho pohlédl. Trhalo mu ve tváři. Náhle řekl: „Co jsi myslel tím, když jsi říkal, že starý oddělal Rena – a že oddělá i mě?“

Burnet láhev sklonil. „Ty víš, co jsem tím chtěl říct. Proč se ptáš?“

„Nenávidíš nás.“

„Ne.“

„Myslíš si, že jsem špatný, ale já nejsem špatný.“ Hleděl na Burneta, jako by očekával odpověď. Dlaněmi jezdil po nábojích v revolverovém opasku. Neklidně si prohlížel Burnetovu tvář.

Máš strach, pomyslel si Burnet. Máš strach, že i tebe tak zahrabe jako Brava a Rena, a že pak nebude nikdo, kdo by si na tebe vzpomněl. Jsi ochromený strachem, Steve. Jsi můj bratr a přesto mě nenávidíš. A teď se chceš odreagovat na mně.

„Ode dne, kdy jsme přepadli transport zlata a vydali se s kořistí na jih, jsem s Renem pořád mluvil o tom, jaké to bude, až budeme v Mexiku,“ tiše řekl Steve. „Za takovou kopu zlata si můžeš koupit celý svět. Ženy tam nejsou jako Američanky. Mexičanky jsou vášnivější. Ty vědí, co je láska. Za americké zlato si tam můžeš koupit všechno. Reno dobře věděl, jak měla vypadat žena, kterou chtěl. A teď…“

Burnet kývl bradou k ohradě. Tam stojí tvůj kůň, pomyslel si.

A řekl: „Jestli se teď vyšvihneš na koně, Steve, zmizíš v horách za pár minut. Nikdo tvou stopu nenajde.“

Steve se zamračil, ale důvodem nebyla ani nenávist, ani hněv. Byla to bezmocnost.

„Pomoz mi!“ nezřetelně řekl. Chytil Burneta za límec Sallyina kabátu. Jeho prsty se zaryly do měkké kůže. „Pomoz mi!“

„Nemůžu ti pomoct, Steve. Ale tvůj kůň je ještě osedlaný. Když teď odjedeš, nikdo tě nezastaví.“

„Ty hlupáku!“ Ve Stevově hlasu bylo zoufalství a jízlivost. „Starý mě najde, ať už pojedu kamkoli.“

Jeho tvář se opět změnila. Pustil Burneta a vytáhl jeho kolt zpoza opasku. „Tady!“

Burnet vzhlédl z lesknoucí se zbraně a pohlédl Stevovi do očí.

„Co s tím mám dělat?“ zeptal se.

„Starý je v ruině. Vyřiď ho, až vyjde ven.“ Viděl, jak se Burnet vyděsil, a rychle dodal: „Je to tvá šance, slyšíš? Jestli to neuděláš, zabije tě, než odtud odjede. Musíš to udělat.“

Burnet ho ignoroval.

„Ne,“ řekl.

Steve mu hlavní revolveru dloubl do břicha.

„Musíš to udělat,“ řekl. „Musíš! Vezmi si ten revolver! Bojuješ o život svůj i druhých. Jestli odjedu, nikdo z vás nebude mít zbraň. Vezmi si ten revolver a zabij ho, až vyjde ven. A on vyjde, až uslyší dusot mého koně. Až se objeví ve vchodě, střílej. Ale musíš ho trefit hned první kulkou, jinak jsi vyřízený.“

Burnet pohlédl na zbraň. Matně se leskla. Bylo to docela jednoduché. Stačilo mu jen natáhnout ruku a vzít si kolt. Tak jednoduché.

„Ne,“ ztěžka řekl. „Neudělám to. Takto se ho nezbavíš.“

„Zapomněls, že tě zbičoval!“ vykřikl mu Steve do tváře.

„Ne.“

„Vezmi si svůj revolver.“ „Ne!“

Steve se rozpřáhl revolverem a praštil ho pažbou. Burnet spadl zády na kůl ohrady a svezl se po něm na zem.

Steve se k němu sklonil.

„Proč mi nechceš pomoct?“ zvolal. „Proč, krucipísek?!“

Tu uslyšel kroky a otočil se. Natáhl kohoutek koltu. Viděl, že k němu běželi John Davis, Willard a Sally Brownová.

Willard měl zatnuté pěsti.

„Ještě krok, starouši, a oddělám tě,“ chraplavě řekl Steve.

John Willarda zastavil. Steve Coleman ustupoval pozpátku kolem ohrady a mířil na Willarda, dokud nedorazil k ruině. Tam se zastavil.

Sally si klekla k Burnetovi, jenž se pomalu posadil.

Willard pohlédl na Steva, který si třesoucíma se rukama kroutil cigaretu. Náhle z ruiny vyšel Coleman.

„Neměl dost odvahy na to, aby to udělal sám,“ řekl Willard. „Chtěl zneškodnit starého vlka, ale neměl na to odva hu. Měl to za něho udělat Burnet. Takoví jsou: vlci v lidské podobě. Nenávidí se navzájem, ale nemají odvahu na to, aby proti sobě bojovali.“

Sally Brownová vzhlédla.

„Pomozte mi ho zvednout,“ poprosila. John se sklonil k Burnetovi, chytil ho a postavil ho na nohy. Burnet si promnul oči.

„Bylo to od tebe hloupé, že sis nevzal kolt,“ přidušeně řekl Willard. „Ještě budeš proklínat okamžik, kdy ses rozhodl, že si ho nevezmeš.“

Burnet odstrčil Sallyinu ruku.

„Nech mě na pokoji, Moosei,“ řekl.

„To nemyslíš na to děvče?“ řekl Willard. „Víš přece, že ji nemíní pustit. Bude jim užitečná, jenom když ji vezmou s sebou.“ Odplivl si a vrhl zlostný pohled na Colemana, který stál vedle Steva a hovořil s ním. „Máš opravdu milou rodinu.“

„Měl jsem snad zastřelit svého otce?“ zeptal se Burnet.

„A kdybys to jednou musel udělat?“

„Tak daleko to nedospěje.“

„Předpokládejme, že oba dravci odjedou. Možná zítra, možná za rok, možná za hodinu – a děvče vezmou s sebou. Pak nebudeš mít jinou zbraň než kámen, který někde najdeš.“

„Proč ho nepřestanete trýznit? Udělal byste totéž, co on. Nikdy byste na vlastního otce nestřílel. Můžete to po někom chtít?“

„Teď mě dobře poslouchejte, děvče. Na jeho místě bych bojoval, kdybych nebyl starý člověk. Proti těm dravcům bych neměl šanci. Ale on šanci má. Dejte mu do ruky revolver a nemusí se bát nikoho na světě. Muž, který si říká jeho otec, ho naučil zabíjet. Já strach z boje nemám, ale bylo by to zbytečné, kdybych to zkoušel. Jsem starý a nemám už pevnou ruku. Odkrouhli by mě – a nikdo by mi nepomohl. A to, že měl ten kolt vzít, říkám kvůli vám. Nebo s těmi dvěma dravci chcete jet do Mexika? Víte, co tam s vámi udělají?“

„Drž hubu, Moosei!“ řekl Burnet. Chtěl ještě něco dodat, ale v té chvíli na ně padl stín a když John Davis vzhlédl, spatřil Colemanův obličej. Mohutný muž si svlékl kabát. Jeho tvář byla zachmuřená. Stál tam, ruce měl za opaskem, a díval se na Burneta.

„Ano, drž hubu, ty starý idiote,“ řekl. „Běž a vezmi ty dva s sebou. Řekl jsem, že máte zmizet. Nerozuměli jste?“

„Co od něho chcete?“ zeptala se Sally. „To už jste ho nezřídili dost?“

„To děvče vezměte s sebou,“ řekl Coleman. Počkal, až budou pryč, a dodal: „Musím s tebou mluvit, synu.“

„Ale já s tebou mluvit nechci,“ odpověděl Burnet.

„Vyslechni si mě.“

„Odjel jsem do hor, abych tě už nemusel poslouchat. Proč jsi sem přijel, otče? Proč?“

„Protože nás pronásledují a potřebujeme pomoc. Nebyla to prázdná slova, když jsem řekl, že jsem byl osamělý, když jsi nás opustil. Měl jsem tři syny, ale ty jsi pro mě znamenal nejvíc.“

„Ano, to jsi mi ukázal,“ řekl Burnet, rozepnul si kabát a ukázal mu rány po biči. Byly opuchlé a tmavé.

Coleman si toho nevšímal. „Poslouchej: Až odjedeme z tohoto tábora, ty pojedeš s námi.“

„Ne.“

„Pojedeš s námi. To děvče vezmeme s sebou. Bude zárukou toho, že se živí dostaneme přes mexickou hranici. Proto pojedeš s námi.“

„Slíbils mi, že ji pustíš, až odtud odjedeš.“

„Ztratil jsem v těchto horách syna. Nechci ztratit i dalšího. Pojedeš s námi do Mexika namísto Rena. Bude to jako za starých časů. Toto není život pro tebe. Ale v Mexiku, tam teprve začne opravdový život. Pojeď s námi. To děvče si můžeš nechat. Zvykne si na tebe a půjde všude za tebou jako pes.“

Burnet pohlédl za Colemana, na štíhlou postavu Sally. „Nepojede s vámi ani ona ani já. V mých sedlových brašnách sice není zlato, ale když jedu do města, nemusím čekat až do setmění, abych se mohl odvážit na ulici. I já mám pod sedlem kolt, když spím, a slyším i ten sebemenší šramot. Ale vím, že mě nikdo nepronásleduje.“

Coleman se zachmuřil. „Má to znamenat, že ses nás definitivně zřekl? Rozmysli si svou odpověď dobře, synu, protože tuto otázku už nebudu opakovat.“

„Jedeme každý jiným směrem, otče. Jedeme opačnými směry.“

Coleman vypjal ramena. „Myslíš, že tě tu můžu nechat? Kdo mi dá jistotu, že nás nezradíš, synu, že na nás nenastražíš past? Jak si můžu být jistý, že to neuděláš?“

„To nemůžeš,“ řekl Burnet. „Ale můžeš doufat, že neporuším své slovo tak jako ty.“

„Ano, v to můžu doufat,“ odpověděl Coleman, který si prsty hrál s pažbou koltu. „Jenže naděje je jako kus hadru, o který se rvou dva psi. Nikdo neví, jak dlouho vydrží. Proto pojedeš s námi.“

„A Moose Willard a Davis?“ zeptal se Burnet. „Co chceš udělat s nimi?“

„Nepatří k nám. Naopak: jsou nebezpeční. Proč se o ně staráš?“

„Protože vím, co chceš udělat. Protože mi nevěříš – a jak teprve nevěříš jim?“

Coleman se zašklebil. „To nech na mě a na svém bratrovi Stevovi. A teď mi řekni, jak ses rozhodl synu. Nebo myslíš…“

Z okraje plošiny se ozval ostrý hvizd. Přiběhl tam Steve. Měl sevřené rty a přivřené oči.

„Viděl jsem jezdce!“ zvolal.

Coleman se otočil. „Kde?“

„Jedou ze severu,“ vyhrkl Steve. „Zatraceně, Reno a já jsme tě varovali, že tu nemáme zůstávat. Ale ty jsi nechtěl poslechnout.“

Coleman přiběhl ke svému koni, rozepnul sedlovou brašnu a vytáhl dalekohled.

„Vlk je v pasti,“ tiše řekl Willard k Davisovi, když kráčeli ke Colemanovi.

Coleman zůstal stát na kraji plošiny. Roztáhl dalekohled, košilí utřel čočku a pohlédl do údolí. „Kde jsi je viděl, Steve?“

„Jeli tam přes ten svah. Teď jsou v dolině. Musí to být skoro tucet jezdců.“

Steve hovořil chvatně a jeho hlas prozrazoval neklid, který se ho zmocnil. Coleman zaostřil dalekohled a pak pozoroval místo před svahem, o němž mluvil Steve. Svah a krajina pod plošinou byly zality sluncem.

Náhle se z doliny vynořili jezdci. Pro Johna Davise to byly jen tmavé, pohybující se body. Museli být více než dvě míle daleko. V horách bylo obtížné odhadnout vzdálenost, když pozorovatel stál výš než pozorovaný objekt. Kavalkáda jela v dlouhé řadě.

Coleman sklonil dalekohled.

„To je patrola,“ procedil mezi zuby. „Musíme odtud pryč. Steve, vynes z ruiny naše věci. Já osedlám nejčerstvější koně. A naber vodu.“

Složil dalekohled a dal si ho do kapsy kabátu. „Za půl hodiny budou tady. Ale to už tu nebude živá duše.“ Vrhl na Burneta ocelový pohled. „Znáš hory. Vyvedeš nás odtud.“

„Pod jednou podmínkou: Necháš tu to děvče.“

„Já si nenechám klást podmínky, synu. To bys měl vědět. Tu dívku vezmeme s sebou. Svou pušku a revolver necháš tady. Nepotřebuješ žádnou zbraň.“

Steve Coleman přišel se smotanými dekami a láhvemi s vodou. Rychle se odebral ke koním. Nervózně utahoval podbřišníky. Chvěl se strachem.

John Davis pohlédl na blížící se jezdce. Vypadalo to, že se pohybují neuvěřitelně pomalu. Tiše zaklel.

V té chvíli Steve Coleman vykřikl zlostí. Z otvoru ve střeše ruiny stoupal kouř. John se rozhlížel po Willardovi, ale nikde ho neviděl. I Sally Brownová zmizela.

„To je ten zatracený starý blázen!“ zvolal Coleman. „Zneškodni ho, Steve!“

Steve Coleman přiběhl od koní. Tasil kolt a rozběhl se k ruině. Burnet se vydal za ním.

Místnost byla plná kouře, když Burnet dorazil dovnitř. V dýmu nezřetelně viděl Willardův obličej.

Moose Willard seděl u ohniště. Rozdělal oheň a do plamenů hodil mokrou deku.

Vzadu v místnosti stála Sally Brownová, která se zády opírala o stěnu. Uviděla oba muže dřív, než si jich všiml Willard. Otevřela ústa, ale Steve Coleman byl rychlejší. Rychle přiběhl k Willardovi a praštil ho pažbou koltu.

Vložil do toho úderu všechen svůj strach. Moose Wilard se tiše skácel na zem a Steve rozkopal hořící deku a pokusil se uhasit oheň. Byl celý zadýchaný, jeho tvář byla strhaná a leskla se potem.

Přidušený kouřem vrávoral zpátky ke vchodu. Odsunul pokrývku a kouř pak již nebyl tak hustý. Steve vyšel ven. V ruce ještě pořád držel kolt. Rozběhl se ke koním.

Když už chtěl strčit nohu do třmenu, Coleman zvolal: „Přiveď to děvče, idiote!“

Steve na něho hleděl jiskřícíma očima. Jeho rty se pohybovaly, jako by si něco mumlal. Pak seskočil na zem a pohlédl na ruinu. Mezi zdmi se objevil Burnet.

Steve měl strhanou tvář a prsty se dotkl ořešákové pažby koltu. Potom se náhle otočil a vytáhl z Burnetova sedlového pouzdra brokovnici. Otevřel její hlavně, z kapsy vzal dva náboje se sekaným olovem a strčil je do komor. Toporně kráčel k Burnetovi, který tam nehybně stál.

Za ním, napůl v zákrytu, stála Sally Brownová.

Když oba bratry dělilo ještě pět kroků, Steve se zastavil.

„Jdi mi z cesty!“ chraplavě řekl.

Burnet se nehýbal. Jednou rukou držel dívku, druhou pěst měl sevřenou.

Steve Coleman mu hleděl do očí.

Cítil, jak mu podél nosu stéká pot, který se hromadil v koutcích úst.

„Jdi mi z cesty!“ opakoval. Pomalu zvedl pušku, až Burnet spatřil ústí obou hlavní. Do ticha se ozvalo cvaknutí kohoutků. „Jdi mi z cesty. Nemám čas. Nenuť mě to zmáčknout.“

Burnet si olízl rty.

„Chtěl ses zbavit starého, Steve,“ řekl. „Teď máš šanci.“

Steve se křečovitě zasmál. „Ó ne! Nedostal bych se daleko. Srazil by mě kulkou ze sedla, kdybych ho nechal ve štychu. Měl jsi svou šanci, když jsem ti chtěl dát kolt. Nevyužils ji. Musím s sebou vzít to děvče. Jdi mi z cesty, nebo tě sejmu! Nenuť mě k tomu. Přísahám ti, že zmáčknu oba kohoutky, jestli mi neustoupíš z cesty.“

Pomalu kráčel k Burnetovi. Strach ho téměř dohnal k šílenství.

Burnet sevřel ruku Sally. Potom ji náhle pustil a odstrčil, načež zaútočil na Steva.

Obával se té vteřiny, kdy se bude muset pustit do boje, protože nebude mít jinou možnost. Nebyl to strach z boje, ale nechtěl na tyto muže střílet. Teď neměl na vybranou. Nebojoval za sebe, ale za Sally Brownovou. Poprvé v životě bojoval za jiného člověka.

Viděl, jak se k němu rychle blíží Stevova tvář. Hlavně mu zajely pod levou paži, načež se bleskovou otočkou pokusil Stevovi pušku vytrhnout z rukou.

Ten pohyb Stevovi málem zlomil pravé zápěstí. Držel však pušku pevně. Burnet chytil zbraň a vrhl se dozadu. Steve se skácel na něho, ale brokovnici nepustil. Dopadl na Burneta a náraz lovci mustangů vyrazil dech.

Těsně nad sebou viděl Stevovu tvář zkřivenou hněvem a strachem. Cítil studené hlavně brokovnice, které se poma lu otáčely. Steve byl celý rudý, když se pokoušel namířit hlavně na Burnetův obličej.

Burnet mu vrazil kolenem do břicha, Steve přidušeně zasténal a svalil se na bok. Burnet přiskočil k němu a přitiskl mu pušku na hrdlo. Steve hekal. Vystoupily mu šlachy na krku, když se pokoušel zvednout pušku.

Burnet věděl, že mu teď jde o život. Kdyby se nyní Steve osvobodil, zabil by ho.

Steve pomalu, ale neúnavně pušku zvedal. Držel ji lépe než Burnet, který vlhkýma, zpocenýma rukama nemohl ocelové hlavně správně uchopit.

Náhle Steve strhl hlavně dolů. Pažba se prudce zvedla a zasáhla Burneta. Uder byl tak tvrdý, že se svalil ze Steva na zem.. Brokovnici však nepustil. Převalil se a viděl, že Steve vyskočil na nohy. Okamžitě trhl rukou ke koltu. Bleskově ho vytáhl z pouzdra a vypálil na Burneta. Zablesklo se. Steve dlaní opět natáhl kohoutek.

Už však nedokázal zmáčknout spoušť. Ve chvíli, kdy se ukazováčkem dotkl spouště, Burnet vystřelil z brokovnice.

Silný zpětný ráz mu zvedl ruce. Zdi ruiny se rozechvěly. Dvě dávky sekaného olova Steva odhodily proti stěně.

Burnet pomalu vstal. Náhle jako by ho puška pálila v rukou. Otevřel dlaně a pustil kouřící pušku do písku.

+ + + + +

Coleman se otočil, když třeskly výstřely. Byl pouze několik kroků od Johna Davise.

„Steve!“ zvolal.

Panovalo ticho. Po dunění výstřelů působilo to ticho pochmurně.

Coleman položil dlaně na pažbu koltu. „Steve?“

Odpověděla mu ozvěna jeho vlastního hlasu.

Váhavě se vydal k ruině. V té chvíli se John Davis rozběhl.

Když Coleman uslyšel jeho měkké kroky v písku a otočil se, byl už Davis téměř u ohrady před přivázanými koňmi. Uslyšel třesk revolveru a jeho kabát se pohnul, jako by se ho pod paží dotkla neviditelná ruka.

Vrhl se na zem a převalil se. Bleskově proklouzl mezi kopyty koní a zůstal ležet pod jedním z kůlů lasové ohrady. Viděl Colemana, který stál na okraji plošiny a v obou rukou držel revolvery, a věděl, že i Coleman vidí jeho. Vousáč zvedl kolt a Davis se převalil za kůl. Tam, kde ještě před zlomkem vteřiny ležel, vytryskl gejzír písku. Coleman kráčel k ohradě a už se chystal znovu vystřelit, když tu se od ruiny ozval Burnetův hlas: „Otče!“

Coleman se otočil.

„Synu?“

„Steve je mrtvý.“ „Cože…? Ty jsi ho zabil?“ „Ano.“

Colemanovi se rozšířily oči. Pomalu polkl.

Chvíli tam stál, pak náhle zvedl hlavu a zvolal: „Jsi můj poslední syn. Pojedeš semnou.“

„Nikam nepojedu.“

„Řekl jsem ti, že pojedeš se mnou, a tu holku vezmeš s sebou!“

„Nikam nepojedu. Ani ona.“

„Pak tě k tomu donutím,“ řekl Coleman přidušeným hlasem. Potom zvedl kolt a namířil na Burneta. Ten se nepohnul.

„Počítám do tří, buďto mě poslechneš, nebo to zmáčknu!“ zvolal.

Burnet tam mlčky stál.

„Jedna…, dva….“ Burnet se stále nehýbal.

„Tři!“ řekl Coleman a zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel a Burnet sebou trhl. Kulka ho zasáhla do ramene.

Coleman přišel k němu. „Tak bude to!“ vykřikl.

Burnet, který sténal bolestí, mu pohlédl do očí a vyhrkl: „Jdi k čertu!“

Coleman na něho namířil kolt. „Už ti to nebudu opakovat. Běž pro to děvče!“

„Klidně si mě zabij, ale nikam nepůjdu!“

„Zrádče!“ sykl Coleman. Natáhl kohoutek revolveru a namířil Burnetovi mezi oči. „Zradils mě!“

Třeskl výstřel.

Nebyl to však výstřel z koltu, ale dunivá rána z sharpsky. Coleman vytřeštil oči a pomalu se skácel na zem. Burnet se otočil a spatřil Johna Davise, který stál několik yardů od nich, se sharpskou v rukou.

+ + + + +

Oddíl pronásledovatelů přilákaný střelbou přijel na plošinu. John Davis, dívka a Moose Willard, který se mezitím probral, jim vše vysvětlili. Jezdci vzali sedlové brašny banditů se zlatem a zase odjeli.

Burnet zachmuřeně hleděl na Davise. Pak pohlédl na Colemana a nadechl se.

„Večer odjedu,“ řekl John, který se cítil nesvůj. „Nemám s celou tou záležitostí nic společného, slyšíte? Byl jsem tu jen kvůli Diablovi. Ne kvůli Colemanovi nebo jeho synům. Rozumíte?“

Burnet přikývl. Ještě stále hleděl na Colemana. V koutcích úst mu trhalo.

Pomalu řekl: „Nemůžu vám poděkovat za to, že jste ho zastřelil.“

Sally Brownová však na Johna Davise mlčky kývla. Pohledem mu poděkovala za to, že zasáhl a zachránil muže, kterého milovala. Pomohla Burnetovi vstát a podepírala ho, když šli k ruině.

+ + + + +

John Davis vyšel ze zříceniny. Slunce zmizelo za horami. Světlá obloha pomalu tmavla. Do údolí a na úbočí hor se vkrádaly stíny.

John Davis si natáhl své těžké chrániče nohou a kabát. Revolverový opasek si opásal přes kabát. Vzduch se rychle ochlazoval, byl vlhký.

John si přehodil láhve s vodou a plátěný vak s potravinami přes rameno a vydal se k ohradě, kde už na něho čekal osedlaný kůň. Pečlivě přivázal vak a láhve na hrušku sedla a začal odvazovat uzdu z kůlu.

Když uslyšel kroky v písku a cinkání ostruh, otočil se. Šel k němu Burnet. Kabát měl přehozený přes ramena, levou ruku měl ve smyčce. V pravé držel sedlové pouzdro, z něhož trčela pažba pušky.

„Ještě pořád jste rozhodnutý vyřídit Diabla?“ zeptal se a zůstal stát před Johnem Davisem.

Ten zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „Rozmyslel jsem si to. Raději budu dávat lepší pozor na své klisny.“

„To je dobře,“ s úsměvem odpověděl Burnet. „I já jsem si kdysi myslel, že ho musím ulovit. Ale svět nejsou jen divoké oči a vražedná kopyta nějakého mustanga…“

„Je i jiný svět – v očích ženy,“ dodal John.

Burnet přikývl. „To jsem chtěl říct, Davisi. Ale Moose Willard kdysi řekl, že za každého z nás, kdo zemře nebo opustí hory, přijede někdo jiný. Za každého, kdo odjede, přijde někdo jiný, kdo bude riskovat život, jen aby chytil Diabla. Ale to už tady nebudu. Sally a já z hor odjedeme.“

„Přeji vám i děvčeti hodně štěstí,“ řekl Davis. „Co Willard?“

„Chtěl jsem, aby jel se mnou. Ale nemá zájem. Patří sem.“

John odvedl svého koně, silného ryzáka, od ohrady a chytil se hrušky sedla.

„Ještě něco,“ řekl Burnet. Podal Johnovi sedlové pouzdro s puškou. „Vezměte si to. Možná to budete potřebovat.

John vzal sedlové pouzdro a vytáhl pušku. Byla to těžká, dvouhlavňová brokovnice s uřezanými hlavněmi.

„To je jediný prostředek, jak zastavit útočícího mustanga. Zabije každého koně i každého člověka. Už mi mnohokrát zachránila život.“

„Děkuju.“

John strčil brokovnici do pouzdra a přivázal ho pod levou sedlovou brašnu. Pak se vyšvihl do sedla. Burnet mu podal ruku.

Stál na tom místě, i když už jezdec zmizel za okrajem plošiny.

John si zvedl límec svého kabátu a vydal se do houstnoucí temnoty.