John Kirby

Colorado western 178. Peklo vyhaslého ohně

Callahan viděl, jak se krví zbrocená squaw zhroutila. Chtělo se mu křičet, lomcoval jím bezmocný hněv. Věděl totiž, že tento výstřel spustil lavinu, která se již nedala zastavit. Bojovníci Modoků sáhli po svých puškách, vojáci zvedli karabiny. A v třesku výstřelů zemřela Callahanova naděje, že tento porobený kmen by ještě mohl mít šťastnou budoucnost. Rozhněvaně pohlédl na důstojníky – a náhle věděl, že toto děsivé krveprolití je součástí rafinovaného plánu…

Callahan s kamennou tváří pozoroval, jak kapitán James A. Jackson z prvního kavaleristického pluku seskočil ze sedla svého hnědáka a podal jednomu vojákovi uzdu.

Jeho pohled byl upřen na modocká tepee na břehu jezera Tule. Stály tam skupinky žen a dětí. Bojovníci pomalu kráčeli k Jacksonovým vojákům.

„Měli bychom je všechny utopit v jezeře,“ řekl kdosi vedle Callahana, „pak bychom se jednou provždy zbavili problémů.“

Callahan prudce trhl hlavou a rozhořčeně pohlédl na poručíka Fraziera Boutellea.

„To samé si asi Modokové myslí o vás,“ přidušeně odvětil, „a určitě na to mají větší právo než vy, poručíku! Zdá se, že zapomínáte, že tato země, ze které chcete Kapitána Jacka a jeho lid vyhnat, patří Modokům!“

Poručík Boutelle se nahlas rozesmál.

„Patří jen tomu, kdo je schopný ji ubránit,“ řekl se záludným tónem v hlasu.

Callahan by se na něho nejraději vrhl, ale cítil, že Boutelle ho chce jen provokovat.

Ptal se, proč ještě vůbec pracuje pro kavalerii. Jako armádní zvěd už skončil, ale generál Edward R. S. Canby ho poprosil, aby doprovodil Jacksona a zajistil, aby nedošlo k nepředloženému činu – jak ze strany vojáků, tak ze strany Modoků.

Callahan udělal generálovi laskavost. Jen kvůli němu. Znal Canbyho z navažských válek. Náčelník orlů, jak Canbymu přezdívali Navahové, uzavřel mír s Manuelitem, když se postaral o to, aby Navahové mohli odjet z rezervace Bosque Redondo u Fort Summeru na své území v severní Arizoně.

I s Modoky se Canby pokusil dohodnout. Kintpuash, náčelník, kterému běloši říkali Kapitán Jack, se odmítal vrátit zpátky do rezervace kmene Klamathů, kterou opustil před dvěma lety, aby se se svým kmenem usadil ve své původní vlasti, u jezera Tule a u Lost River.

Kapitán Jack nechtěl nic jiného než vlastní rezervaci. U namyšlených Klamathů by jeho lidé nepřežili. Neměli co jíst. Klamathové, kteří rezervaci považovali za svůj majetek, jim zakázali kácet stromy. A když Modokové dostali své příděly, Klamathové jim je ukradli.

Ne, Callahan by se ke Klamathům nevrátil, kdyby byl v kůži Kapitána Jacka. To by si mohl rovnou vpálit kulku do hlavy a jeho lidé s ním.

Generál Canby se svým návrhem dát Modokům rezervaci u jezera Tule narazil na prudký odpor, který ještě posilovali osadníci, kteří nechtěli, aby se poblíž nich usadili Modokové.

„Velký válečník“ Sherman posměšně řekl, že Modokové sice v Lost River Valley svou rezervaci mít mohou, ale jen velikosti hrobu.

Teď se to mělo stát skutečností.

Generál Edward R. S. Canby poslal ke Kintpuashovi kapitána Jamese A. Jacksona a 38 mužů z prvního kavaleristického pluku. Měli modockého náčelníka přinutit, aby opustil svou zemi a vrátil se do klamathské rezervace.

Callahan sklouzl ze sedla svého appaloosy a odešel od Boutellea. Nechtěl už jeho podlá slova dál poslouchat.

S Boutellem se v poslední době něco dělo. Callahan si dosud myslel, že poručík je Modokům a jejich přání přátelsky nakloněn. Už několik týdnů se však přátelil s jistým Burtem Ketchumem z Yreky. A zcela náhle se postavil na stranu těch, kdo chtěli Modoky vyhubit, pokud by se nepodřídili rozhodnutí bělochů.

Kapitán James A. Jackson začal udílet rozkazy. Bylo chladné listopadové ráno.

Vojáci odjistili karabiny a v široké řadě se postavili proti Modokům.

I ti byli ozbrojení.

Callahan cítil, jak na něm spočinul pohled Kapitána Jacka. Polil ho horký pot. Styděl se, protože musel přihlížet této nedůstojné hře.

Modokové a vojáci zůstali stát těsně u sebe.

„Kapitáne Jacku,“ nahlas řekl Jackson, „mám rozkaz od Velkého bílého otce, že se máte vrátit zpátky do rezervace Klamathů!“

Kapitán Jack měl kamennou tvář. Slyšel mumlání svých bojovníků a zvedl ruku.

„Odejdeme odtud,“ řekl. „Ale nevěříme vám. Už jste porušili příliš mnoho slibů. A teď si sem přijedete se zbraněmi v rukou a snažíte se nás zastrašit. Ještě nikdy jsem před vámi neutekl. Proč nepřijdete jako muži, když se mnou chcete mluvit?“

„Mám své rozkazy,“ přidušeně odvětil kapitán Jackson.

Callahan na něm viděl, že se necítí ve své kůži. Jackson byl u toho, když Canby Kapitánu Jackovi slíbil, že se postará o to, aby Modokové měli svou vlastní rezervaci.

„Ať se tvoji muži postaví do řady, Kapitáne Jacku!“ přikázal Jackson.

Modokové váhavě poslechli náčelníka, když na ně kývl. Callahan viděl rozzuřenou tvář Scarface Charleyho, s jizvou po řezné ráně. Ne, Modokové nebyli malé děti, ty nešlo jen tak obelstít. Callahan měl náhle špatný pocit. Už chtěl jít k Jacksonovi, když ten náhle řekl: „Slož svou zbraň, Kapitáne Jacku!“

Callahan ve tváři modockého náčelníka viděl překvapení.

„Proč?“

„Jsi náčelník,“ řekl Jackson. „Když složíš zbraň, udělají to i tvoji muži a pak mezi námi nedojde k boji.“

Kapitán Jack se ani nemusel otáčet, aby věděl, že to jeho bojovníci nemíní připustit.

„Ještě jsem nezabil jediného bělocha,“ tiše odvětil, „a neudělám to ani teď. Takže k žádnému boji nedojde.“

Kapitán James Jackson náhle zbledl.

„Složte zbraně, Kapitáne Jacku,“ opakoval. „Slibuju vám, že vám nikdo nic neudělá.“

Callahan viděl, jak Kapitán Jack váhal. Pak se sklonil a položil pušku na zem. Kývl na své bojovníky, aby udělali to samé.

V jejich tvářích se zračil hněv, ale většina udělala to, co jim přikázal jejich náčelník. Jeden po druhém složili zbraně k nohám Kapitána Jacka.

Callahan si olízl oschlé rty.

Viděl, jak Scarface Charley, který jako jediný ještě měl pušku a kolt, váhá. Ostrý pohled Kapitána Jacka ho však přinutil to udělat. Vztekle hodil pušku k ostatním zbraním. Už chtěl ustoupit, když tu se ozval hlas kapitána Jacksona.

„I revolver!“ řekl kapitán.

V černých očích Scarface Charleyho se zračila zloba.

„Máš mou pušku!“ zabručel.

Kapitán Jackson mávl levou rukou.

„Poručíku Boutelle!“ zvolal. „Odzbrojte toho muže!“

Callahan instinktivně položil dlaň na pažbu svého koltu značky Bisbee. Znal Scarface Charleyho. Byl horkokrevný a nemínil se nechat urážet.

Poručík Frazier Boutelle přistoupil k Modokovi. Krátce otočil hlavu a Callahan měl chvíli pocit, jako by Boutelle hleděl na něho. Potom si však všiml, že poručík se dívá za něho, na něco, co Callahan nemohl vidět.

Chtěl se obrátit, ale tu Boutelle opět trhl hlavou a vydal se ke Scarface Charleymu. Těsně před ním zůstal stát.

Zašklebil se, natáhl ruku a zasyčel: „Dej sem tu zatracenou pušku!“

„Nenechám si od tebe poroučet, bledá tváři!“ zabručel Modok.

Boutelle zrudl. Tasil kolt a zařval: „Dej sem revolver, ty rudý pse!“

V černých očích Scarface Charleyho se na okamžik zablesklo a Callahan již měl pocit, že Modok tasí a potrestá poručíkovu aroganci kulkou.

Pak však náhle jiskry z bojovníkových očí zmizely. Krátce pohlédl na Kapitána Jacka a ostatní. Byli neozbrojení. Nikdo z nich by do boje nemohl zasáhnout.

Scarface Charley pochopil, že by to byla sebevražda, kdyby nyní sáhl po zbrani. Pomalu sklonil ruku, aby vytáhl revolver a podal ho poručíku Boutelleovi.

V tom okamžiku za Callahanem třeskl výstřel.

+ + + + +

Na zlomek vteřiny panovalo naprosté ticho.

Pak se od tepee ozval výkřik.

Modokové trhli hlavami.

I Callahan viděl, jak se jedna modocká žena svalila na zem.

Callahan zbledl. Okamžitě pohlédl na Scarface Charleyho a poručíka Boutellea.

V Modokově tváři se zračila nenávist. V Boutelleově obličeji však Callahan viděl něco jako uspokojení. Okamžik byl překvapený. Pak však události nabraly spád.

Scarface Charley tasil revolver a málem Boutellea překvapil. Vypálili současně. Boutelle střílel příliš chvatně a nezasáhl. Kulka ze starého revolveru Scarface Charleyho proletěla Boutelleovým rukávem a zanechala mu šrám na nadloktí, který okamžitě začal krvácet.

Scarface Charley přiskočil k puškám, zmocnil se své zbraně a otočil se.

Kapitán Jack a ostatní bojovníci reagovali stejně rychle. Než mohli strnulí vojáci něco udělat, byli všichni Modokové opět ozbrojení.

„Pal!“ zabručel kapitán James A. Jackson, který hleděl na poručíkovu krvácející ruku.

Vojáci stříleli naslepo.

Callahan křečovitě sevřel uzdu appaloosy, který byl z třesku výstřelů nervózní a chtěl se vzpínat.

Srdce mu sevřela chladná ruka.

Věděl, že do tohoto boje nemůže zasáhnout. Nechtěl zastřelit žádného Modoka a nemohl ani zabít nikoho z vojáků.

Otočil se ke kopci, na který poručík Boutelle pohlédl těsně předtím, než třeskl výstřel. Ještě teď se tam nad houštím vznášel kouř.

Callahan slyšel výkřiky modockých žen a dětí, které běžely k jezeru, kde se vrhaly do člunů.

Třesk pušek byl ohlušující.

Poručík Boutelle řval: „Sakra, střílejte přesně, chlapi! Nenechte ty rudé bastardy uniknout!“

Jeden z kavaleristů začal vrávorat. Zasténal, svalil se na zem a chytil se za krvácející nohu.

První čluny zmizely v rákosí na břehu jezera Tule.

Callahan se vyšvihl do sedla svého appaloosy a tvrdým tlakem stehen ho uklidnil.

Na okamžik na něho pohlédl Kapitán Jack, pak modočtí bojovníci dorazili k jezeru. Někteří tlačili čluny se ženami a dětmi do rákosí, ostatní si klekli a stříleli na kavaleristy, které však v kouři, který se vznášel nad břehem jezera, nemohli jasně vidět.

Ozval se výkřik dalšího vojáka. Skácel se těsně vedle kapitána Jacksona. Kulka ho zasáhla do obličeje a Callahan viděl, jak kapitán zbledl.

„Zpátky!“ zvolal Jackson.

Vojáci se okamžitě otočili a dali na útěk. Modokové je ostřelovali.

Poručík Frazier Boutelle se stáhl jako poslední. Jeho tvář byla zkřivena nenávistí. Bylo na něm vidět zklamání.

Callahan si všiml, že modocká palba zasáhla osm kavaleristů. Jeden byl mrtvý. S podivně zkříženýma rukama ležel vedle jednoho keře.

Sedm dalších vojáků bylo zraněných. Někteří se snažili plazit za svými druhy.

Callahan měl pevně sevřené rty. Otočil appaloosu.

Poslední Modokové zmizeli v rákosí na břehu. Callahan věděl, kam se chtějí uchýlit.

Nic jiného jim nezbývalo.

Pohlédl na černou plošinu za jezerem.

Lávová pole.

Kdysi dávno tam vybuchla sopka a zalila to místo žhavou lávou. Ta vytryskla z nitra země a pokryla území o rozloze několika čtverečních mil. Zůstaly tam obrovské rokle, jeskyně a průrvy, když vychladla.

„Peklo vyhaslého ohně“, tak Modokové říkali tomu území.

Bylo pro ně posvátné a už dříve se tam stahovali, když je napadly nepřátelské kmeny.

Callahan v lávových polích několikrát byl. Vyznal se tam. Viděl sto stop hluboké trhliny, doliny a jeskyně, kde by se jediný muž mohl ubránit proti celé armádě, kdyby měl dost střeliva.

Callahan doufal, že armáda bude dost rozumná a nepokusí se Modoky v lávových polích napadnout. Pak by totiž na obou stranách tekla krev.

Vydal se na svém appaloosovi ke kopci, na němž třeskl první výstřel.

Za sebou slyšel hlas poručíka Boutellea, ale neotáčel se. Pak kolem něho hvízdla kulka a v téže chvíli uslyšel třesk výstřelu.

Sklonil se ke krku koně a otočil hlavu.

Boutelle na něho ještě stále mířil. Kapitán mu však znemožnil vypálit podruhé.

„Zbláznil jste se, poručíku!“ zařval Jackson. „Proč na Callahana střílíte?“

Callahan poručíkovu odpověď neslyšel. Pobídl appaloosu do cvalu.

Nyní již věděl, že jeho rozhodnutí jet na kopec bylo správné. Poručík Boutelle tomu chtěl zabránit. Střela, která zabila modockou squaw, tedy nebyla vypálena náhodou. Callahan pomyslel na okamžik, kdy Boutelle pohlédl na kopec, a došlo mu, že poručík čekal na to, až zákeřný střelec vypálí.

Musí toho zabijáka chytit.

Pak by se mohl dozvědět, o co tu šlo.

Na likvidaci Modoků musel mít zájem i někdo jiný než rančeři od jezera Tule. Callahan cítil, že tu je někdo další, kdo chce Modoky zničit.

Doufal, že onen zákeřný vrah mu řekne, kdo by to mohl být.

Nejprve však toho muže musí chytit.

+ + + + +

Callahan nalezl u houští nábojnici. Jasně tam byly vidět stopy holínek a okovaných kopyt.

Callahan se rozhlédl, ale nikoho neviděl. Střelec musel zmizet hned po výstřelu.

Callahan zamyšleně hleděl na stopy kopyt. Pak zvedl nábojnici. Ráže 44. Zřejmě Winchestrovka 66, pomyslel si.

Vyšvihl se do sedla appaloosy a vydal se po stopách. Ten muž se ani nesnažil je zakrýt. Očividně nepočítal s tím, že ho někdo bude sledovat.

Callahan si byl jistý, že mu ten muž neunikne. I kdyby ty stopy někde zametl. Ne nadarmo byl Callahan nejlepším zvědem prvního kavaleristického pluku a generál Canby mu často svěřoval obtížné úkoly.

Appaloosa běžel lehkým klusem.

Callahan byl zahloubán do svých myšlenek.

Viděl před sebou poručíka Boutellea a vysokého, dobře vypadajícího blondýna, který se jmenoval Burt Ketchum. V posledních týdnech je spolu mnohokrát viděl v Yrece.

Callahan se zlobil, že nebyl opatrnější a neposvítil si na Ketchuma. Věděl, že má ranč někde tady u jezera Tule.

Náhle se probral z myšlenek. Měl podivný pocit. Přivřel oči a pohlédl na stopy, které mizely za kopcem.

Appaloosa jako by cítil, že tu něco nehraje. Zastavil se a tiše frkal.

„O.K., kamaráde,“ zamumlal Callahan. Vytáhl pravou nohu ze třmenu a tu nad svahem uviděl bílý obláček. Vrhl se stranou.

Kulka mu proletěla těsně kolem hlavy.

Přidušeně zaklel, když dopadl do prachu, několikrát se převalil, bleskově vytáhl remingtonku a namířil.

Druhá kulka se těsně vedle něho zaryla do země.

Callahan vypálil.

Ozval se tichý, rozhořčený výkřik.

Callahan se usmál, když to slyšel. Nad svahem se objevil zvířený prach. Věděl, že střelec prchá.

Vyskočil a přiběhl k appaloosovi, který před ním chvíli ustupoval, ale pak zůstal stát. Vyšvihl se do sedla a pobídl ho. Vydal se ke svahu.

Remingtonku držel v pravé ruce.

Pak dorazil na temeno kopce.

Pod sebou viděl jezdce na šedákovi, který zmizel v lese, jenž se táhl až k jezeru.

Rozzuřený Callahan strčil remingtonku zpátky do sedlového pouzdra. Ten chlápek si vybral dobré místo, mohl odtud rychle zmizet.

Pravděpodobně počítal s tím, že Callahana netrefí. Věděl snad, kdo ho pronásleduje?

Callahan si uvědomil, že onen světlovlasý, hezoun Burt Ketchum z Yreky měl šedáka. A střelec měl postavu podobnou Ketchumově. Callahan však bohužel neviděl, zda měl blond vlasy, měl totiž široký stetson.

Sevřel rty.

Byl rozhodnutý toho vraha chytit.

Kopl appaloosu do slabin a vydal se k lesu.

Lomcoval jím hněv, když pomyslel na to, že Ketchuma za tu vraždu zřejmě nikdo nepotrestá. Bylo pravděpodobné, že všichni vojáci i kapitán Jackson a poručík Boutelle budou přísahat, že první ránu vypálil Scarface Charley a že ta squaw to koupila až v následující přestřelce.

Callahan sevřel uzdu tak silně, že mu zbělaly klouby prstů.

Ne, soudy proti Ketchumovi nezasáhnou, tím si byl jistý.

Ale existoval jiný způsob, jak někoho potrestat.

Zachmuřil se.

Nejdřív musel polapit Burta Ketchuma. Ta nábojnice byla důkazem toho, že to on střílel na modockou squaw. Ketchum musel být výtečný střelec, když zasáhl na takovou vzdálenost. Callahana poněkud udivilo, že netrefil jeho.

Pravděpodobně nepočítal s tím, že se za ním vydám, pomyslel si.

Když dorazil ke kraji lesa, zaváhal.

Uvažoval, zda mu Ketchum v lese nenastražil past.

Nechtěl to riskovat. Pomalu otočil appaloosu a pobídl ho do ostrého cvalu. Chtěl objet les a pak pokračovat kolem jezera, aby Ketchumovi odřízl cestu do Yreky.

Ještě za sebou neměl ani sto yardů, když tu uslyšel výstřely.

Nejprve si myslel, že kulky mířily na něho. Instinktivně se přikrčil. Pak ale pochopil, že za lesem na břehu jezera se rozpoutal lítý boj.

Zmocnila se ho neblahá předtucha. Věděl, že tam, na druhém břehu Modoc River, která vtékala do jezera, tábořil modocký náčelník Hooker Jim se svými lidmi. Kdyby tam generál Canby poslal vojáky, Callahan by o tom věděl,.

Ne, na tábor Hooker Jima nezaútočila armáda.

Callahan zbledl.

Teď mu to došlo.

Poručík Frazier Boutelle a Burt Ketchum!

Výstřel ze zálohy, který rozpoutal boj proti lidem Kapitána Jacka.

A teď útok na Hooker Jima!

Callahan dospěl k přesvědčení, že Modoky chtěli pobít osadníci a rančeři od jezera Tule.

Divokým výkřikem pobídl appaloosu. Věděl, že ten boj už zřejmě nezastaví, ale chtěl to alespoň zkusit…

+ + + + +

Sněhobílé vlasy ramenatého starého muže v ranním slunci doslova svítily. Jeho tvář byla zrudlá. Nad hlavou mával springfieldkou a jeho hlas připomínal hřmění.

Sám naslepo vystřelil mezi tepee na stíny, pohybující se mezi stany.

Neviděl, jak jeho kulka zasáhla dítě, které jeho matka nesla v ruce. S výkřikem se svalila na zem a pohlédla na své mrtvé dítě.

O něco dál se k zemi skácela stará žena, kterou kulka zasáhla do hrudi.

Trvalo to téměř minutu, než se Modokové vzpamatovali z překvapení natolik, že začali střílet.

„Palte na záblesky!“ řval bělovlasý muž. „Nažeňte ty ničemy do řeky!“

Duněly výstřely, mnoho modockých bojovníků bylo zasaženo, ale žádný se neskácel na zem.

Táborem zněl hlas Hooker Jima.

Obrana Modoků byla stále prudší a první běloši koupili kulky.

Vedle bělovlasého muže se objevil mladík, který mu byl velmi podobný.

„Nemůžeme jít blíž!“ zvolal. „Ti zatracení bastardi střílejí přesně!“

Starý muž otočil hlavu. Chtěl něco říct, ale pak pohlédl za svého syna, který si toho všiml a ohlédl se.

„Burt!“ vyhrkl mladík. „Má zatraceně naspěch. Že by něco nevyšlo?“

Starý muž zavolal na své lidi, že se mají krýt a střílet jen najisto. Pak otočil koně a vyrazil k Burtu Ketchumovi. Mladík ho následoval.

Míli od bojiště se setkali.

Ketchumova pohledná, snědá tvář byla strhaná.

„Callahan!“ vykřikl. „Ten zatracený ksindl mi je v patách! Všiml si, že jsem ležel na kopci a střílel odtud, pane Wrighte!“

Ben Wright si levou rukou prohrábl vlasy.

„Jede za tebou?“ vyhrkl.

Burt Ketchum přikývl.

„Číhal jsem na něho, ale netrefil jsem. Unikl jsem přes les, ale znáte jeho appaloosu. Pokud jel po stopách, bude tu každým okamžikem!“

„Poznal tě, Burte?“ zeptal se Jimmy Wright.

Ketchum pokrčil rameny.

„Mě možná ne,“ odvětil, „ale mého šedáka určitě!“

Pohlédl do studených, světle modrých očí starého muže a rychle dodal: „Nechal jsem na kopci tu nábojnici, jak jste mi řekl, pane Wrighte! Callahan ji určitě našel.“

Starý muž pomalu přikývl. Pohlédl na okraj lesa, ale nikoho neviděl.

„Zpátky k ostatním!“ zabručel. „Musíme se snažit zneškodnit co nejvíce bojovníků. Kolik jich odpravili vojáci – nebo Callahan přestřelce zabránil?“

Burt Ketchum viděl v těch přivřených, světle modrých očích hrozbu a zmocnil se ho nepříjemný pocit, který měl vždy, když do nich pohlédl. Zavrtěl hlavou.

„Asi tomu nedokázal zabránit,“ odvětil pohnutým hlasem. „Slyšel jsem mnoho výstřelů…“

„Ty jsi to neviděl?“ Starý muž prudce zastavil svého koně.

„Já… já jsem jen viděl, jak Callahan… takže jsem odjel, aby mě nechytil,“ řekl Ketchum přeskakujícím hlasem.

Ben Wright zrudl, nakvašeně se otočil a vydal se k ostatním, kteří se kryli.

Se sevřenými rty pozoroval, jak se Modokové dali na útěk. Viděl, že tam nechali jen jednu mrtvou ženu.

Zaklel. Představoval si to jinak. Hooker Jim měl u sebe nanejvýš tucet bojeschopných mužů.

Ben Wright zavolal na své lidi. Někteří vstali a pohlédli na něho.

Přestřelka skončila.

Viděli, jak Modokové prchají podél břehu jezera Tule.

„Chtějí na lávová pole, Bene,“ řekl jeden z mužů.

Ben Wright přikývl.

„Přesně tam jsme je chtěli mít,“ zabručel. „Burt mi právě řekl, že kapitán James jackson a jeho vojáci se zapletli do přestřelky s rudými psy Kapitána Jacka. Byla to tvrdá bitva. Doufám, že tam padlo co nejvíc rudochů. A pár mrtvých vojáků by též nebylo na škodu.“

Muži přikývli..

Bylo načase, aby Modokové zmizeli. Dlouhou dobu od nich měli pokoj, jenže před dvěma lety se náhle vrátili a opět se usadili u jezera. Zatím jejich protesty u armády k ničemu nevedly. Teď se konečně zdálo, že se Modokové vrátí do klamathské rezervace.

„Konečně nám přestanou střílet krávy a krást koně,“ zabručel jeden drobný muž.

Ben Wright přikývl.

„A nezapomeň na masakr u Bloody Pointu,“ řekl. „Za to ti rudí psi ještě nezaplatili!“

+ + + + +

Callahan viděl hořící tepee a vzadu u jezera oblak prachu, který zvířili prchající jezdci.

Před tepee se shromáždila skupina bělochů.

Callahan přivřel oči, když poznal šedáka, v jehož sedle seděl Burt Ketchum. Mladík na něho hleděl, když Callahan přebrodil Modoc River, a pomalu jel k jezdcům.

Callahan si z pouzdra na pravém stehně nenápadně povytáhl Bisbee.

Neměl z chlápků, jako byl Ketchum strach, všiml si však starého Bena Wrighta. Ten byl známý svou nenávistí k Modokům. Byl to on, kdo před téměř dvaceti lety pozval otce Kapitána Jacka, náčelníka Combutwaushe, a dvaačtyřicet jeho nejlepších bojovníků na oslavu, kde je všechny chtěl otrávit. Modokové však byli nedůvěřiví. Tehdy Ben Wright tasil kolt a začal na neozbrojené Modoky střílet.

Jen pět bojovníků masakr přežilo.

Ben Wright byl ve své nenávisti schopen děsivých věcí, to už dokázal mnohokrát.

Co dělal tady?

Callahan věděl, že to nebyla náhoda, že osadníci a rančeři zaútočili na tábor Hookera Jima právě tohoto rána. Byla to domluvená akce.

To, zda o tom věděl kapitán James Jackson, Callahan říct nemohl, ale poručík Boutelle v tom byl namočený určitě, tím si byl jistý. Tři yardy před muži, kteří stáli v řadě před ním, zastavit Remingtonku nyní držel volně v levé ruce, pravou měl nad pažbou koltu.

„Ahoj, Wrighte,“ protáhle řekl. „Už vám Ketchum o všem řekl?“

Starý muž přivřel oči. Patrně věděl, že nedokáže zakrýt nenávist, která se v nich zračila.

„Střílel jste na něho, Callahane!“ vyhrkl. „Kdo vám dal právo střílet na bělocha?“

Callahan se předklonil ze sedla a vrhl na Bena Wrighta ledový pohled.

„To vy jste mu dal příkaz odkrouhnout ze zálohy nějakou modockou squaw, aby mezi Modoky a vojáky došlo k boji?“

Starý muž se zašklebil. „Těmto lidem tady…,“ ukázal kolem sebe „…nemusím říkat, aby stříleli na Modoky. Udělají to sami, když je uvidí.“

Callahan levou rukou sevřel pažbu remingtonky. Měl nutkání na Wrighta namířit a oddělat ho.

„Myslím, že už jste zabil dost Modoků, Wrighte!“ vyhrkl.

Starý muž zavrtěl hlavou.

„Dost budu mít teprve tehdy, až už žádný nebude naživu, Callahane! Nedokážu zapomenout na těch dvaasedmdesát osadníků, které ty bestie povraždily!“

„To už je více než dvacet let stará historie, Wrighte,“ řekl Callahan. „Mezitím už jste se pomstil. Myslím, že tím to je vyrovnané. Nežeňte Modoky do války, která by spoustu bílých kavaleristů stála život.“

„Pár mrtvých vojáků by bylo dobrých, aby armáda konečně pochopila, že má s tou pakáží zatočit,“ zabručel Ben Wright.

Callahan mu neodpověděl. Věděl, že Wrightovu nenávist nic nezmírní. Zato pohlédl na Burta Ketchurna, v jehož očích se zračila stejná nenávist, jakou viděl u Bena Wrighta a jeho syna Jimmyho.

„Obviním tě z vraždy té squaw, Ketchume,“ chladně řekl. „Našel jsem nahoře na kopci nábojnici…“ Odmlčel se, když si všiml lehkého úsměvu v Ketchumově a Wrightově tváři. Zároveň si koutkem oka všiml, že v Ketchumově sedlovém pouzdře není Winchestrovka 66, nýbrž sharpska ráže 40.

„No, co je s tou nábojnicí?“ potměšile se zeptal Ben Wright a Callahan pochopil, že to je rafinovaná hra.

Nic neřekl. Věděl, že proti Benu Wrightovi nic nezmůže. Přesto Burtu Ketchumovi pohlédl do očí a řekl: „Jsou i jiné tresty než šibenice.“

Pobídl appaloosu a ten pomalu ustupoval.

Nikdo z přítomných se neopovažoval pohnout. Někteří možná měli strach. Ben Wright věděl, že Callahan je přítelem generála Canbyho a že ho nesmí podcenit.

Kromě toho Callahan uměl zacházet se zbraněmi. Půl tuctu z nich by šlo k čertu, než by ho vyřídili.

Callahan se usmíval, když otáčel appaloosu. Pak ho kopl patami a vyrazil mezi hořící tepee.

Neohlížel se. Jel za Hooker Jimem a jeho lidmi. Doufal, že se mu podaří mluvit s Kapitánem Jackem. Věděl, že Modokové nyní musejí zůstat rozumní, pokud chtějí přežít. Nesměli bělochy příliš provokovat, jinak jim hrozila zkáza.

Callahan uvažoval o vyděšeném, a přesto číhavém pohledu Burta Ketchurna. Něco na tom mladíkovi ho varovalo. Nemohl se zbavit dojmu, že sleduje své vlastní cíle a že Bena Wrighta s jeho nenávistí vůči Modokům jen zneužívá.

Rychle ty myšlenky zahnal.

Nyní byli důležití Modokové.

Ocitli se na rozcestí.

Callahan doufal, že Kintpuash – Kapitán Jack – bude dost rozumný na to, aby to poznal. V žádném případě se nesměli pustit do boje s armádou, protože pak by byli ztraceni…

+ + + + +

Ron Haines začal svou práci brzy, protože s ní chtěl být hotov ještě toho dne. Pohlédl na práchnivé kůly v ohradě a věděl, že je měl už dávno vyměnit. Ale teprve včera, když jeden z koní prolomil několik tyčí a večer na něho jeho žena Emily vyčítavě hleděla, se rozhodl, že se do toho pustí.

Jim, jeho osmnáctiletý syn, byl již dva dny v kopcích, protože tam objevil stopy velkého grizzlyho.

Ron Haines přidušeně nadával, když z kůlny nesl k ohradě nové kůly, které měl připravené už od léta.

Večer se Emily pokoušel vysvětlit, že to pro jednoho člověka bude dřina, ale ona uštěpačně odsekla, že jenom hledá výmluvy, jak se vyhnout nepříjemné práci. S reptáním si šel lehnout a jen tiše zabručel, když mu Emily dala polibek na dobrou noc.

Ron Haines z domu slyšel rachot hrnců.

To byla Katy, jeho patnáctiletá dcera.

Usmál se – jako vždy, když na ni pomyslel. Katy byla jako sluníčko. To má po mně, pomyslel si. Je vždycky veselá, ochotná pomoct a milá. Muž, který si Katy jednou vezme, si už teď může gratulovat.

Za domem hartusila Emily. Byla už tři hodiny na nohou. Prala a jistě už věšela první prádlo.

Ron Haines právě u ohrady složil dva kůly a chtěl jít k remíze, když tu uslyšel tiché, tlumené dunění, které pomalu sílilo.

Hned věděl, co to je.

Byl to dusot mnoha kopyt.

Otočil hlavu a šel ke kůlně. Odtud pohlédl na sever. Emily právě za domem věšela na šňůru ubrus. I ona slyšela ten hluk. Pohlédla k oblaku prachu, který se vznášel nad kopcem na sever od ranče.

Potom se na kopci objevili jezdci. Cválali.

Ron Haines přivřel oči.

Poznal, že to jsou indiáni.

Klidnými kroky přišel k Emily, která na něho hleděla.

„Doufám, že nepojedou přes náš dvůr,“ řekla a pohlédla na prádlo, které už viselo na šňůře. „To bych to mohla rovnou prát znovu.“

Oblak prachu za jezdci se zvětšoval.

Ron Haines poznal, že to jsou Modokové. Zkřížil si ruce na prsou. Věděl, že Modokové jsou někdy jako děti a že rádi děsí bílé farmáře a rančery, kteří se usídlili na jejich půdě.

Tentokrát však z toho celého měl špatný pocit.

Pohlédl na Emily a řekl: „Něco s nimi není v pořádku, Emily. Raději běž domů.“

Hleděla na něho, jako by nerozuměla.

„Jsou to naši přátelé, Rone,“ odvětila. „Proč bych se před nimi měla skrývat?“

Ron Haines nic neřekl.

Sám nevěděl, co s ním náhle bylo. Zmocnil se ho podivný neklid, když spatřil první snědé tváře. Něco se mu na nich nelíbilo.

„To je Hooker Jim se svými lidmi,“ s úlevou řekla Emily. Dupla. „Kruci! Proč nejede pomaleji! Vidí přece, že jsem pověsila prádlo!“

V té chvíli Ron Haines zalitoval, že s sebou nemá winchestrovku. Mohl pro ni běžet do domu, ale nepohnul se.

Proč zbraň, pomyslel si. Jsou to přece naši přátelé! Jak často s námi sedávali v obývacím pokoji a jedli jablkovou buchtu, kterou upekla Emily!

Modokové nezpomalili.

V jejich čele jel Hooker Jim. Mířil přímo k Ronu Hainesovi a jeho ženě. V jeho snědé tváři nebyla ani stopa po přátelství, které ho s Hainesy spojovalo. Hainesové přišli do země Módoků jako první a vždy si s Kapitánem Jackem a jeho lidmi rozuměli. Nikdy s nimi nebyli ve sporu a Haines se postavil proti Benu Wrightovi a jeho nenávisti a podpořil Modoky v jejich oprávněných požadavcích.

Ron Haines zvedl pravou ruku.

Jeho tvář byla bledá, když Hooker Jim náhle zvedl pušku a vypálil.

Ron Haines byl tak zmatený, že tam jen strnule stál, dokud přes dusot kopyt neuslyšel tiché povzdechnutí.

Ohlédl se.

A pak vykřikl, protože spatřil Emily, která ležela na zemi, napůl přikrytá ubrusem, kterého se chtěla chytit, když se skácela, a který strhla na zem. Její šaty byly na hrudi od krve.

Ron Haines se vrhl k ní a chytil ji za ruce, v nichž držela ubrus.

Otevřela ústa a Ron Haines skrze hukot v uších, dusot kopyt a výkřiky Módoků uslyšel její tichý hlas.

„Proč… to… udělali?“ zašeptala.

Ron Haines zařval jako poraněné zvíře, když jí zeskelnatěly oči a klesla hlava. Vyskočil, zahrozil pěstmi a pohlédl na Hooker Jima.

„Co jste to udělali?“ zvolal. „Vždycky k vám byla hodná! Proč jste ji zavraždili?“ Pak se vrhl proti Hooker Jimovi, jehož kůň se Vzepjal. Zvětřil krev.

Ron Haines ho chtěl strhnout ze sedla, ale potom viděl, jak bojovník, který se jmenoval Kudrnatý doktor, před domem seskočil ze sedla a rozběhl se ke vchodu.

Haines se otočil.

Rval jako šílenec.

Kudrnatý doktor na krátkou chvíli zaváhal, ale pak běžel dál a zmizel v domě.

Haines již nemyslel na Modoky, kteří stáli na dvoře. Myslel na Katy, která byla v kuchyni a možná si ještě nevšimla, co se venku děje.

Musela ten výstřel slyšet, uvědomil si.

Rozběhl se kolem domu a právě dorazil k rohu, když tu uslyšel výstřel z revolveru.

Bylo to, jako by kulka trefila jeho samotného. Dělaly se mu mžitky před očima, když slyšel tichý výkřik Katy. Ani si nevšiml, že ostatní Modokové běží za ním a míří mu na záda.

Katy ležela na verandě. Její světlé šaty byly od krve, na levém boku byly nasáklé krví.

Kudrnatý doktor stál dva yardy před děvčetem a mířil na ně revolverem, z něhož se ještě kouřilo.

Ron Haines zařval a vyrazil vpřed.

Za ním třesklo několik pušek a revolverů, ale kulky ho netrefily.

Kudrnatý doktor na něho hleděl, jako by to byl duch. Strnul a úplně zapomenul na revolver, který držel v pravé ruce.

Ron Haines se vrhl proti němu. Chytil ho za krk a Modok teprve nyní pochopil, jaké mu hrozí nebezpečí.

Kudrnatý doktor se pokusil Hainese udeřit pažbou koltu, ale zasáhl jen jeho rameno. Haines mu sevřel krk a Modok nemohl dýchat.

„Vrahu!“ zvolal Ron Haines s nenávistným výrazem v obličeji. „Ty proklatý vrahu!“

Tu se ozval třesk výstřelů a několik kulek ho zasáhlo do zad. Začal se propadat do temnoty a již nevěděl, že pustil Modoka a svalil se na zem.

Výkřiky indiánů slyšel jakoby přes zeď a pak se najednou rozhostilo ticho.

Ron Haines již nežil.

+ + + + +

Hooker Jim hleděl na ostatní.

Viděl, že někteří byli pobouřeni tím, co on a Kudrnatý doktor udělali, ale bylo mu jasné i to, že již není cesty zpět poté, co na ně běloši vedení Benem Wrightem zničehonic zaútočili.

„Budeme bojovat s bělochy všude, kde je potkáme!“ chraplavě zvolal. „Jestli nás budou chtít pobít, předejdeme je. Pojedeme na lávová pole! Zabijeme ještě víc bělochů! Toto je válka!“

Začali křičet a v jejich očích se objevil triumf. Vůbec poprvé od chvíle, kdy se jejich náčelníkem stal Kintpuash, zabili bělochy. Jinak vždy běloši vraždili je. Teď to bylo naopak.

Hooker Jim pomyslel na Bena Wrighta a jeho světlovlasého syna. Zmocnila se ho nenávist a věděl, že bude muset zabít ještě mnoho bělochů, než se té nenávisti zbaví.

Pravou rukou zvedl pušku a vykřikl: „Pojedeme k dalšímu ranči! Pomstíme se!“

Kopl poníka a vyrazil. Ostatní ho s jekotem následovali.

Za nimi zůstali tři mrtví lidé.

Běloši, kteří Modokům nikdy neudělali nic zlého.

Museli zemřít kvůli zákeřnosti jiných.

Jim Hooker neznal slitování.

Po cestě k lávovým polím přepadl ještě tři další farmy a zabil devět bělochů, kteří jim nikdy nic neudělali.

O tom však Hooker Jim a jeho bojovníci neuvažovali. Pro ně již žádní dobří běloši neexistovali. Všichni byli špatní a chtěli je zničit. Kdyby se nebránili, brzy by je vyhubili nebo by pomřeli hlady v rezervaci Klamathů, které nenáviděli ještě víc než bělochy.

Jako uragán se vrhli na farmy a nechápali, že tím definitivně zpečetili svůj konec.

+ + + + +

Callahanův obličej připomínal kamennou masku, když se narovnal a pohlédl na jezdce, který se hnal k Hainesovu ranči.

Nehýbal se.

Věděl, že Jima Hainese nemůže ušetřit šoku. Sám na ranč dorazil teprve před několika minutami. Přivedly ho tam stopy prchajících Modoků.

Jim vedle něho seskočil ze sedla zpoceného ryzáka a vrhl se k zakrvácenému otci, který ležel na zemi.

„Tati!“ křičel. „Tati!“ Lomcoval jím, jako by mu tak mohl navrátit život. Potom zvedl hlavu a strnul. Na verandě uviděl tělo své sestry.

Callahan sevřel rty. Sevřelo se mu hrdlo, když viděl mladíkovo zoufalství.

Jim Haines neměl daleko k šílenství.

„Mami!“ zvolal náhle a vyskočil. Vyděšeně se rozhlížel a teprve pak spatřil Callahana. Vytřeštil oči.

„Callahane!“ zašeptal. „Kde je máma?“

Callahan k němu přistoupil a chytil ho za rameno.

„Je mrtvá,“ chraplavě odvětil. Připadalo mu to, jako by to řekl někdo jiný.

Jim Haines se chtěl vytrhnout, ale Callahan ho držel pevně.

„Chlapče!“ řekl. „Na tom už nemůžeš nic změnit!“

Jim Haines se bránil, ale když si všiml, že to nemá smysl, ochabl a opřel se mu o rameno. Rozvzlykal se a nechal se Callahanem odvést od mrtvých.

Byl vyřízený.

Callahan ho odvedl do stínu kůlny. Doufal, že Jim Haines bude ještě nějakou dobu ochromený zděšením, aby mohl vykopat hrob.

Odešel s rýčem zhruba padesát yardů od domu a tu se náhle Jim Haines objevil vedle něho. I on si přinesl rýč.

Jeho tvář byla zalita slzami. V očích měl smutek, ale už neplakal. Mlčky kopal vedle Callahana a byl klidný i tehdy, když pak k hrobu přinesli mrtvé. Callahan měl pocit, jako by v mladíkovi něco vyhaslo.

Potom stáli před hrobem, nad nějž Callahan postavil kříž. Sepnuli ruce, ale nikdo z nich neřekl ani slovo.

Callahan viděl, jak mladík pohybuje rty, a věděl, že něco udělá, až se přestane modlit.

Nebyl překvapený, když se Jim Haines zničehonic prudce otočil a energickými kroky šel zpátky na ranč. Pak z ohrady vyvedl vraníka svého otce.

Mlčky ho začal sedlat. O Callahana, který se posadil na tyč ohrady, se nestaral.

Potom vraníka přivedl před dům.

Callahan šel za ním.

Chvíli to trvalo, než mladík vyšel z domu. V levé ruce nesl dvě napěchované sedlové brašny, v pravé sharpsku, kterou strčil do druhého sedlového pouzdra vedle winchestrovky.

„Co chceš dělat, Jime?“ chraplavě se zeptal Callahan.

Mladík na něho pohlédl. Vypadalo to, že teprve nyní pochopil, že není sám. Nějakou dobu to trvalo, než odpověděl.

„Jedu potrestat vrahy!“ vyhrkl. V jeho očích byly zlověstné jiskry.

„Takže ty víš, kdo to byl?“ protáhle se zeptal Callahan.

Jim Haines mu pohlédl do očí.

Pomalu přikývl.

„Byl jsem nahoře u jezera Tule,“ tiše řekl. „Viděl jsem, jak se pokusili pobít lidi Hooker Jima. Chtěli je postřílet jako divou zvěř! Sledoval jsem stopu Hooker Jima, Callahane, a ta mě přivedla až sem! Vím, že to udělali Hooker Jim a jeho bojovníci, ale vím i to, že skutečný vrah mé rodiny se jmenuje Ben Wright. Pojedu na Wrightův ranč a zabiju Wrighta a jeho syna! U jezera Tule a na Lost River nebude mír, dokud budou naživu. Můžeš se mě snažit zastavit, Callahane, ale to se ti nepovede! Na to se můžeš spolehnout!“

Callahan nedal najevo své překvapení. Myslel si, že Jima ta bolest připravila o rozum, mladík si však i tváří v tvář smrti svých nejbližších zachoval chladnou hlavu a chápal, jaká hra se tu hraje.

A měl pravdu.

Skutečný vrah Rona, Emily a Katy Hainesových se jmenoval Ben Wright!

Callahan pomalu zavrtěl hlavou.

„Mýlíš se, Jime, jestli si myslíš, že Uvažuju jinak než ty,“ odvětil. „Mám stejný názor. Ale jsem přesvědčen, že to, co teď chceš udělat, je chyba. Ben Wright dnes spustil něco, co se už nedá zastavit.“ Tiše mu pověděl o událostech u jezera Tule, o Wrightech, o poručíku Boutelleovi a o Burtu Ketchumovi. „Všechno to bylo naplánované, Jime,“ řekl nakonec.

Jim Haines reagoval prudce.

„To jsou jen další důvody pro to, abych Bena Wrighta vyřídil,“ vyhrkl.

Callahan přikývl.

„Ano, musí být potrestán,“ řekl, „ale nesmí zemřít jako mučedník, nýbrž jako zločinec a vrah, kterým také je. Modokové musejí být očištěni. Kapitán Jack a jeho lidé budou muset zaplatit za to, co provedl Ben Wright, Jime. Tomu už nezabráníme. Ale děti Modoků musejí dostat šanci! A tu jim vezmeš, jestli Bena Wrighta zabiješ, aniž by byl usvědčen jako vrah.“

Jim nejistě pohlédl na zem.

Callahan věděl, že ho zmátl. Mladík teď zřejmě nevěděl, proč by měl dál žít. Callahan si však byl jist, že pokud to Jim překoná, bude mít Ben Wright nepřítele, na kterém si vyláme zuby.

„Pojedeme do Yreky, hochu,“ řekl Callahan a položil Jimu Hainesovi ruku na rameno. „Posvítíme si na Ketchuma a poručíka Boutellea a zeptáme se jich, co za tím je. Znáš Burta Ketchuma?“

Jim Haines přikývl.

„Vyrůstal na Pearceově farmě, u sousedů Bena Wrighta. Je to sirotek. Jeho rodiče při masakru u Bloody Point přišli o život, když Modokové přepadli osadnickou karavanu a pobili dvaasedmdesát bělochů. Ketchum je jedním ze tří lidí, kteří to tenkrát přežili. Bylo mu tehdy dvanáct.“

Callahan pomalu přikývl.

To vysvětlovalo, proč mladík nenáviděl Modoky. Ale jak to souviselo s poručíkem Boutellem? Boutelle pocházel z Louisiany a neměl důvod Modoky nenávidět. Co mohlo důstojníka přimět k tomu, aby se spřáhl s lidmi, jako byli Wright a Ketchum?

Callahan si dokázal představit jen jediný důvod. Peníze.

Mohl však Ben Wright mít dost peněz na to, aby na svou stranu přetáhl někoho, jako byl Frazier Boutelle?

Callahan náhle věděl, co má dělat.

Přišel ke svému appaloosovi a vyšvihl se do sedla.

Jim Haines chvíli váhal, ale pak se vytáhl do sedla svého vraníka a vydal se za Callahanem na západ po stezce, která vedla do Yreky.

Už se neohlížel. Bylo jisté, že to bude trvat dlouho, než na tu hrůzu zapomene.

+ + + + +

Yreka se podobala vosímu hnízdu, do kterého někdo šťouchl železnou tyčí.

Na ulicích stáli muži, kteří rozhořčeně diskutovali. Z malé posádky se ozvaly tóny trubky. I tam byli všichni na nohou.

Kapitán James A. Jackson se již podle všeho se svými jezdci vrátil a podal majoru Johnu Greenovi hlášení.

Callahan a Jim Haines projížděli okolo mužů, kteří na ně nahlas volali. Callahan však neodpověděl. Ze saloonu Sacramento se ozvaly pronikavé hlasy. Callahan viděl, jak se Jim Haines zachmuřil, když poznal hlas Burta Ketchuma.

Mladík chtěl na svém vraníkovi jet k saloonu, ale Callahan ho zastavil a kývl na dům vedle marshalovy úřadovny.

„Pojďme nejdřív k panu Steelovi, Jime,“ řekl. „Poví nám o všem, co se mezitím stalo ve městě.“

Jim Haines se jen neochotně podvolil. Byl rudý hněvem a pravou rukou svíral pažbu svého remingtonu.

Pak však poslechl a vydal se za Callahanem k advokátovu domu.

Elisha Steele byl člověk, který se s Modoky už dlouho znal a byl přítelem Kapitána Jacka. Bojoval o právo Modoků na vlastní rezervaci u jezera Tule, jeho protivníci však byli příliš početní. Nikdo na něho nedal a většinou mu nadávali, že se bratříčkuje s indiány, i když všichni věděli, že to je poctivý a čestný člověk.

Na chodníku před marshalovou úřadovnou Callahan spatřil marshala Kena Pryora, který tam stál v hloučku půl tuctu mužů. Něco řekl jednomu z nich, aniž odtrhl pohled od Callahana, a ostatní se otočili.

Šklebili se.

Callahan věděl, že Pryor stojí na straně Wrighta a jeho přívrženců, kteří požadovali likvidaci Modoků. Pro něho musely být události tohoto dne zadostiučiněním. Konečně se ukázalo, že to s Modoky po dobrém nejde.

Callahan se o Pryora nestaral. Sklouzl ze sedla, omotal uzdu appaloosy okolo zábradlí a šel na chodník. U dveří zatáhl za zvonek. Tiše to zazvonilo.

„Teď je s tvými rudými kamarády konec!“ zvolal jeden z mužů stojících vedle marshala Pryora. „A ani Steele už ti nepomůže!“

Callahan si těch posměšných slov nevšímal. Z domu se ozvaly kroky a po chvíli se otevřely dveře. Objevilo se v nich děvče, které na něho překvapeně pohlédlo a řeklo: „Dobrý den, pane Callahane. Určitě chcete k tátovi. Bohužel není doma.“

Callahan pozvedl obočí.

„Dobrý den, Louello,“ řekl. „Kde je váš otec?“

„Musel pracovně do Sacramenta a…“ Zakoktala se a Callahan viděl, jak její krásná tvář zrudla.

Callahan se ohlédl.

Mezitím k němu přišel Jim Haines.

„To je Jim Haines, Louello,“ tiše řekl Callahan. „Jeho rodiče a jeho sestra dnes byli zavražděni.“

„Och…“ Louella Steelová zbledla. „Nechcete… nechcete jít dovnitř?“ tiše se zeptala.

Callahan pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. Nechtěl Steelům dělat potíže, i tak už jich měli dost.

„Kdy bude váš otec zpátky?“

„Hned se vrátí, až uslyší, co se stalo u jezera,“ odpověděla.

Callahan přikývl a řekl: „Zůstanu s Jimem ve městě. Zase přijdeme.“ Všiml si jejího tázavého pohledu, ale nechtěl jí povědět kdy, protože se k nim blížili muži, kteří předtím stáli před marshalovou úřadovnou.

Otočil se a chytil Jima Hainese, který očividně nedokázal odtrhnout pohled z Louelly Steelové. Pak spatřil ty šklebící se muže a ztuhly mu rysy ve tváři.

Vědí již, co se stalo na Hainesově ranči?

Callahan jim to nemínil říct. Okamžitě by volali po pomstě, aniž by se ptali, kdo byl ve skutečnosti za ten masakr zodpovědný.

„Odvedeme koně do nájemní stáje,“ řekl k Jimu Hainesovi.

Zamyšlený mladík přikývl.

Stáj se nacházela ob dva domy vedle saloonu Sacramento, ve kterém byl stále větší hluk. Byl zřetelně slyšet hlas Burta Ketchuma.

Callahan přemýšlel, zda jsou Ben Wright a jeho synové rovněž ve městě. Doufal, že ne, protože jinak by Jima nezastavil.

Ketchumův vítězoslavný proslov mu šel na nervy. Chvíli váhal, pak Jimu Hainesovi podal uzdu svého appaloosy a řekl: „Odveď koně do stáje. Já se jdu podívat do saloonu.“

Jim Haines zůstal stát, ale Callahan mu nenechal čas na odpověď a vydal se k saloonu.

Jim Haines tam chvíli nerozhodně postával, pak se probral ze zamyšlení a šel ke stáji. Zvířata vedl za sebou. Chtěl co nejrychleji za Callahanem, protože instinktivně cítil, že zvěd bude potřebovat jeho pomoc.

Callahan váhal jen zlomek vteřiny, pak rozrazil dveře.

Okamžitě spatřil Burta Ketchuma.

Statný blondýn seděl na pultě a byl obklopen davem lidí, kteří naslouchali jeho chvástání a občas i souhlasně jásali, když vyprávěl, jak Ben Wright a jeho muži stříleli na krvelačné Modoky.

Potom spatřil Callahana a na krátký okamžik zbledl.

Hosté a tanečnice si všimli jeho pohledu a otočili se. Náhle se rozhostilo ticho.

„Už jsi jim pověděl, jak jsi ze zálohy zastřelil tu squaw a tak vyvolal přestřelku mezi Modoky a vojáky, Ketchume?“ zeptal se Callahan.

Burt Ketchum zrudl.

„To mi nemůžeš dokázat, Callahane!“ vyhrkl. „Na tom kopci jsi našel jenom nábojnici ráže 44 a já mám sharpsku!“

Callahan přikývl.

„Bylo to od tebe hloupé, Ketchume, nechávat tam tu nábojnici. Na tu dálku se člověk winchestrovkou trefit nedá. Vrah musel mít dalekonosnou pušku, například sharpsku.“

Ketchumovi cukalo ve tváři. Pohledem těkal mezi muži, kteří stáli před ním.

„Co to má znamenat, Callahane?“ zvolal jeden z nich. „Důležité je přece jen to, že Modokové stříleli na vojáky! To jim zlomí vaz! A kromě tebe a Steela jsou všichni rádi, že ta sebranka konečně zmizí!“

Ostatní se smáli a přikyvovali.

Burt Ketchum vycítil, že všichni stojí za ním, a hned pookřál.

„Tak!“ řekl Callahan. „Takže chladnokrevná vražda ženy se nepočítá, že?“

„Ne, nepočítá, Callahane!“ zvolal další z nich. „Důležitý je jen výsledek a ten se nám líbí!“

Callahan se rozzuřil, když spatřil úsměv v Ketchumově tváři. Nekompromisně se prodral mezi muži až ke Ketchumovi.

„Takže vražda ženy se nepočítá!“ zasyčel. „Potom se asi nepočítají ani mrtví, které za sebou po cestě k lávovým polím zanechal Hooker Jim a jeho bojovníci, když na ně ten šílenec Wright a jeho stejně šílení přívrženci začali ráno střílet a při tom zabili starou ženu a dítě, že?“

Rozhostilo se ticho.

„Ten ksindl!“ nenávistně řekl jakýsi muž.

Callahan pochopil, že udělal chybu. Hned věděl, že ta nadávka se netýkala Wrighta a jeho kumpánů, nýbrž Hooker Jima, který se zaslepen hněvem krvavě mstil.

Callahan ho teď proklínal. Modok musel vědět, co tím masakrem způsobí. Po Wrightově útoku však pravděpodobně byli všichni rozhořčení tak, že nebyli schopní rozumně uvažovat.

Callahan strhl Burta Ketchuma z pultu.

„Tvůj výstřel na tu modockou ženu a Wrightův útok byly naplánované!“ vyhrkl. „Věřím ti, že Modoky nenávidíš, Ketchume, ale mám pocit, že jsi chladnokrevný parchant, který jedná jen pro svůj prospěch. Co ti Wright a poručík Boutelle slíbili za to, že rozpoutáš boj mezi Modoky a kavaleristy?“

Burt Ketchum se zachmuřil.

Callahan hned věděl, že trefil do černého. Zároveň však pochopil, že to nikdy nebude moct dokázat, pokud Ketchum nezačne zpívat.

Zmocnil se ho hněv, rozpřáhl se a jednu Ketchumovi vrazil. Chtěl se otočit, ale tu za sebou uslyšel tiché kovové cvaknutí.

Vtom se od dveří ozval hlas Jima Hainese: „Jestli zvednete kolt, je po vás!“ řekl.

Callahan se obrátil a u vstupních dveří spatřil Jima. V pravé ruce držel remington a mířil jím na muže za Callahanem, který rychle stáhl kohoutek koltu a strčil ho do pouzdra.

„Co to má být, Hainesi?“ zeptal se jeden starší muž. „Neslyšels, co řekl Callahan? Hooker Jim zabil několik našich lidí!“

Jim Haines přikývl.

„Ano!“ chraplavě vykřikl. „Mého otce, matku a sestru!“

Jedna dívka zaječela a pak si dlaní zacpala ústa.

Muži pohlédli na Jima.

„A ty chceš pomáhat tomu zatracenému příteli indiánů, Hainesi?“ zvolal kdosi.

„Ano!“ vykřikl Jim. „Hooker Jim a jeho lidé nám nikdy nic neudělali! Jenže pak je Ben Wright chtěl postřílet a zmocnila se jich nenávist! Modokové sice mačkali spouště zbraní, které zabily mou rodinu, ale pan Wright je zodpovědný za to, že stříleli!“

Pro muže v saloonu bylo nepochopitelné, že běloch může říct něco takového. Pravděpodobně by ho pověsili na nejbližším stromě, kdyby nevěděli, co se stalo jeho rodině.

Callahan za sebou ucítil pohyb. Už se chtěl otočit, ale v té chvíli si všiml stínu, který se k němu rychle blížil. Než však mohl reagovat, zasáhla ho Ketchumova pěst do spánku.

Zatmělo se mu před očima a svalil se na podlahu saloonu.

Chvíli byl omráčený, pak uslyšel posměšný smích a ostrý hlas Jima Hainese.

Kdosi ho chytil za límec a zvedl na nohy.

Náhle těsně před sebou uviděl šklebící se tvář Burta Ketchuma. Callahan viděl, jak se mladík znovu rozpřáhl, tentokrát však včas zvedl levou ruku a vykryl ten úder. Potom Ketchumovi zasadil ránu do brady. Mladík spadl mezi muže, kteří ho chytili.

Callahan se probral. Cítil, jak se ho zmocňuje zloba, a snažil se ji zkrotit. Věděl, že by bylo zbytečné se s Ketchumem prát. Nedostal by se ani o krok dál. Pomyslel na slova Elishi Steela o tom, že zdrženlivost a rozvaha dokážou víc než divoké násilí.

Nebyl však ochoten se nechat zmlátit.

V hezké tváři toho statného, světlovlasého mladíka se objevil zákeřný výraz. Vytrhl se ostatním a zvedl pěsti.

„Jsi vyřízený, Callahane!“ zabručel.

„To je ti podobné, napadnout člověka zezadu,“ zabručel Callahan. „Teď raději zmiz, jestli nechceš dostat výprask!“

Jedna z dívek se zachechtala a to už Burt Ketchum nesnesl. Vykřikl a vrhl se vpřed. Callahan mu pravačkou zasadil direkt.

Ketchum zabručel a šel k zemi. Muži ho chtěli chytit, ale nestihli to. Ketchum se skácel na podlahu a zůstal na ní bezvládně ležet.

Náhle třeskl výstřel.

Dívky začaly ječet a rozeběhly se.

Jeden z hostů klesl na kolena a chytil se za krvácející ruku. U jeho nohou ležel revolver.

Muži hleděli na Jima Hainese, který stál u dveří a mířil na ně remingtonem, z jehož hlavně se ještě kouřilo.

Callahan prošel mezi přítomnými, kteří se před ním rozestoupili.

Tu se ve vchodu objevil stín a jedno z křídel dveří udeřilo Jima Hainese do zad. Zavrávoral.

„Kdo to střílel?“

Callahan vrhl na marshala Kena Pryora pohrdavý pohled. Měl silný hlas, ale to bylo asi tak všechno, co se o něm dalo říct. Pryor patřil k lidem, kteří si udělali názor vždycky teprve tehdy, až se ukázalo, co je pro ně nejvýhodnější.

„Jim Haines panu Burleymu zabránil ve vraždě, marshale,“ zabručel Callahan. Udělal rychlý krok k Burleymu, který seděl na podlaze a těkal pohledem mezi Callahanem a marshalem Pryorem. „Ještě jsi Hainesovi nepoděkoval, Burley!“ zvolal.

Burley na něho nevěřícně hleděl.

„Moje ruka!“ vyhrkl.

„Kašlu na tvou ruku, Burley,“ řekl Callahan a kopl Burleyho revolver pod stůl. Pak se otočil a chtěl jít okolo Pryora ke dveřím ven.

„Hej!“ Pryor ho chytil za ruku.

Callahan se zastavil a vrhl na marshala ocelový pohled. Ten zbledl a pustil ho.

„Sakra, Callahane!“ zvolal. „Chci vědět, co se to tu děje!“

„Modokové vyvraždili Hainesovy!“ zaječela jedna z dívek.

Marshal Ken Pryor trhl hlavou.

„Co?“

Naráz všichni spustili, mluvili jeden přes druhého. Na omráčeného Burta Ketchuma úplně zapomněli. Jedna z dívek Jimu Hainesovi položila ruku na rameno, ale ten ji odstrčil.

Pryor si vyslechl, co přítomní říkali. Nikdo se nezmínil o Wrightově přepadení tábora Hooker Jima, ale o tom už marshal Pryor zřejmě věděl.

„Chci podat obvinění,“ nahlas řekl Callahan, když se na chvíli rozhostilo ticho.

Pohlédli na něho.

Pryor přikývl.

„Tomu rozumím, Callahane,“ blahosklonně řekl.

„Obviňuju Burta Ketchuma ze zákeřné vraždy modocké ženy,“ dodal Callahan.

Okamžik panovalo napjaté ticho. Marshal Pryor měl vytřeštěné oči, když se díval, jak Callahan odchází. Dobře věděl, že by ty lidi nezastavil ani brokovnicí, kdyby Callahana chtěli zlynčovat.

Jim Haines šel za Callahanem.

„Všichni se zbláznili, Callahane,“ zašeptal. „Všechno překroutí tak, jak se jim to hodí. A ještě se při tom cítí v právu.“

Zachmuřený Callahan přikývl.

„To je pravda, chlapče. Ví Bůh, že to je pravda.“

Callahan se vydal ke stanům kavaleristů, kteří tam byli umístění od té doby, co kavalerie dostala příkaz odvést Modoky zpátky do klamathské rezervace.

Chtěl mluvit s majorem Greenem a kapitánem Jacksonem.

Doufal, že se něco dozví o tom, proč se kapitána Boutelle spřáhl s Benem Wrightem.

Jim Haines šel za ním. Jako by nevěděl, co má dělat.

+ + + + +

Z majorova stanu právě vyšel kurýr. Usmál se na Callahana, protože se znali. Callahan ho několikrát viděl u generála Canbyho.

Ordonanc si Callahana změřil pohledem, šel k majorovi a zeptal se ho, zda má na Callahana čas.

Major Green mu vynadal a ordonanc vyšel ven a pokynul Callahanovi a Jimu Hainesovi, že mají jít dál.

Callahan si neodpustil lehký úsměv.

Kavalerie byla zatraceně nervózní.

To však bylo pochopitelné. Major Green vyslal kapitána Jamese A. Jacksona s osmi sty třiceti muži, kteří měli přimět několik mírumilovných indiánů odtáhnout do rezervace. Výsledkem byl jeden mrtvý, sedm zraněných vojáků a několik mrtvých modockých squaw. Major Green podle všeho věděl, že si tento neúspěch zodpoví.

Byl zachmuřený a celou dobu hleděl na Callahana. Na Jima pohlédl jen krátce.

„Posaďte se, Callahane,“ zabručel.

Callahan posunul k mladíkovi polní židli a sám se posadil na další. Major Green předstíral, že si čte nějaký papír, ale Callahan dobře věděl, že je duchem jinde.

Pak major vzhlédl na Callahana.

„Zatracené svinstvo,“ zaklel. „Jak to, že jste tomu nezabránil, Callahane? Generál vás u toho chtěl mít proto, aby se něco takového nestalo.“

Callahan se rozčilil.

„Jaké svinstvo jste myslel, majore?“ vyhrkl. „Toho dne se stalo hodně svinstev, a pokud máte ve svých řadách lidi, jako je Boutelle, který v tom má prsty, nemůžete si divit, že se vám to vymkne z rukou!“

Major Green vyskočil. Jeho tvář byla zrudlá hněvem.

„Važte, co říkáte, Callahane!“ řekl. „Nechci už žádné problémy! Mám jich až po krk!“

„Co vám pověděli, majore?“ chladně se zeptal Callahan. „Kdo tu přestřelku vyvolal?“

Green se opět posadil na židli a nedůvěřivě pohlédl na Callahana.

„Co to má být, Callahane? Vy jste přece byl při tom.“

„No právě,“ klidně odvětil Callahan. „Vím, jak to svinstvo, jak tomu říkáte, vypuklo. Jen bych rád věděl, zda vám tu událost páni důstojníci vylíčili po pravdě.“

Callahan rychle zvedl ruku, když viděl, jak majorem Greenem lomcuje hněv.

„Dobrá, majore,“ rychle řekl, „povím vám, jak to bylo, aspoň si pak budete moct udělat vlastní obrázek.“ Potom klidně vyprávěl, jak Modokové složili zbraně a jak poručík Boutelle chtěl Scarface Charleymu vzít ještě i revolver. „Scarface už se chystal poručíkovi dát svůj kolt, když tu třeskl výstřel,“ řekl Callahan. „Kulka zabila jednu squaw. Když to Scarface Charley viděl, sáhl po revolveru a vypálil zároveň s poručíkem Boutellem, který byl poraněn na ruce. Modokové se vrhli na své zbraně a kapitán Jackson dal příkaz ke střelbě.“

Když se Callahan odmlčel, byl major Green bledý jako stěna. Hleděl na Callahana, ale nebyl schopen slova.

„Vidím na vás, že zpráva kapitána Jacksona zněla jinak, pane,“ řekl Callahan.

Major Green si olízl rty.

„Není možné, že jste si toho zákeřného střelce jen vymyslel?“ chraplavě se zeptal.

Callahan se usmál.

„Je mi líto, majore, ale sledoval jsem toho muže a identifikoval ho jako Burta Ketchuma. Žije v Yrece a v posledních týdnech býval často vídán ve společnosti poručíka Boutellea.“

Major Green energicky zavrtěl hlavou.

„Co to má znamenat, Callahane?“ zabručel. „Co si slibujete od házení špíny na mé důstojníky?“

„Vypadá to, že jsou v tom namočení, majore,“ chladně odvětil Callahan.

„Kaprále!“ Major vstal a obešel malý psací stůl. Objevil se kurýr.

„Ať ke mně přijdou kapitán Jackson a poručík Boutelle!“ vyhrkl Green.

Kaprál zasalutoval a vyšel ven.

Green zůstal stát vedle Callahana.

„Můžete to Jacksonovi a Boutelleovi říct do očí, Callahane,“ řekl.

Callahan přikývl.

„Kdo je vlastně ten mladík, kterého jste přivedl s sebou?“ Teď si Jima Hainese prohlédl pozorněji.

„Lidé Hooker Jima zmasakrovali jeho rodiče po tom, co Ben Wright a jeho druhové přepadli tábor Hooker Jima na Modoc River a zabili jedno dítě a jednu starou ženu.“

Major Green se zarazil. Stále byl bledý.

„Neříkejte, že jste o Wrightově akci nic nevěděl!“ zabručel Callahan.

Major Green pomalu zavrtěl hlavou.

„Předtím jsem slyšel, že došlo k drobnému střetu mezi Modoky a osadníky kvůli jednomu uloupenému koni,“ zamumlal.

Callahan se zašklebil.

„Ten střet byl chladnokrevně naplánovaný a je spjatý s událostmi u jezera Tule, pane!“ ostře řekl. „Ketchum se po vraždě té ženy vydal přímo k Benu Wrightovi. Po cestě se ještě pokusil oddělat mě, ale se mnou to už neměl tak jednoduché.“

Z přední části stanu se ozvaly hlasy.

Objevil se kaprál.

Zasalutoval a zvolal: „Kapitán Jackson a poručík Boutelle, pane!“

Major Green na něho kývl a opět se posadil na židli za psací stolem.

Jackson a Boutelle vešli dovnitř.

Callahan se ohlédl. Viděl, jak Jackson pozvedl obočí, když ho uviděl. Boutelle se zašklebil. Vypadalo to, že v Callahanovi nevidí žádné nebezpečí.

„Posaďte se, pánové,“ řekl major Green. „Abych to zkrátil. Callahan mi pověděl o výstřelu ze zálohy, který zabil modockou squaw. Ve vaší zprávě o tom, kapitáne Jacksone, nebylo ani slovo.“

Jackson se kousl do spodního rtu. Pak pokrčil rameny.

„O tom jsem nic nevěděl, pane,“ odvětil. „Jenom jsem slyšel ten výstřel. Nevěřím, že to byl výstřel z pušky. Podle mého názoru nejdřív stříleli Scarface Charley a poručík Boutelle. Modok zasáhl poručíka Boutellea do ruky.“

Všichni pohlédli na Boutelleovu pravou ruku, která byla ovázaná.

Než major mohl něco odvětit, zeptal se Callahan: „To už si nevzpomínáte na to, že jsem jel pryč a poručík Boutelle na mě střílel, pane? Ještě si jasně vzpomínám na to, jak jste volal: ,Zbláznil jste se, poručíku? Co vás to napadá, střílet na Callahana?’ Nebo jste na to už zapomněl?“

Kapitán Jackson přikývl.

„Jistě, že si vzpomínám, pane Callahane,“ odvětil. „Dokonce jsem se poručíka Boutellea ptal, proč to udělal. Byl zmatený a tvrdil, že si myslel, že jste se dal na útěk.“

Callahan se rozesmál.

„Boutelle dobře věděl, že už nejsem v armádě a že tedy nemůžu porušit její předpisy!“ ostře řekl.

Kapitán pokrčil rameny a pohlédl na majora.

„Situace byla nepřehledná…“ hlesl.

Major vrhl na poručíka Boutellea mrazivý pohled.

„V posledních týdnech jste byl několikrát viděn s mužem, který se jmenuje Burt Ketchum, poručíku Boutelle,“ protáhle řekl. „O co se jedná?“

Boutelle Callahana doslova propaloval pohledem.

„Vypil jsem s ním pár piv, to je všechno,“ klidně odvětil.

„Pan Callahan tvrdí, že právě Ketchum byl tím zákeřným střelcem, který zavraždil tu squaw a rozpoutal boj,“ dodal major. „Dále tvrdí, že tento útok a střet pana Wrighta s Hooker Jimem byly domluvené a dopředu naplánované.“

Poručík Boutelle vyskočil.

„Pane!“ zvolal. „Vím, kam tím míříte! Musím všechna tato obvinění rezolutně odmítnout! Jsem pobouřen tím, že podle všeho věříte jeho nepodloženým obviněním! O žádné své vině nevím! Chci vás požádat o uvolnění ze služby, dokud se ta záležitost neobjasní! Neslučuje se s mou ctí, abych za takových okolností ještě byl ve službě.“

Major Green zrudl hněvem.

„To už trochu přeháníte, poručíku!“ ostře řekl. „Jenom jsem opakoval slova pana Callahana a v žádném případě jsem vás z ničeho nechtěl obvinit! I nadále zůstanete ve službě, rozumíte?“

„Je mi líto, pane!“ Boutelle neustoupil. „Trvám na svém suspendování. V armádních předpisech, v odstavci…“

„Tak dobrá, poručíku, až do objasnění této záležitosti jste suspendován!“ zabručel Green. „Opustíte tábor, ale zůstanete v Yrece a budete mi k dispozici, je vám to jasné?“

Callahan tomu rozhovoru naslouchal se zájmem. Zdálo se mu, že po majorových posledních slovech uviděl v poručíkových očích spokojený úsměv.

Boutelle zasalutoval, otočil se a topornými kroky odešel.

„Děkuju vám, kapitáne!“ přidušeně řekl major Green.

Kapitán Jackson vstal, zasalutoval a rovněž odešel.

Green chodil před svým psacím stolem sem a tam. Bylo na něm vidět, jak usilovně přemýšlí.

Pak se zastavil a pohlédl na Callahana.

„Prošetřím tu záležitost, Callahane,“ řekl. „Chci vás požádat, abyste se až do objasnění o tom výstřelu ze zálohy nikde nezmiňoval. Víte, že proti Benu Wrightovi a jeho lidem nemůžeme zakročit, dokud tvrdí, že jen jeli za uloupeným koněm…“

Callahan rovněž vstal. Zavrtěl hlavou. Na rtech měl úsměv.

„Je mi líto, majore,“ odvětil. „Povím pravdu každému, ať už to bude chtít slyšet nebo ne. Zapomínáte, že jsem byl několik let u armády. Dobře vím, jak se v ní nepříjemné záležitosti zametají pod koberec. Tentokrát jde o přežití Modoků, pane, a tak si nemohu dovolit vám udělat tu laskavost…“

Náhle se z přední části stanu ozval čísi hlas. Pak dovnitř vtrhl jakýsi muž a zvolal: „Majore, Modokové přepadli ranče u jezera Tule. Pobili Hainesovy, Millerovy, Van Bremerovy a Murrayovy – dvanáct lidí, pane! Povraždili je jako dravá zvěř! Já…“ Muž spatřil Jima Hainese a zbledl. „Můj Bože, Jime! Ty žiješ! Víš už, že tví rodiče a tvá sestra…“

„Sám jsem je pohřbil, Jerome,“ přidušeně odpověděl mladík.

Major praštil pěstí do psacího stolu.

„To už je příliš!“ vyhrkl a Callahan měl pocit, že v jeho tváři spatřil úlevu, protože tato zpráva mu umožnila zamést staré problémy pod koberec.

„Omluvte mě, pánové,“ vyhrkl. „Teď musím pracovat a vydávat rozkazy. Děkuju vám za vaši návštěvu.“

Callahan kývl na Jima Hainese a spolu s ním vyšel ze stanu.

Venku Callahan uviděl, jak z jednoho stanu poblíž vyšel poručík Boutelle. Již na sobě neměl uniformu, nýbrž civilní šaty. Díky černému revolverovému opasku, z jehož pouzdra trčela slonovinová pažba Navy koltu, vypadal jako profesionální pistolník.

Callahan náhle věděl, že ho nesmí podcenit. Boutelle byl prohnaný soupeř. To svým dosavadním chováním dokázal.

Callahan si všiml, že bezděky položil ruku na pažbu bisbee. Boutelleův úsměv, když poručík zachytil ten pohyb, se mu vůbec nelíbil.

Co měl Boutelle za lubem?

To, že trval na svém uvolnění, muselo mít nějaký důvod.

Callahan pomyslel na Burta Ketchuma.

Ano, muselo to nějak souviset s tím blondýnem. On a Boutelle plánovali něco, u čeho Boutelle nemohl potřebovat uniformu.

Teď ještě musím zjistit, co plánují, sarkasticky si pomyslel Callahan – a musím při tom dávat zatraceně velký pozor, abych nekoupil kulku do zad.

Šklebící se Boutelle prošel kolem něho a ležérně pozdravil hlídku u stožáru s vlajkou na začátku řady stanů. Bylo to, jako by s uniformou odložil i svou bývalou osobnost. Už nebyl toporný a strnulý, nýbrž mrštný.

Jim Haines chytil Callahana za ruku.

„Je to pistolník,“ tiše řekl.

Callahan přikývl.

V té chvíli věděl, že mladíka musí poslat zpátky na jeho ranč. Jim Haines nesmí zemřít a už vůbec ne rukama lidí, kteří to celé způsobili. Zároveň však věděl, že bude těžké Jima přesvědčit, že by se měl vrátit.

+ + + + +

„Nemohli jsme ti přispěchat na pomoc,“ řekl Kapitán Jack a pohlédl Hooker Jimovi do očí. „Nechtěli jsme bojovat, protože pak by vojáci pobili ještě více našich žen a dětí.“

Hooker Jim si odplivl.

„Je válka!“ zvolal. „Musíme bojovat! Nemáme na vybranou. Už jsme odpravili dvanáct bělochů! Dvanáct z nich jsme zabili po cestě sem a vyřídíme jich ještě víc, když nás nenechají na pokoji!“

Kapitán Jack hleděl na Hooker Jima. Věděl, že Hooker Jim rád přehání, a nebral jeho slova vážně.

Kudrnatý doktor, který byl šamanem, přišel k Hooker Jimovi.

Jeho hlas zněl chraplavě, když řekl: „Byli jsme u Rona Hainese a zabili jsme ho a jeho squaw a jeho dceru. Potom jsme jeli k Millerům, k van Bremerům a Murrayům. I ty jsme zabili.“

Kapitán Jack v bezmocném gestu zvedl ruce a zase je sklonil. V jeho srdci bylo zděšení a smutek nad tímto činem.

„Proč jste ty lidi zabili?“ chraplavě vyhrkl. „Byli to naši přátelé! Hooker Jime, často jsi sedával u stolu paní Hainesové a jedl její buchty! Nikdy jsem neschvaloval to, abyste pobili naše přátele! Kolikrát nám pomohli proti zabijákům Bena Wrighta! Ne, tyto vraždy nemůžu schválit. Nesete za ně veškerou zodpovědnost.“

Kapitán Jack viděl ve tvářích Hooker Jima a jeho mužů hořkost. Běloši je mnohokrát pokořili a teď jim to vrátili.

Proč Ron Haines? ptal se Kapitán Jack. Proč ostatní osadníci u jezera Tule, kteří vždy stáli při nich?

Kapitán Jack cítil, jak ho polil studený pot. Náhle v duchu uviděl nad lávovými poli dohasínající oheň a věděl, že tento čin nezůstane nepotrestán. Že přitáhne armáda a pomstí se.

A protože náčelník je on, připíšou zodpovědnost za to jemu.

Kapitán Jack náhle věděl, že Hooker Jim, Kudrnatý doktor, Boston Charley a dalších jedenáct bojovníků Hooker Jima strhli celý kmen Modoků do záhuby.

Nyní už jim nezbývalo nic jiného než bojovat. U bělochů jistě nebyl nikdo, kdo by byl ochoten Modokům pomoci.

Svolal své bojovníky a přikázal jim, aby se připravili k obraně lávových polí před vojáky. V chodbách, škvírách a trhlinách, které obklopovaly jámu, v níž nalezli útočiště, byly připraveny zbraně, střelivo a zásoby.

Hooker Jim a jeho lidé se chovali klidně. Nechtěli Kapitána Jacka provokovat. Pochopili, že s jejich chováním nesouhlasí, ale věděli i to, že je nemůže vyhnat, protože se uchýlili pod jeho ochranu.

A tak začalo čekání na kavaleristy.

Dny plynuly a vojáci nepřijížděli.

Kapitán Jack věděl, že slaví svátek. Svátek narození jejich boha. Muži v černých pláštích jim o bohu bílých lidí pověděli hodně. Kázali o lásce. O lásce k bližnímu.

Jenže Kapitán Jack na boha bělochů nesázel. Mezi bílými se jeho zákony mnoho lidí neřídilo.

+ + + + +

Dny plynuly.

V Yrece se lidé vrátili ke starostem všedního dne. Věděli, že armáda Modokům vraždu osadníků nezapomene. Vojáci si při přípravě tažení proti kmeni Kapitána Jacka dávali načas.

Jediný, komu se to nelíbilo, byl Ben Wright. Několikrát se pokusil se svými oregonskými dobrovolníky proniknout na lávová pole a vyhnat Modoky z jejich úkrytů. Odjeli s nepořízenou. Naštěstí při tom žádný osadník nepřišel o život.

Callahan věděl, že to nebyla Wrightova zásluha, že Modokové nikoho nezabili. Znal Kapitána Jacka dost dlouho na to, aby věděl, že Modokové trefí, když chtějí.

Callahan nespouštěl z očí Fraziera Boutellea. Poručík se však měl na pozoru. Už se s Burtem Ketchumem, který před dvěma týdny zmizel a již se v okolí Yreky neukázal, nesetkal.

Několikrát Boutelle odjel z města.

Callahan jel za ním, ale vypadalo to, že poručík se jen jel projet. Po hodinové jízdě se vrátil do města, aniž by s někým mluvil.

Elisha Steele se dva dny po masakrech na rančích vrátil do Yreky. Dlouze hovořil s Callahanem, ale ani ten již neviděl žádné řešení. Šel k majoru Greenovi a zeptal se, jak bude reagovat armáda, pokud se Modokové proti osadníkům budou bránit. Zajímalo ho, zda by Kapitán Jack a ostatní Modokové mohli dostat amnestii.

Major Green nemohl nic slíbit.

„Nesmíte zapomínat, že bojovníci Kapitána Jacka zabili jednoho z mých mužů a sedm zranili,“ odpověděl major.

Elisha Steele se rozzuřil a vyběhl ven. Od Callahana věděl, jak vypukla přestřelka mezi Kapitánem Jackem a vojáky, ale major Green se o to podle všeho nestaral. Požádal o posily a podle Steelových informací chtěl Green proti Modokům na lávových polích vytáhnout s nejméně dvěma sty jezdci.

Ben Wright nechtěl zůstat pozadu a prohlašoval, že může sebrat více než sto mužů, kteří vojáky při jejich tažení proti krvelačným Modokům podpoří.

Jim Haines nejel na osiřelý ranč.

Elisha Steele ho vzal k sobě a Callahanovi neuniklo, že mladík a Steelova dcera Louella se do sebe zahleděli. Byl tomu rád, protože to Jima přivedlo na jiné myšlenky.

Přišly Vánoce, aniž by se stalo něco zvláštního.

Osadníci okolo jezera Tule tvrdili, že neviděli jediného Modoka.

Každý však věděl, že to je jen klid před bouří.

+ + + + +

„Pane Callahane!“

Callahan se otočil. Ve spánku ten hlas uslyšel, ale nedokázal si ho zařadit.

Potom se opět ozvalo klepání na okenici. Prudce vstal.

„Pane Callahane, to jsem já, Jimmy!“

Callahan vyskočil z postele a přišel k oknu. Jimmy byl krmič z nájemné stáje. Byl s ním domluvený, že mu okamžitě dá vědět, pokud Frazier Boutelle osedlá svého plaváka. Za to mu platil dolar na týden. Jimmy by to udělal i zadarmo, protože Boutellea, který mu pořád nadával do negrů, nesnášel, ale Callahan ho přiměl si ten dolar vzít.

Callahan otevřel okno a pootevřel okenici.

Jimmy sykl: „Boutelle sedlá svého plaváka, pane Callahane! Nezavolal mě, dělá to sám. Viděl jsem ho ze seníku, spal jsem tam.“

„Díky, Jimmy!“ zašeptal Callahan. „Ať tě nevidí.“

Mladík se usmál.

„Nemějte obavy, pane Callahane. Jdu pro appaloosu.“

Pak bleskově zmizel.

Appaloosa stál ve stáji Elishi Steela, hned vedle přístavku, v němž spal Callahan.

Callahan se oblékl, připnul si revolverový opasek s Bisbeem a chopil se pusky Remington Block Rifle, která se opírala o stěnu u dveří. Pak vyběhl ven a zamířil ke stáji.

Jimmy právě sedlal appaloosu.

„Přiveď ho ke stáji!“ zašeptal Callahan k mladíkovi a pak zmizel.

Ještě nebyla úplná tma. Před stájí celou noc svítila lucerna.

Callahan ve stáji slyšel nějaké zvuky. Skryl se do stínu stěny.

Vrata stáje se otevřela.

Objevila se hlava Fraziera Boutellea. Rozhlédl se po ulici. Když viděl, že je prázdná, vyvedl svého plaváka ven, vyšvihl se do sedla a pomalu vyjel směrem na sever.

Právě zmizel za posledním domem na kraji města, když se objevil Jimmy s appaloosou.

„Díky, Jimmy!“ zašeptal Callahan a vyhoupl se do sedla.

Jel stejně pomalu jako Boutelle, protože nechtěl, aby ho poručík viděl. Krajina na sever od Yreky byla kopcovitá a on byl přesvědčen, že Boutellea bude snadné sledovat. Přesto musel být opatrný, protože Boutelle určitě počítal s tím, že Callahan mu bude v patách.

Callahana se zmocnilo rozrušení.

Neustále se v těch týdnech, co čekal ve městě, ptal, proč Boutelle nic nepodnikl. Proč požadoval uvolnění ze služby, pokud neměl nic v plánu?

Byla to jen další projížďka?

Přinejmenším jeden rozdíl tu však byl: dosud Boutelle odjel vždycky přes den a nesnažil se svůj odjezd utajit.

Ve stínu posledního domu Callahan zastavil. Na východním obzoru šedla obloha.

Pohlédl na stopy vedoucí na sever a spatřil jezdce, který zmizel za jedním hřebenem. Chvíli čekal a pak tiše hvízdl, protože jezdec se opět objevil, kousek od místa, kde předtím zmizel.

Poručík hleděl k městu. Očividně se chtěl ujistit, že ho nikdo nesleduje. Když zmizel podruhé, vyjel Callahan ze stínu domu a lehkým cvalem se vydal k onomu hřebeni.

Zůstal opatrný.

Před hřebenem seskočil ze sedla a poslední kousek šel pěšky. Boutellea ani jeho plaváka neviděl. Poručík jel podle všeho rychle, aby získal co největší náskok. Zřejmě si říkal, že Callahan se pokusí ho sledovat, až se ráno dozví, že odjel z města.

Callahan se vytáhl do sedla.

Stopy vedly přímo před ním.

Svítalo a za hodinu začalo vycházet slunce.

Bylo chladno a Callahan byl rád, že si oblékl kabát.

Teprve těsně před Klamath River Boutelle změnil směr. Odbočil na východ, přebrodil Shasta River a vydal se zpátky k jezeru Tule.

Byl opatrný.

Callahan si toho všiml, když najednou stopy zmizely. Boutelle jel jedním mělkým potokem.

Callahan se neubránil úsměvu. Před ním ty stopy nezakryl. Malý kamínek na písečné lavici obrácený kopytem, ulomená větev nad korytem potoka – stále dokázal najít známky toho, že tudy Boutelle jel.

Místo, kde opustil potok, bylo velmi pečlivě upravené. Boutelle si však tu práci mohl ušetřit.

Callahanovi bylo jasné, že poručík může to, co hledá, najít jen u jezera Tule. Už se nezdržoval se stopováním a jel přímo na východ.

Nehnul ani brvou, když po dvou mílích opět narazil na Boutelleovy stopy. Tam již byl poručík očividně přesvědčený, že případného pronásledovatele setřásl u potoka.

Chýlilo se k poledni, když Callahan dojel k sekvojovému háji, k němuž vedly Boutelleovy stopy. Udivilo ho, že poručík jel takovou oklikou. Díky tomu se dostal do poměrně nesjízdného terénu, který mohl lehce objet, pokud chtěl k jezeru Tule.

Callahan dorazil k prvním stromům a viděl, že stopy vedou do hloubi háje. Rozhlédl se.

Pak přivřel oči a po krátkém pátrání nalezl místo, kde stopy opět vedly z háje. Potom podél jeho okraje pokračovaly dál.

Callahan měl nedobrý pocit.

Náhle byl přesvědčený, že Boutellea podcenil. Poručík byl prohnaný. Že by tu někde nastražil past? Callahan zavrtěl hlavou. Pak by neviděl ty stopy vedoucí z háje.

Už chtěl lehce kopnout appaloosu patami, když tu se to stalo.

Právě sklonil hlavu, aby podjel pod jednou větví, když tu ta větev explodovala.

Cítil, jak něco tvrdého narazilo do jeho hlavy. Náhle ztratil rovnováhu. Svět kolem se točil, viděl jen rozmazané kontury.

Jako by z dálky slyšel vyděšené řehtání svého appaloosy a pak ucítil prudkou bolest v levém rameni.

Náhle měl v ústech písek a ležel na zemi.

Pochopil, že se svalil ze sedla. Ještě stále se mu točila hlavu a nedokázal se ani opřít o lokty, o tom, že by mohl vstát ani nemluvě. Ruce se mu podlomily, jako by je měl z rosolu.

Vyplivl písek. Dunělo mu v zátylku. Měl pocit, že stojí vedle velkého zvonu, který pořád zvoní.

Pak začal vidět zřetelněji. Dokázal se posadit. Levou rukou si sáhl na zátylek a ucítil něco vlhkého, lepkavého.

Krev, vyděšeně si pomyslel. Něco ho muselo trefit do zátylku.

Vzpomněl si na explozi nad hlavou a chtěl pohlédnout nahoru. Ucítil ostrou bolest v hlavě, ale pak uviděl ustřelenou větev tlustou jako ruka. Jeden kus ležel vedle něho.

To přece není možné, pomyslel si.

Pravou rukou sáhl po bisbeem, který měl v pouzdře. Oddechl si, když ho nahmatal.

„Jestli vytáhneš ten kolt, jsi mrtvý, Callahane!“ řekl chraplavý hlas, který Callahan znal zatraceně dobře.

Zvedl ruku z pažby revolveru.

Ještě stále nebyl úplně probraný. Teprve po chvíli uslyšel tichý dusot, byl si však jistý, že ho slyšel už předtím. Jeho mozek si to jen nedokázal zařadit.

Ztěžka se zvedl na kolena a pomalu otočil hlavu. Viděl, že appaloosa stojí několik yardů odtud a hledí na něho.

Pak pohlédl na ramenatého muže, který stál široce rozkročen před svým hnědým koněm.

„Seržant Jock Hennessy!“ zvolal.

Hennessy se rozesmál.

„Už jsem si myslel, že jsi mě nepoznal, Callahane,“ zabručel. „Víš, že spolu máme otevřený účet?“

Callahan chtěl zavrtět hlavou, ale tu si všiml, že se o něho opět pokoušejí mdloby, takže toho nechal.

Hennessy byl sadista a Callahan proti němu před několika měsíci vypovídal u soudu v Sacramentu kvůli incidentu, kdy Hennessy zmlátil jednoho vojáka.

Hennessy byl odsouzen a po dalším takovém případu ho z kavalerie vyhodili. Callahan si myslel, že odjel na jih.

„Co tu děláš?“ chraplavě se zeptal.

Hennessy se opět rozesmál.

„Asi si myslíš, že tu jsem kvůli tobě, že?“ řekl. „Ne, Callahane, ty bys mi nestál ani za jedinou míli cesty. Můj starý poručík mě poprosil o laskavost, a protože prachy, které mi za to slíbil, potřebuju, souhlasil jsem, že tě odkrouhnu, abys už nemohl dál čmuchat.“

Callahana polil horký pot.

Takže Boutellea opravdu podcenil. Jak se ale mohl spřáhnout s Hennessym?

Callahan se proklínal. Nebylo nic jednoduššího. Boutelle měl dost času na to, aby vše naplánoval. Napsal Hennessymu, který pod ním sloužil jako seržant, a dohodli se. A on, Callahan, vjel do pasti jako nějaký zelenáč.

„Vidím, že přemýšlíš, Callahane, až se ti kouří z hlavy,“ řekl s úsměvem šklebící se seržant. „Můžeš si to ušetřit. Nemáš šanci.“ Pozvedl pušku.

Callahan viděl, že to je creedmoreovka, dalekonosná zbraň s těžkými kulkami.

„To jsou střely dum-dum,“ řekl Hennessy, který si všiml jeho pohledu. „Ta větev doslova vybuchla. Co myslíš, jak by vypadala tvá hlava, kdybys ji v pravou chvíli nesklonil?“

Callahan zbledl, byť se tomu bránil. Hennessy mu mířil na hlavu! Jen skutečnost, že se musel sklonit, aby hlavou nevrazil do větve, mu zachránila život!

Odstrčil kus větve od sebe, aby měl větší manévrovací prostor.

„Ty jsi tu na mě čekal?“ zeptal se. „Věděl Boutelle, že pojedu za ním?“

Hennessy pokrčil rameny.

„Nemluvil jsem s ním, když tudy projížděl. Řekl mi jen, že je možné, že takový šílenec, jako jsi ty, ho nenechá na pokoji.“

Callahanovi se hlavou honily myšlenky. Jeho pohled se soustředil na hlaveň creedmoreovky. Věděl, jak dobře umí Hennessy s tou puškou zacházet. Býval nejlepším střelcem pluku.

Ne, pokud by Hennessy vystřelil, neměl by šanci. Jednou ho zachránilo štěstí, bylo jisté, že podruhé bude Hennessy mířit pečlivěji.

„Kolik od Boutellea za tu vraždu dostaneš?“ zeptal se obra. Musel odvést Hennessyho pozornost.

Bývalý seržant se zašklebil a zavrtěl hlavou.

„Ani to nezkoušej, Callahane,“ zabručel. „I kdybys mi nabídl desetinásobek, tak raději vezmu těch pět set dolarů od poručíka a vyřídím tě.“

„Nechci ti nabídnout víc, Hennessy,“ řekl Caliahan a usmál se. „Tolik peněz ani nemám. Víš přece, že v armádě nejsou boháči.“

Ve rváčově hrubé tváři se objevil číhavý výraz.

„Co to má znamenat?“ zabručel.

„Nezajímá tě, proč jsem jel za Boutellem?“

Hennessy zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Caliahan pokrčil rameny.

„Jak dlouho můžeš žít z pěti set dolarů?“ zeptal se.

Hennessy se zašklebil.

„Aspoň půl roku,“ odvětil.

„Boutelle bude mít vystaráno na celý život, až se dozví, že mu už nejsem v patách,“ dodal Caliahan. „Pak bude moct pověsit modrý kabát na hřebík a v San Francisku bude rozhazovat prachy.“

Hennessy přivřel oči.

„Co víš, Callahane? Vyklop to, než omylem zmáčknu spoušť!“

Caliahan zavrtěl hlavou.

„Nejsem hloupý, Hennessy,“ řekl klidným hlasem. „Proč bych ti to prozrazoval, když mě potom odděláš?“

„Už jsi mi toho řekl dost, Callahane,“ řekl bývalý seržant. „Teď vím, že Boutelleovi jde o velké prachy. Pojedu za ním, až tě odpravím, a budu od něho požadovat větší podíl.“

„Vždycky jsem byl prohnanější než ty, Hennessy.“ Caliahan pomalu přesunul váhu na levou nohu. Potřeboval teď jen trochu posunout pravou nohu, pak by se bisbee ocitl ve správné pozici. „Jenže Boutelle je ještě prohnanější než já. Myslíš, že ti dá jediný cent, když mu řekneš, že jsi mě oddělal? Možná je rozhodnutý ti zaplatit kulkou, až mě sejmeš. Nebo ti těch pět set dolarů dal dopředu?“

Hennessy zamyšleně zavrtěl hlavou. Uvažoval, bylo to na něm vidět. Pravděpodobně se ptal, zda Caliahan přece jen nemá pravdu. Pak se rozzuřil.

„Jenom mlžíš!“ zabručel. „Já na sebe dokážu dát pozor. Nejsem tak hloupý, jak si všichni myslí! Oddělám tě a budu od něho chtít zasloužený podíl!“

„Podíl z čeho?“ zeptal se Caliahan.

Jock Hennessy na něho hleděl svýma malýma očima.

„Kolik je to, Callahane?“ Pohnul hlavní creedmoreovky tak, že její hlaveň byla jen yard od Callahanova břicha.

Jestli to teď zmáčkne, tak toho ze mě moc nezbude, pomyslel si Caliahan. Přesto mlčel.

„Můžu ti nejdřív střelit dvě kulky do kolena,“ zabručel bývalý seržant, který si vždy vychutnával, když mohl mučit slabší. „Od Apačů jsem se naučil pár triků, Callahane. Jestli nezačneš mluvit a neřekneš mi, co chci vědět, vyzkouším je na tobě.“

Hennessy byl odhodlán ho zabít a Callahan to cítil.

Nevěděl, jak velká je kořist, o kterou Boutelleovi jde. Nevěděl ani, jestli jde skutečně o peníze.

Hennessy přivřel oči.

Callahan viděl, že seržant je rozhodnut svou výhrůžku splnit. Pomalu posunul pravou nohu dopředu.

Hennessy sklonil hlaveň creedmoreovky. Už mu nemířila na břicho, nýbrž na nohu.

Callahan věděl, co by mu střela dumdum udělala s nohou. Zbledl.

Hennessy to viděl a zašklebil se.

„No, Callahane?“ zabručel. „Už jsi konečně pochopil, že tu rozhoduju já?“

Teď, pomyslel si Callahan. Jestli to nezkusím teď, odpraví mě.

Lehce trhl levou nohou stranou, položil pravou ruku na pažbu bisbee, sevřel ji a bleskově tasil.

Vše se odehrálo během zlomků vteřiny, Callahanovi to však připadalo jako věčnost.

Se zděšením viděl, že Hennessy zpozorněl, když pohnul nohou. Zvedl creedmoreovku a znovu mu namířil na břicho.

To je konec, pomyslel si Callahan. Teď mě rozstřelí na kusy!

S výkřikem se vrhl stranou.

Ozvalo se zadunění.

Ale ne creedmoreovky!

Callahan dopadl na zem a vypálil z bisbee.

Kulka trefila pažbu creedmoreovky a rozbila ji. Zbraň Hennessymu vyletěla z rukou a dopadla do prachu.

Callahan chtěl vystřelit podruhé, ale tu uviděl, jak seržant otevřel ústa.

Obr začal vrávorat. Mával kolem sebe, jako by se chtěl něčeho chytit. Jeho malé oči, v nichž se zračilo překvapení, byly upřeny za Callahana.

Pak se svalil na zem.

Dopadl do prachu těsně vedle Callahana na kousky rozstřelené větve.

Callahan rychle oddechoval. Pak vstal a na Hennessyho zádech spatřil tmavou skvrnu, která se rychle rozšiřovala. Teprve nyní pochopil, co se stalo.

Slyšel tichý výstřel!

Zvedl hlavu.

Ozval se dusot kopyt a po chvíli uviděl vraníka.

Pocítil úlevu a chvíli se o něho pokoušely mdloby.

Jim Haines! Mladík se objevil v hodině dvanácté. Callahan si byl jistý, že by Hennessyho kulce dum-dum neměl šanci uniknout, kdyby ho mladík nezachránil.

Callahan se posbíral ze země. Musel se široce rozkročit, aby nespadl na zem. Na několik vteřin se mu zatmělo před očima.

Slyšel výkřiky Jima Hainese a usmál se. Potom viděl, jak mladík seskočil ze sedla a rozběhl se k němu. Zvedl levou ruku a strčil bisbee do pouzdra.

„Všechno v pořádku, Jime,“ řekl chvějícím se hlasem,

Mladík se vyděsil, když uviděl tržnou ránu na jeho zátylku. Callahanovi po krku stékala krev.

„Co máš s hlavou, Callahane?“ vyděšeně se zeptal Jim.

Callahan mávl rukou.

„To je jenom škrábnutí, Jime.“ Ukázal na rozstřelenou větev. „Spadla mi na hlavu a zachránila mi život – tak jako ty.“

Teprve nyní Jim pohlédl na muže, kterého musel střelit do zad, aby mu zabránil vraždit.

„Kdo… kdo to je?“ chraplavě se zeptal.

„Jeden kumpán poručíka Boutellea,“ sarkasticky odvětil Callahan. „Asi mu napsal. Hennessy mě měl odpravit. Měl za to dostat pět set dolarů.“

„To Boutelleovi zlomí vaz!“ vyhrkl rozčilený mladík.

Callahan zavrtěl hlavou.

„Nemůžeme mu nic dokázat, Jime,“ tiše řekl. „Stojí tu výpověď proti výpovědi. Žádný soudce by ho neodsoudil.“

„Proč jsi mi neřekl, že jedeš pryč?“ vyčítavě se zeptal Jim. „Kdybych dnes nevstal tak brzy a nehledal tě, tak bys tu teď ležel ty!“

Callahan přikývl. Byl rád, že mladík jel za ním.

„Nebyl čas,“ odvětil. „Musel jsem jednat, když mi Jimmy pověděl, že Boutelle sedlá koně.“

Jim Haines na něho pohlédl, ale nic neřekl. Otočil se a šel k appaloosovi, který se již začal pást. Zavedl ho k ostatním zvířatům a zeptal se: „Co myslíš, že má Boutelle za lubem? Vylákal tě sem přece proto, aby tě ten chlápek mohl oddělat?“

Callahan pokrčil rameny.

„Nemám tušení, Jime. Ale zjistíme to. Pohřbíme Hennessyho a vydáme se za Boutellem.“

+ + + + +

Zastavili před skupinou sekvojí a pohlédli dolů na budovy Hainesova ranče.

Callahan viděl, jak se mladík chvěje potlačovaným hněvem. Rozuměl mu.

Právě tady měl Boutelle dohodnutou schůzku s Burtem Ketchumem a ještě jedním mužem.

Viděli Boutelleova plaváka a Ketchumova šedáka, kteří stáli u ohrady, jež byla na mnoha místech prolomená. Vedle nich byl přivázaný chundelatý poník.

„Musíme dolů, ale tak, aby nás neviděli,“ chraplavě řekl Callahan. „Chci vědět, co mají Boutelle s Ketchumem za lubem.“

Jim Haines mlčky přikývl a otočil svého vraníka. V zákrytu za hřebenem se vydal na západ, kde se na obzoru černala lávová pole. V jedné dolince, která byla zarostlá houštím, mladík seskočil ze sedla a přivázal uzdu koně ke keři.

Callahan jel za ním. Viděl, jak Jim ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku. Callahan se chopil své remingtonky.

Jim na něho kývl a pak vyrazili.

Callahan byl překvapený, jak blízko jsou ranče, když dorazili k malé úžlabině.

Ohrada nebyla ani padesát yardů daleko.

Koně už je zvětřili. Zvedli hlavy a šedák zafrkal. Bylo to slyšet až k nim.

Klekli si za nízký keř a čekali. Netrvalo to ani minutu a objevil se Burt Ketchum. Rozhlížel se. Očividně slyšel frkání svého koně.

Téměř dvě minuty stál před domem, pak zavrtěl hlavou a zmizel uvnitř.

Jim a Callahan vyskočili a přikrčeni se rozběhli ke kůlně.

Callahan sevřel rty, když spatřil několik zaprášených kusů prádla, které viselo na šňůře za domem. Od masakru se o ranč nikdo nestaral. Jim sám neměl odvahu vrátit se tam.

Bez problémů dorazili ke kůlně. Měli štěstí, protože šedák byl zatraceně ostražitý a svým řehtáním již podruhé přinutil Burta Ketchuma vyjít ven.

„Co se děje?“ zvolal. „Kromě nás tu nikdo není! Nebo nesneseš pach indiánského poníka?“

Šedák potřásl hlavou a zafrkal směrem ke kůlně.

Callahan sevřel remingtonku.

Kdyby je Ketchum s Boutellem objevili, došlo by k boji. Ale to by Callahanovi nepomohlo. Musel zjistit, o čem spolu Boutelle s Ketchumem mluvili, což znamenalo, že se o něm a o Jimovi nesměli dozvědět.

Ketchum šel k ohradě a odvázal uzdu šedáka od tyče. Odvedl zvíře od plaváka a poníka a zase ho přivázal.

Šedák se uklidnil.

Burt Ketchum spokojeně přikývl a šel zpátky k domu. Nevšiml si, že je pozorován.

„Jak se dostaneme k domu?“ zašeptal Callahan.

Jim na něho kývl a šel dál do kůlny.

Callahan se vydal za ním. Nízkými dveřmi vešli do stodoly, za níž mohli přejít celý dvůr.

Když Callahan dorazil k rohu stodoly a vyhlédl zpoza něj, poznal, že z přední strany domu je není vidět.

Jim Haines se rozběhl.

Callahan chvíli váhal, ale pak vyrazil též.

Zadýcháni dorazili k boční stěně domu.

Jim Haines kývl nahoru.

Callahan zvedl hlavu a spatřil okénko, jediné na této stěně.

„Vždycky jsem dovnitř lezl tudy, když jsem se vracel z nočních toulek,“ zašeptal.

Callahan pohlédl na stěnu. Nikde neviděl žádný výstupek, za který by se mohl chytit.

Jim se usmál. Vůbec poprvé od chvíle, kdy spatřil své mrtvé rodiče a sestru.

Podal Callahanovi winchestrovku a mrštně jako kočka se pověsil na stěnu. Držel se odchlíplých prken.

Netrvalo to ani půl minuty a byl u okna. Pomalu a tiše ho vytáhl. Nezpůsobil při tom žádný hluk. Pak přehoupl nohu přes parapet a zmizel uvnitř.

Callahan čekal. Naslouchal zvukům, které ven pronikaly z domu. Vypadalo to, že si nikdo nevšiml, že mladík vlezl dovnitř.

Pak Jim vyhlédl ven, vyklonil se a podal Callahanovi ruku.

Callahan hned pochopil. Nejdřív podal mladíkovi winchestrovku, pak remington.

Ještě jednou se zhluboka nadechl a začal lézt nahoru.

Šlo to snáze, než si myslel.

Trvalo mu to sice o něco déle než Jimu Hainesovi, ale ani on nezpůsobil hluk.

Jim Haines opět zavřel okno a přišel ke dveřím. Pomalu je otevřel. Nyní již slyšeli hlasy z obývacího pokoje.

Jim Haines ukázal na jedno místo na podlaze. Když udělal velký krok a překročil ho, Callahan pochopil, že tam zřejmě vrže prkno. Proto se mu vyhnul.

Potom přišli ke konci chodby.

Schody, které nahoru vedly z obývacího pokoje, byly díky oknu slabě osvětleny.

„Proč nepočkáme, až armáda vyžene Modoky z lávových polí?“ přidušeně se zeptal Burt Ketchum.

„To ti hned vysvětlím, Ketchume,“ odpověděl ostrým hlasem Boutelle. „Modokové tam to zlato nenechají, a jestli se dostane do rukou armádě, je vše ztraceno.“

Chvíli panovalo ticho, pak Boutelle dodal: „Co myslíš, Jednooký vlku? Mohlo by se nám povést ty peníze dostat z lávových polí, aniž by si toho lidé Kapitána Jacka všimli?“

Ozvalo se říhnutí a po něm znovu Boutelleův ostrý hlas.

„Sakra, Ketchume, vezmi mu tu láhev, než se opije do němoty!“

Slyšeli, jak Jednooký vlk protestuje. Callahan na Jima vrhl krátký pohled a poznal, že mladík poznal, kdo to je. Jim měl zkřivenou tvář.

„Kapitán Jack všimnout,“ řekl kdosi hrdelním hlasem. „Počkat, až vojáci zaútočit na Kapitána Jacka. Pak pro zlato!“

„Sakra!“ zvolal Boutelle. „Řekni mu, že to není možné! Armáda nasadí houfnice! Nemám chuť vystavit se palbě vlastních lidí!“

Ketchum to nemusel překládat. Jednooký vlk poručíkovi rozuměl.

„Kapitán Jack si všimnout, když my vzít zlato,“ vyhrkl nepříliš jistým hlasem. „A pak nás zabít.“

„V lávových polích jsme před granáty v bezpečí, poručíku,“ řekl Ketchum. „Jednooký vlk má pravdu. Nejlepší bude počkat, až vojáci zaútočí, pak Kapitán Jack a jeho muži nebudou moct zlato hlídat. Potom budeme mít co do činění jen s jejich squaw.“

„Zatraceně, to se mi nelíbí!“ vyhrkl Boutelle.

„Ale co,“ řekl Ketchum. „Teď, když je Callahan vyřízený, se už nemusíme nikoho bát. Vezmeme si ty peníze a zmizíme. Chci do San Franciska, ať mám konečně něco ze života.“

Jim Haines se lehce posunul.

Callahan pohlédl na jeho zkřivenou tvář a už si myslel, že mladík chce udělat nějakou hloupost, když tu Jim winchestrovkou narazil do stěny. Ozvala se tlumená rána.

Dole v obývacím pokoji se náhle rozhostilo ticho.

Pak se ozval tichý, nenávistný hlas Burta Ketchuma. „Co to bylo?“

Boutelle mu neodpověděl.

Callahan dal vyděšenému mladíkovi znamení, aby se pomalu stáhl.

Rozrušený Jim opět vrazil winchestrovkou do stěny.

„Nahoře někdo je!“ zvolal Boutelle.

A pak dole začala střílet puška a těsně vedle Jima se do stěny zaryly kulky.

+ + + + +

Jim vykřikl, když ho Callahan chytil za ruku a odtáhl zpátky. Mladíkova tvář byla náhle od krve.

Callahan se rozzuřil.

Oběma rukama se chopil remingtonky, vrhl se vpřed a naslepo šestkrát vystřelil do obývacího pokoje.

Myslel si, že muži půjdou nahoru, ale mýlil se.

Mezi výstřely slyšel, jak se otevřely vstupní dveře.

Okamžitě vyskočil.

Těsně kolem ucha mu proletěla kulka. Zavrtala se do stěny. Několikrát vystřelil.

Dole v obývacím pokoji viděl stíny těch mužů, ale nepoznal, kdo to na něho střílel.

Dvěma z nich se povedlo uniknout ven.

Slyšel Boutelleův řev. Modok mu něco odpověděl ve svém jazyce, pak se ozvalo řehtání koně a dusot kopyt.

„Běž k oknu, Jime!“ zvolal Callahan přes rameno.

Náhle si vzpomněl na mladíkovu zakrvácenou tvář a sevřelo se mu srdce.

Je Jim smrtelně raněný?

Oddechl si, když uslyšel jeho kroky. Jim mu odpověděl chraplavým hlasem: „Zkusím je zastavit!“

Callahan se přikrčil a sešel o tři kroky níž. Rozhlédl se po obývacím pokoji.

Náhle pod ním třeskla puška. Těsně vedle hlavy mu hvízdla kulka. Tříska ze zábradlí schodiště mu natrhla kabát na rameni, ale nezranila ho.

Callahan vystřelil tři kulky na otevřené vchodové dveře, aby chlápkovi dole ukázal, že má odříznutou cestu.

Nad Callahanem se do stěny zaryla kulka. Pak uslyšel Ketchumův vyděšený křik: „Nenechávej mě tu, Boutelle, ty kryso! Zůstaň tu a bojuj!“

Callahan sešel o několik schodů níž. Byly však hladké a uklouzl. Levou rukou se chtěl chytit madla na stěně, ale minul ho.

Zadkem dopadl na schod a vykřikl bolestí.

Nahoře v Jimově pokoji třeskla Winchestrovka. Mladík vypálil na jezdce.

Callahan však teď měl jiné starosti.

Sjel po schodech dolů a narazil si kostrč. Instinktivně se přikrčil a Ketchumova kulka mu téměř učísla pěšinku.

Potom se konečně vzpamatoval a zvedl remington. Viděl stín u vstupních dveří.

Burt Ketchum se pokoušel utéct!

Callahan to zmáčkl, ještě než se Ketchum dostal ven.

Hned věděl, že trefil. Ketchum přidušeně vykřikl a skácel se na zem. Pak se ozývalo tiché sténání.

Podle škrábavých zvuků na verandě Callahan poznal, že se Ketchum pokouší odplazit do bezpečí.

Z chodby nad ním se ozvaly chvatné kroky.

„Boutelle a ten Modok utekli!“ vykřikl Jim Haines. „Jedou k lávovým polím!“

Callahan vyskočil a namířil remington na dveře.

„Vylez oknem, Jime!“ zvolal Callahan. „Sevřeme ho ze dvou stran! Plazí se na verandě! Trefil jsem ho!“

Jim Haines rychle odběhl.

Callahan necítil zadek, když běžel ke dveřím. Vedle nich se přitiskl ke stěně. Pomalu vystrčil hlavu.

Uviděl temný stín na verandě a ve stejném okamžiku třeskl výstřel. Kulka mu hvízdla kolem krku a rozbila rám jednoho obrazu v obývacím pokoji.

Callahan vyskočil ven. Převalil se a ucítil prudkou bolest v páteři, jako by ho tam někdo bodal nožem. Třeskl další výstřel. Nezřetelně viděl, jak se v jednom z prken verandy objevil dlouhý šrám.

Potom namířil na stín a bez míření zmáčkl spoušť.

Burt Ketchum zařval.

Jeho puška spadla na verandu.

Callahan zvedl hlavu, klekl si a remingtonkou, kterou držel v obou rukou, namířil na Burta Ketchuma.

Na rohu se objevil stín.

Jim Haines. Callahan pohlédl na jeho zakrvácenou tvář a uviděl, že má šrám na spánku, který sice silně krvácel, ale nebyl nebezpečný.

Burt Ketchum sáhl pravou rukou po koltu, který měl na pravém boku. Nedokázal ho však již vytáhnout. Jim Haines mu ho odkopl pryč.

Burt Ketchum zbledl, když viděl, jak mu mladík míří winchestrovkou na krk. Vypadalo to, že bude každou chvíli zvracet.

Callahan se ztěžka posbíral ze země. S remingtonkou namířenou na Ketchumův obličej šel pomalými kroky k blondýnovi, jehož tvář teď už nevypadala tak dobře. Byla zkřivená bolestmi a zklamáním. Zdálo se, že tuší, že jeho hra je u konce.

Na pravé straně hrudi se mu vytvořila tmavá skvrna. Na verandě se od vchodu až k němu táhla krvavá stopa a Callahan viděl, že jeho první kulka Ketchuma zasáhla do stehna.

Široce rozkročen stál nad raněným.

„Před pár týdny jsem ti něco přísahal, Ketchume!“ chraplavě vyhrkl. „Doufám, že si na to vzpomínáš!“

Burtu Ketchumovi se roztřásly rty.

„To… to nemůžeš udělat, Callahane!“ vyhrkl.

„Proč ne, Ketchume?“ odvětil Callahan tvrdým tónem. „Oddělal jsi tu modockou ženu ze zálohy. Měla ještě méně šancí než ty!“

Burt Ketchum se rozvzlykal. Callahan slyšel cosi jako „zrádce“ a „hajzl“ a náhle věděl, že Ketchum je ochotný mu říct všechno, co od něho chtěl vědět.

„Co je s tím zlatem, které chcete od Modoků?“řekl.

Burt Ketchum na něho nevěřícně hleděl. Jako by ho udivilo, že Callahan ví o zlatu. Teprve po chvíli pochopil, že Callahan a mladý Haines všechno slyšeli.

„Boutelle… mi řekl, že na tebe poslal zabijáka,“ vyhrkl Ketchum, aniž by odpověděl.

Callahan přikývl.

„To je pravda, Ketchume,“ odvětil. „Jenže ten zabiják přecenil své síly a teď je pod drnem. Brzy mu budeš dělat společnost, jestli mi neodpovíš na mou otázku!“

Ketchum začal cosi nesrozumitelně žvatlat, takže mu Jim Haines dloubl winchestrovkou do zad.

„Mluv, Ketchume!“ zabručel mladík. „Ale rychle! Nezapomněl jsem, že patříš k lidem, kteří Hooker Jima a jeho lidi dohnali k tomu, že teď vraždí osadníky!“

„Já s tím nemám nic společného!“ zvolal Burt Ketchum. „Chtěl jsem jen to zlato, které Modokové ukradli mým lidem u Bloody Pointu!“

Callahan pohlédl na Ketchuma.

„Jaké zlato?“ chraplavě se zeptal.

„Noel Butler měl u sebe zlaté mince v hodnotě 80 000 dolarů,“ zašeptal Ketchum. „Modokové oloupili povražděné osadníky a vzali si to zlato na lávová pole.“

Callahan a Jim Haines na sebe pohlédli. Ketchumovo vysvětlení znělo nevěrohodně. K přepadení u Bloody Pointu došlo před dvaceti lety. Proč chtěl Ketchum to zlato teprve teď?

Callahan se ho zeptal.

Ketchum na něho pohlédl.,

„Nevěděl jsem, že Modokové to zlato ještě mají,“ odpověděl. „Dozvěděl jsem se to teprve před půl rokem od Jednookého vlka, který je jeho strážcem. Kapitán Jack chce za to zlato koupit věci, které jeho lidé budou potřebovat, až budou mít vlastní rezervaci na Lost River.“

„A jak to, že o tom zlatu nikdo jiný neví?“

Ketchum pokrčil rameny.

„Jefferson a Hamley, kteří to přepadení spolu se mnou přežili, už jsou mrtví,“ tiše řekl. „Ani nevím, jestli o tom zlatu věděli. Můj otec mi vyprávěl o tom, že pan Butler byl nejbohatší muž v celé karavaně a že u sebe měl 80 000 dolarů. Ale vzpomněl jsem si na to, teprve když o tom začal mluvit Jednooký vlk, který po mně chtěl láhev whisky.“

Callahan sevřel rty.

Takže je za tím zlato, pomyslel si.

Ketchum o tom pověděl Boutelléovi a oba pak začali kout plán, jak Modoky vyhnat z lávových polí, aniž by si s sebou mohli vzít zlato. Měli jen jedinou možnost: rozpoutat válku mezi Modoky a kavalerií. Kdyby byla většina Modoků pobita, zbytek by zavřeli do rezervace a pak by cesta ke zlatu byla volná.

Callahana se zmocnil hněv.

Poručík Boutelle a Burt Ketchum byli kvůli své chamtivosti ochotní obětovat celý kmen a mnoho vojáků.

Callahan se sklonil ke Ketchumovi a chytil ho za rameno.

Ketchum zařval bolestí.

„Vezmi ho, Jime,“ zabručel Callahan. „Odneseme ho dovnitř a svážeme. Později si pro něho přijedeme, až budeme mít Boutellea. Pár lidem v Yrece to otevře oči, až jim to Ketchum řekne.“

„Pusť mě, Callahane!“ zvolal Ketchum. „Nemůžete mě tu nechat! Vykrvácím!“

Pokoušel se Callahana praštit, ale Jim Haines ho udeřil pažbou winchestrovky do spánku a Ketchum se svalil na podlahu.

Pak ho odvlekli nahoru, do pokoje Katy.

Jim Haines měl slzy v očích, když viděl věci své mladší sestry. Doslova odtud vyběhl, když Ketchuma hodili na postel.

Callahan pak mladíka přivázal k nohám postele. Dělal to pečlivě, aby se Ketchum nemohl osvobodit. Pak prohlédl jeho zranění a ošetřil ho. Když s tím byl hotov, Ketchum se znovu probral. Okamžitě začal cloumat provazy.

„Nech toho, Ketchume,“ zabručel Callahan. „Jestli sebou budeš příliš házet, otevřou se ti rány a vykrvácíš. Přinesu ti ještě něco na pití a pak zmizím. Můžeš se modlit, abych zneškodnil Boutellea a ne on mě. Pak bys tu totiž chcípl.“

Nestaral se o Ketchumův řev a šel pryč. Po chvíli se vrátil se džbánem vody a dal Ketchumovi napít. Potom se otočil, vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Jim Haines čekal s koňmi přede dveřmi.

Callahan se vyšvihl do sedla. Viděl, jak Jim Haines vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra, a udiveně na něho pohlédl, když ji zvedl.

Třeskl výstřel a šedák u ohrady se s řehtáním zhroutil na zem. Ještě chvíli bil kopyty, ale pak strnul.

„To nebylo nutné, chlapče,“ zamumlal Callahan. Potom však uviděl rysy v Jimově tváři a odmlčel se. Vzpomínka na smrt rodičů a sestry mu musela způsobit velkou bolest.

Callahan pobídl appaloosu.

Neotáčel se. Slyšel, že Jim jede za ním. Z domu se ozýval řev Burta Ketchuma.

Před nimi se ve večerním šeru rýsovala temná lávová pole.

Kdesi v tom labyrintu Kapitán Jack ukryl zlato, ukořistěné před dvaceti lety. Dvacet let to bylo tajemstvím, nyní ho však dostihla minulost. Krvavý čin jeho předků měl být pomstěn…

+ + + + +

Sledovali Boutelleovu stopu až do tmy. Přijeli až těsně k lávovým polím, ale po poručíkovi a Modokovi ani památky. Zmizeli v tom labyrintu, jeli si pro zlato?

Callahan věděl, jak nebezpečné bylo jezdit v tom nepřehledném terénu potmě. Kůň mohl snadno šlápnout do nějaké pukliny a zlomit si nohu.

Neměli však na vybranou, pokud chtěli Boutellea a proradného Modoka, který za alkohol prodal vlastní kmen, dostihnout.

Nad lávovými poli se vznášela mlha.

Jim Haines uslyšel tiché řehtání jako první.

Opatrně jeli dál, až uviděli dva koně, kteří stáli v malé prohlubni. Jejich uzdy byly přivázány k výčnělku skály, takže nemohli utéct.

Callahan seskočil ze sedla a dal Jimovi znamení, že má zůstat u koní. Pak začal prohledávat okolí prohlubně.

Poručíka Boutellea ani Modoka Jednookého vlka nikde neviděl.

Po půlhodině se vrátil ke koním a k Jimu Hainesovi.

„Odvedeme zvířata odtud,“ řekl mladíkovi. „Jestli nás Boutelle sejme, tak ať aspoň nějakou dobu hledá koně.“

Vzali plaváka a Modokova chundelatého poníka a odvedli je na jiné místo. Své vlastní koně ukryli kousek od lávových polí.

Pak se vrátili k prohlubni, v níž Boutelle zanechal své zvíře.

Poblíž se ukryli. Callahan věděl, že potmě je to v lávových polích nebezpečné.

Všude byly hluboké trhliny a prohlubně a jediný chybný krok mohl znamenat záhubu.

Ne, museli počkat do rána.

Byl přesvědčen o tom, že Boutelle a Jednooký vlk využili zbytek dne a připlížili se k úkrytu se zlatem. Bylo jisté, že tam počkají a ráno udeří.

+ + + + +

Seděli v malé jeskyni a hleděli do mlhy, která se vznášela nad lávou.

Poručík Frazier Boutelle byl neklidný. Slyšel rozhovory modockých žen, které na sebe něco volaly, ale nevěděl, kde jsou.

Rozzuřen pohlédl na Jednookého vlka, který skelnýma očima hleděl před sebe.

Boutelle si nevšiml, že Modok má u sebe láhev whisky. Když ráno uslyšel tiché bublání, už bylo pozdě. Jednooký vlk přes noc vypil téměř celou láhev.

Boutelle nevěděl, zda mu může věřit. Bude vůbec schopen ho přivést k místu, kde Kapitán Jack ukryl zlaté mince?

Hlasy, které byly slyšet v mlze, mu dokazovaly, že jsou blízko Modoků.

Boutelle vytáhl hodinky a pohlédl na ciferník. Pokud ho kapitán Jackson informoval správně, měla kavalerie zaútočit dnes. V uplynulých dnech vyslala několik špehů, aby zjistila, kde přesně Modokové táboří.

Ketchum mu také pověděl, že k vojákům se chtěl přidat Ben Wright s více než stovkou dobrovolníku.

Ketchum! Přežil přestřelku na Hainesově ranči?

Boutelle tomu nevěřil.

Neviděl muže, kteří na ně zaútočili, ale byl přesvědčen o tom, že to byli Callahan a Jim Haines. Jen mladý Haines se tam mohl vyznat dostatečně dobře na to, aby se jim mohlo povést dostat se nenápadně na ranč a proniknout do domu.

A pokud to skutečně byl Callahan, mohlo to znamenat jen jediné: Jock Hennessy je mrtev.

Boutelle sevřel rty.

Callahan byl nebezpečnější soupeř, než si myslel. Musí ho zabít, pokud chce kořist. Ketchum nebyl dost tvrdý na to, aby Callahanovi mohl vzdorovat. Pravděpodobně mu všechno vyklopil – pokud ho předtím Callahan nezabil.

Boutelle zahnal ty chmurné myšlenky.

Deset hodin.

Opět si hodinky strčil do kapsy.

Sakra, proč vojáci nezaútočili?

Bylo to, jako by ho slyšeli.

Náhle se ozvalo hvízdání a o několik vteřin později nedaleko jeskyně dopadl granát. Slyšel rachot padajícího kamení.

Bezděky stáhl hlavu mezi ramena, když se před ústí jeskyně zřítil kus ztuhlé lávy. Zbledl a ohlédl se.

Jednooký vlk tam seděl, jako by výbuchy granátů vůbec neslyšel. Otupěle hleděl před sebe.

Boutelle přiskočil k němu a zatřásl jim.

„Jdeme, Jednooký vlku!“ vyhrkl. „Dělej, ukaž mi cestu!“

Modok na něho hleděl, jako by to byl duch. Pak pochopil. Zašklebil se a řekl: „Bum!“

Zachmuřený Boutelle přikývl.

„Ano, bum! Teď musíme jít…“

Jeho slova zanikla v ohlušujícím rachotu.

Kavaleristé po prvním výstřelu čekali, ale teď, jak se zdálo, stříleli vším, co měli.

Boutelle si nevšímal úlomků lávy, které dopadaly před vchod. Chytil Jednookého vlka za rameno, zvedl ho a pak ho strkal ke vchodu.

Modok se usmíval. V jeho očích nebyl strach. Pošilhával po láhvi, kterou Frazier Boutelle držel v levé ruce. Poručík mu ji podal. Jednooký vlk dopil zbytek. Potom láhev pustil na zem. Rozbila se na lávě.

Modok si říhl a zpoza opasku vytáhl revolver.

„Pojď!“ vyhrkl a přikrčen vyběhl z jeskyně.

Boutelle se divil, jak rychle a mrštně se Modok pohybuje, přestože je namol. Měl co dělat, aby s ním udržel krok. Neustále narážel koleny do skalních výčnělků, ruce měl celé dodrané.

Náhle se Jednooký vlk přikrčil. Boutelle se zastavil.

Mezi výbuchy granátů se ozývalo volání Modoků.

Jednooký vlk se otočil a usmál se.

„My tu,“ řekl a říhl si.

Boutelle slyšel ženské hlasy. Trhl sebou a z pouzdra vytáhl Navy kolt.

Jednooký vlk se přikrčil a vydal se doprava.

Boutelle ho následoval. Věděl, že by pro něho bylo nebezpečné, kdyby ho ženy objevily. Zalarmovaly by bojovníky a v nepřehledných skalách by proti Modokům neměli šanci.

Jednooký vlk zmizel v jedné úzké trhlině.

Boutelle hleděl za ním. Vůbec si toho místa nevšiml, protože chodba hned za ústím zahýbala, takže zvenčí nebylo vidět, že vede dál.

Otočil hlavu. V mlze za ním se pohybovaly stíny.

Boutelle rychle vlezl do pukliny. Levou rukou tápal po hladké skalní stěně.

Byla tam stále větší tma. Pak se náhle ve skalní stěně objevila díra, kterou dovnitř pronikalo světlo. Slyšel, jak Jednooký vlk něco řekl.

Boutelle se plížil dál, protože nechtěl, aby ho tou dírou někdo zvenku viděl. Hlasy byly stále zřetelnější. Jednookému vlkovi odpověděla nějaká žena a Boutelle poznal, že je rozzuřená.

Pospíšil si.

Tu se objevilo světlo pochodně a v následujícím okamžiku dorazil do jeskyňky, v níž hořela louč.

Jednooký vlk vrávoravě stál před třemi squaw. Cosi brblal.

Jedna ze squaw zaječela, když uviděla Boutellea a poznala, že to je běloch. Vykřikla na Jednookého vlka, ale ten se jen ohlédl na Boutellea a zašklebil se.

„Tady zlato!“ řekl a ukázal na jedno místo ve stěně, kde visel koberec.

Squaw vykřikla a přiskočila k Jednookému vlkovi.

Boutelle zvedl svůj Navy kolt, ale už bylo pozdě na to, aby Modokovi mohl pomoct. V záři pochodně se zaleskla čepel nože, vzápětí se ozvalo zasténání Jednookého vlka, který pomalu klesl na kolena. Pak se svalil na záda. Byl mrtev.

Frazier Boutelle hleděl na rukojeť nože, která trčela z jeho hrudi. Jednooký vlk se už nehýbal. Jeho tmavé oči byly upřeny na strop jeskyně.

Squaw, která zabila Jednookého vlka, se otočila a chtěla zmizet v nízké chodbě.

Frazier Boutelle vystřelil. Rána byla v jeskyňce ohlušující.

Modocká squaw se zastavila, strnula a chytila se stěny.

Na kožené košili se jí rozšiřovala tmavá skvrna, která se ve světle louče leskla.

Potom se squaw svezla dolů.

Obě další squaw na několik vteřin ztuhly, ale pak začaly ječet.

Boutelle ztratil nervy.

Začal střílet.

Z hlavně Navy koltu šlehaly plameny a Boutelle přestal, teprve když mu došly náboje.

V jeho očích bylo šílenství. Hleděl na mrtvé ležící na zemi a skrze hukot v uších slyšel střelbu, která dovnitř pronikala zvenčí.

Nevěděl, jak dlouho tam strnule stál.

Náhle si uvědomil, že je odkázaný sám na sebe. Zmocňovala se ho panika, ale dokázal se ovládnout. Strčil Navy kolt zpátky do pouzdra a šel k pestrému koberci, který visel na stěně.

Prudce ho strhl.

Polil ho horký pot, když uviděl prohlubeň ve stěně a dvě mosazným kováním pobité bedničky.

Rychle oddechoval. Váhavě natáhl ruku k truhličkám a pohladil popraskané, vyschlé dřevo a mosazné kování, které se matně lesklo.

Potom sebou trhl, protože poblíž jeskyně vybuchl granát. Střelba byla ještě intenzivnější než předtím. Znělo to, jako by se Modokové ani nebránili, protože výstřely z pušek téměř nebyly slyšet.

Rychle uchopil držadlo jedné bedničky.

Nepohnula se.

V první chvíli si poručík myslel, že Modokové ji nějak zaklínili ve skále, ale pak pochopil, že je prostě jen těžká.

S velkým úsilím se mu povedlo bedničku vytáhnout a postavit na zem.

Na čele se mu leskl pot. Utřel si ho rukávem. Potom vytáhl druhou bedničku, která byla stejně těžká.

Zadýchán klečel vedle obou bedniček. Každá vážila dobrých sto liber.

Frazier Boutelle přemýšlel, jak je sám odvleče ke svému koni. Bylo téměř nemožné je nést po křivolakých, strmých stezkách v lávových polích.

Zvedl hlavu. Měl pocit, že uslyšel hlasy, a věděl, že musí zmizet. Chvíli přemýšlel, zda by na zeď neměl opět pověsit koberec, ale pak si řekl, že to je zbytečné. Pokud Modokové uvidí mrtvé squaw a Jednookého vlka, pochopí, co se stalo.

Frazier Boutelle se pokusil vzít jednu z truhliček. Zvedl ji jen o pár coulů. Ne, bylo nemožné odnést je naráz.

Nebo že by tam jednu z nich nechal?

Sevřel rty. Nikdy!

Rozhodl se, že je odvleče obě.

S hekáním zvedl jednu truhličku a vydal se s ní úzkou chodbou, kterou tam přišel s Jednookým vlkem. Už po několika yardech měl pocit, že mu bednička utrhne ruce. Zlaté opojení však bylo silnější.

Začaly se mu dělat mžitky před očima, takže několik minut odpočíval. Pak dorazil na konec chodby. Byl přesvědčený, že se mu to podaří, pokud si správně rozloží síly.

Uklidnil se a šel zpátky. Vytáhl Navy kolt. Musel být opatrný. Bylo možné, že tam mezitím přišla další squaw, možná aby vystřídala ostatní.

Kromě mrtvol však v jeskyni nikdo nebyl.

Frazier Boutelle zvedl druhou bedničku a odnesl ji na konec chodby. Už po několika minutách necítil ruce.

Když dorazil ven, byl na konci svých sil. Nemínil se však vzdát. V jeho očích byl lesk prozrazující zlaté opojení, když zachmuřen opět zvedl jednu z truhliček a vydal se dál.

Ztratil pojem o čase. Měl pocit, že už musel urazit obrovskou vzdálenost, když vytáhl kapesní hodinky a pohlédl na ciferník. Ještě nebylo ani poledne.

Boutelle zasténal. Hvízdání granátů a následné výbuchy už téměř neslyšel. Náhle mu těsně před nohy dopadl kámen velký jako hlava. Jeho úlomky mu roztrhly kalhoty, ale zůstal nezraněn.

Kolik yardů mohl urazit?

Nevěděl to.

Rozhlédl se.

Náhle si uvědomil, že neví, kde je. Zmocnila se ho panika. Takřka ji nedokázal zkrotit. Zvedl hlavu, když se nad ním náhle rozplynula mlha, a spatřil slunce. Okamžitě poznal, kde je. Oddechl si, když viděl, že zatím šel dobře.

Okamžitě vyskočil a zvedl bedničku. Neuvěřitelně ho bolela záda a ruce už téměř necítil.

To, co se dělo kolem něho, neslyšel, jak mu hučelo v uších. Věděl, že nejde po cestě, kterou tam šel s Modokem, přesto byl přesvědčen, že se vydal správným směrem. Musí na západ. Byl si jistý, že brzy dorazí k okraji lávových polí.

Na hodinky už se nedíval. O čase vůbec nepřemýšlel. To jediné, co cítil, byla bolavá záda a píchání v plicích. Občas měl pocit, že dýchá žhavé železo.

Znovu se posadil na bedničku, když tu uslyšel podivný zvuk. Už chtěl vytáhnout Navy kolt, ale nedokázal ho udržet. Spadl mu na zem. Oběma rukama ho zvedl a s velkými potížemi strčil zpět do pouzdra.

Pak se opět ozval ten zvuk.

Nevěřil svým uším.

Bylo to řehtání jeho plaváka!

Boutelle chvíli nemyslel na zlato. Vyskočil a s chvějícíma se nohama kráčel dál. Dorazil k jednomu balvanu a zastavil se. Chtěl vykřiknout radostí, ale z hrdla se mu vydralo jen chraplavé sípáni.

Jeho plavák a poník Jednookého vlka!

V tom rozrušení si neuvědomil, že prohlubeň, ve které zvířata nechali, byla úplně jiná než tato.

Frazier Boutelle se otočil a rozběhl se k bedničkám.

Už je skoro nedokázal zvednout ze země. Potom si však řekl, že už je to jen pár yardů. Myslel na to, jak blízko je cíle. Brzy budu boháč, říkal si. A s nikým se nebudu muset dělit! 80 tisíc dolarů bylo spousta peněz, se kterými už se dalo něco podniknout.

Dokázal jsem to, vítězoslavně si pomyslel a s první truhličkou se vydal ke koním.

+ + + + +

Jim Haines byl stále neklidnější.

Callahan ho koutkem oka pozoroval. Nebylo lehké ho držet na uzdě. Chtěl na lávová pole, kde se chtěl postavit Boutelleovi a Jednookému vlkovi. Ale kde měli hledat? Stopy na lávě téměř nebyly vidět. Navíc vše zahalila mlha.

Ne, měli jen jedinou šanci, museli počkat tady u prohlubně, kde Boutelle a Modok nechali koně.

Okolo desáté hodiny se ozvaly výstřely.

Callahan a Jim Haines na sebe vyděšeně pohlédli. Armáda své plány tajila. Callahan a Elisha Steele sice viděli, jak k majoru Greenovi chodí poslové, ale oba věděli, že následující akce proti Kapitánu Jackovi budou řízeny z Fort Klamath.

Jim Haines sténal, když slyšel dunění houfnic. Jako by to nemělo nikdy přestat.

Callahan se sevřenými rty hleděl do mlhy. Věděl, že je to pro Modoky začátek konce. Po této demonstraci síly Kapitán Jack neměl možnost uzavřít čestný mír, Bylo jasné, že armáda bude požadovat bezpodmínečnou kapitulaci, a ta pro Modoky neznamenala nic jiného než život s Klamathy, které nenáviděli.

Mlčky čekali, až se Boutelle a Jednooký vlk vrátí se zlatem. Hodiny plynuly a nic se nedělo.

Hodinu po poledni Jim Haines ztratil trpělivost.

„Nemá smysl tu dál trčet, Callahane,“ řekl.

Callahan na něho pohlédl.

„Co chceš dělat, Jime?“

„Jet za nimi!“ zvolal mladík. „Někde už je najdeme!“

Callahan zavrtěl hlavou.

„V té mlze bychom je snadno mohli minout, aniž by si nás všimli,“ řekl. „Ne, Jime, na lávová pole bychom jít neměli. Ale pojďme ke koním. Boutelle nemá šanci se odtud bez nich dostat. Bude svého plaváka hledat.“

„Možná nás tu objevil, aniž bychom si toho všimli, a už dávno odjel,“ mínil jim.

Callahan pokrčil rameny a neodpověděl.

Opustil jejich skrýš a kolem skal se vydal na sever, kde nechali plaváka a poníka.

Ještě tam ani nedorazili, když Callahan náhle chytil Jima za ruku a zastavil ho.

„Slyšels?“ sykl.

Jim Haines přikývl.

Potom se ten zvuk ozval znovu. Znělo to jako cinknutí podkovy o skálu.

Callahan zbystřil pozornost. Dal Jimovi znamení, aby se oklikou vydal na západ, a sám šel přímou cestou ke koním.

Pak dorazil k průrvě mezi skalami, za níž byla kotlinka s koňmi. Pohlédl tam a nevěřil vlastním očím.

Tam dole u koní stál poručík Frazier Boutelle!

Byl zpocený a pokoušel se na sedlo chundelatého poníka, který patřil Jednookému vlkovi, naložit nějakou bedničku.

Nepovedlo se mu to. Zkusil to několikrát a vždycky musel bedničku položit na zem. Tak vznikal onen cinkavý zvuk, který Callahan a Jim Haines slyšeli.

Callahan udělal krok vpřed. Remingtonku měl připravenou.

„Podívejme, Boutelle,“ chladně řekl. Byl připravený na všechno. Poručík se zarazil.

Pomalu se narovnal a otočil se. Po čele mu stékal pot. Bedničky musely být neuvěřitelně těžké. Boutelle byl naprosto vyčerpaný. Callahan měl pocit, že v jeho očích spatřil šílenství. Ale pravděpodobně to bylo jen zklamání z toho, že ho Callahan našel, když byl tak těsně před cílem.

Boutelle křečovitě otevíral a zatínal pěst.

„Nepokoušejte se sáhnout po zbrani, Boutelle!“ ostře řekl Callahan. „Nevěřte tomu, že bych na vás nevystřelil.“

Kývl k lávovým polím. „To všechno jste způsobil vy tou vaší chamtivostí!“

Boutelle mu neodpověděl. Ztěžka oddechoval.

Callahan viděl, jak poručík náhle pohlédl za něho. Nejprve si myslel, že to je trik, ale potom za sebou uslyšel škrábání.

Jednooký vlk, pomyslel si. Chtěl se otočit, ale v tom okamžiku poručík reagoval. Vykřikl a vrhl se ke svému plavákovi. Chytil se hřívy zvířete, vyšvihl se na něj a vyrazil k průrvě mezi skalami, kterou se tam dostal Callahan.

Callahan se otočil.

Náhle za ním třeskl výstřel. Přikrčil se a chtěl se vrhnout k zemi, ale tu v jednom ze stínů, které se vynořily z mlhy, poznal Kapitána Jacka. Slyšel, jak se kulka z náčelníkovy pušky odrazila od skály. Chtěl se znovu otočit, aby mohl vystřelit na Boutellea, ale ten již zmizel v průrvě.

Callahan pomalu vstal a pohlédl na Kapitána Jacka a dalšího Modoka.

Mlčky si hleděli do očí.

„Pokusil ses ho zastavit?“ zeptal se Kapitán Jack hrdelním hlasem.

Callahan přikývl a stručně jim pověděl, co se událo včerejšího dne.

Kapitán Jack přikývl.

„Boutelle zavraždil tři squaw v jeskyni zlata,“ tiše dodal. Kývl na druhého Modoka a ten šel k bedničkám. Když chtěl jednu z nich zvednout, náhle Kapitán Jack řekl: „Ne, Sloluxi. Neodneseme to zlato zpátky. Vojáci by nám ho vzali. Ať si ho vezme Callahan a opatruje ho. Možná ho jednoho dne budeme naléhavě potřebovat a pak nám ho Callahan vrátí.“

Slolux i Callahan hleděli na náčelníka.

V té chvíli průrvou do kotlinky přiběhl Jim Haines.

„Callahane!“ zvolal. „Poručík je…“

Odmlčel se, když spatřil Kapitána Jacka a Modoka, který stál vedle bedniček. Slolux okamžitě zvedl pušku.

„Nestřílejte!“ ostře řekl Callahan.

Kapitán Jack zkoumavě hleděl na Jima Hainese.

„Vítej, Jime,“ tiše řekl. „Je mi líto, co Hooker Jim udělal tvému otci, tvé matce a tvé sestře. Dal bych svou ruku za to, kdybych to mohl vrátit.“

Mladík byl příliš překvapený na to, aby mohl odpovědět.

„Ví, že skutečnými vrahy jeho rodiny jsou Ben Wright a osadníci,“ řekl Callahan Kapitánu Jackovi. „Nikdy se nechtěl mstít. Měl bys mu svěřit to zlato, Kapitáne Jacku. Jim Haines má svůj ranč tady u jezera Tule a může vám kdykoli pomoct. Já odtud odjedu do Skalistých hor.“

Kapitán Jack chvíli Jimovi hleděl do očí, načež pomalu přikývl.

„Dobrá,“ řekl. „Důvěřuju ti, Jime Hainesi.“

Krátce kývl na Sloluxe a pak odešel. Slolux ho následoval.

Na lávových polích se ještě stále střílelo, ale fakt, že Kapitán Jack měl čas na to, aby pronásledoval vraha tří squaw, Callahanovi dokazoval, že ani vojáci s houfnicemi nebyli schopní Modoky pokořit.

Jim Haines pohlédl na obě bedničky. Potom se sklonil a jednu z nich zvedl. Jeho tvář byla rudá.

„Sakra, ta je těžká!“ vyhrkl.

Přivázali je lasem k sobě, zvedli je a pak je pověsili přes sedlo poníka Jednookého vlka. Málem klesl na kolena. Kráčel jen velmi pomalu, když ho Callahan vedl z prohlubně.

„Co je s Boutellem?“ chraplavě se zeptal Jim, když dorazili ke svým koním.

Callahan pokrčil rameny.

„Na všechno, co jsme tu zažili, budeme muset zapomenout, chlapče,“ tiše řekl. „Kdybychom poručíka obvinili, všichni by se dozvěděli o zlatu a Modokové by byli ztraceni. Ukryj to zlato na ranči a nechej ho tam, dokud si pro něj Modokové nepřijedou. Boutelle si bude myslet, že zlato mají oni, a nebude o něm mluvit.“

Jim Haines zavrtěl hlavou.

„Nelíbí se mi, že jeho zločiny zůstanou nepotrestané.“

„Ani mně se to nelíbí,“ povzdychl si Callahan. „Ale nemáme jinou možnost.“

Mlčky se vydali k Hainesovu ranči.

+ + + + +

Callahan byl vyčerpaný, když z temene kopce spatřil Yreku. Střechy domů byly zality paprsky zapadajícího slunce.

Na Miner Street se to jen hemžilo lidmi. Válka, kterou rozpoutala armáda, byla tématem číslo jedna.

Callahan byl též rozrušený. Myslel na včerejšek, kdy s Jimem Hainesem přivezl bedničky se zlatem na ranč. Po cestě spatřili stopy Boutelleova plaváka, které vedly přímo na ranč. Okamžitě si vzpomněli na Burta Ketchuma. Předpokládali, že je volný a někde na ně číhá.

Opět se přiblížili ke stodole. Boutelleova plaváka nikde neviděli, ale počítali s tím, že poručík své zvíře ukryl.

Na ranči však už nebyla živá duše.

Callahan zbledl, když vešel do pokoje Kathy. Burt Ketchum ještě stále ležel na posteli, uprostřed čela však měl dírku, jejíž okraje byly ožehlé.

Boutelle sprovodil ze světa jediného svědka, který ho mohl ohrozit.

Callahan měl sto chutí vykašlat se na své dosavadní plány a obvinit Boutellea, ať to stojí, co to stojí. Potom však pochopil, že proti němu nemá jediný důkaz.

Boutelle by vše popřel. A pokud by mu nemohl dokázat vraždu Burta Ketchuma, pak za vraždu modockých squaw by ho nikdo neodsoudil. Navíc byli Modokové ve válce s armádou.

Ne, Callahan Boutellea nemohl dostat na šibenici.

Zastavil před domem Elishi Steela, seskočil ze sedla a tu uviděl, že k němu běží Jimmy.

Chlapec mu vzal z rukou uzdu appaloosy a rychle vyhrkl: „Pan Haines tu předevčírem byl a…“

Callahan mávl rukou.

„Potkal jsem ho, Jimmy,“ řekl. Tu se za ním ozvalo tiché vrznutí dveří.

Ohlédl se a spatřil Louellu Steelovou. Hleděla na něho vyděšenýma očima.

Callahan se na ni usmál.

„Jimovi se daří dobře, Louello,“ rychle řekl, aby ji uklidnil. „Zůstal na ranči. Řekl mi, že za tebou brzy přijede.“

Callahan cítil dojetí, když viděl úsměv na tváři půvabného děvčete. Náhle věděl, že i přes ty hrozné události jde život dál. Ze srdce těm mladým lidem přál štěstí.

„Díky, Callahane!“ zvolala rozesmátá dívka a vrátila se dovnitř, zřejmě aby otci pověděla tu dobrou novinu.

Callahan právě chtěl jít do průchodu mezi Steelovým domem a marshalovou úřadovnou, když tu poblíž saloonu Sacramento spatřil modrou uniformu.

V první chvíli si myslel, že ho šálí zrak, ale pak poznal, že to je skutečně poručík Frazier Boutelle. Zrudl zlostí.

Prudce se otočil a ráznými kroky se vydal přes ulici.

Boutelle ho poznal. Zůstal stát na chodníku a hleděl na něho. Ruka, kterou položil na pažbu koltu, se mu chvěla. Ještě stále ji neměl v pořádku. Zmocňovala se ho panika, když pomyslel na to, že si to s Callahanem bude muset rozdat na kolty. Věděl, jak je Callahan rychlý, a byl si vědom toho, že na něho nemá.

Callahan vyskočil na chodník a zůstal stát tři kroky před ním.

„Nu, Boutelle,“ procedil mezi zuby, „kolik lidí jste ještě zabil?“

Poručík zbledl a rychle se rozhlédl, jako by se chtěl ujistit, že ta slova nikdo neslyšel.

„Nemůžete mi nic dokázat!“ vyhrkl.

„Nechci vám nic dokazovat, Boutelle,“ chladně řekl Callahan. „Zlato mají znovu Modokové. Nic jiného mě nezajímá.“ Cítil zadostiučinění, když viděl, že poručík zbledl. Pravděpodobně si myslel, že Callahan ho chce zastřelit. A přesně to si myslet měl.

Callahan demonstrativně položil pravou dlaň na pažbu svého koltu.

„Vy… vy jste zešílel, Callahane!“ vyhrkl Boutelle. „Nemůžete přece tady, ve městě…“

„Můžu toho ještě mnohem víc, Boutelle!“ odvětil Callahan a dal mu facku. Boutelle ani nestihl zvednout ruce.

Poručík okamžitě zrudl. Boutelle tam strnule stál a nepohnul se, ani když mu Callahan dal další facku. Nebyly to tvrdé rány, byly však slyšet.

Přilákaly spoustu zvědavců, kteří nechápavě hleděli, jak Callahan fackuje zrudlého poručíka, jehož tvář připomínala zralé rajče.

Z druhé strany ulice tam běželi dva muži. Callahan koutkem oka viděl, že to jsou marshal Ken Pryor a advokát Elisha Steele.

Rychle dal poručíkovi ještě dvě facky.

„Zbláznil jste se?“ zabručel Pryor. „Co vás to napadá, bít důstojníka?“

„Zkuste to sám,“ řekl Callahan s úsměvem. „Boutelle má na fackování ideální obličej a vůbec neuhýbá.“

Lidé na ulici se rozesmáli.

Poručík Boutelle byl celý rudý, ale teď už ne kvůli fackám.

„Jste zatčen, Callahane!“ zařval marshal.

„Z čeho mého mandanta obviňujete?“ chladně se zeptal Elisha Steele.

Marshal Ken Pryor se ohlédl.

„To vám dám písemně!“ vyhrkl a vytáhl revolver. „A teď pojďte do vězení, Callahane! A ani muk, nebo to zmáčknu!“

Callahan ještě jednou pobaveně pohlédl na poručíka, kývl na Elishu Steela, který vůbec nechápal, co to do něho vjelo, a vydal se k marshalové úřadovně.

+ + + + +

Callahan se otočil, ještě než se otevřelo propadliště. Slyšel žuchnuti, když těla. Kapitána Jacka, Shonchina Johna, Boston Charleyho a Black Jacka propadla otvorem. A slyšel vydechnutí diváků, kteří byli spokojení, že vůdci Modoků byli potrestáni.

Callahan se tam nedíval. Nesnášel pohled na oběšence.

Zmocnil se ho bezmocný hněv, když pomyslel na těch devět měsíců.

Stalo se toho tolik!

Armáda utratila v bojích proti možná padesáti bojovníkům jeden milion dolarů. Padlo více než sedmdesát vojáků, a přesto se Modokové bránili až do začátku června. Teprve když už ve svých jeskyních v lávových polích neměli co jíst, vzdali se.

Generál Canby již nežil. Callahan byl smutný, že právě on, kdo chtěl pro Modoky vždycky to nejlepší, ale nedokázal se prosadit proti svým nadřízeným, se stal obětí té války. Když Kapitánu Jackovi nemohl při vyjednávání na Fairchieldově ranči slíbit rezervaci, náčelník na něho vystřelil a Boston Charley ho probodl.

Za to teď byli pověšeni.

Callahan s hořkostí myslel na Little Johna, Tee-He Jacka, Ponyho a Mooche, kteří se po kapitulaci Kapitána Jacka vzdali. Když je Fairchield chtěl odvést do Fort Klamath, náhle se objevili maskovaní osadníci a bez milosti zajaté Modoky postříleli. Nikdo osadníky nepoznal, ale Callahan později na základě stop zjistil, že to mohl být jen Ben Wright a jeho lidé.

Začátkem července se konal proces s vůdci Modoků. Callahan zaslechl, že generál Sherman chtěl vůdce Modoků zastřelit bez soudu, zbytek bojovníků zavřít v pevnosti Alcatraz a ženy a děti rozptýlit mezi různé indiánské kmeny, aby Modokové jednou provždy zmizeli z povrchu zemského a aby se na ně zapomnělo.

Naštěstí to nedokázal prosadit.

Callahan se nemohl dívat na tváře lidí, kteří sledovali popravu. Šel ke stájím a odvázal appaloosu od zábradlí. Už měl této země dost. Bylo načase odjet pryč.

Hleděl na jih, když vyjížděl z Fort Klamath – tam, kde se jižně od jezera Tule černala lávová pole.

Věděl, že poručík Boutelle, který vystoupil z armády, tam už od kapitulace hledá zlato.

Callahan s ním neměl soucit, když se od několika lidí v Yrece dozvěděl, že Boutelle málem přišel o rozum. Právě on svou chamtivostí a brutalitou rozpoutal válku.

Callahan zahnal ty myšlenky. Pomyslel na Jima Hainese a usmál se. Chtěl udělat zajížďku k jezeru a navštívit Jima a jeho mladou ženu. A pak ho čekala cesta na východ.

Potřeboval samotu, bylo toho hodně, na co musel zapomenout…