John Kirby

Colorado western 179. Říkali mu El Zorro

V Del Riu, malém městečku na Rio Grande, panoval rozruch, když tam ze zálohy zavraždili místního marshala. Všichni věděli, že to mohl udělat jen Howdy Crawford a jeho pistolníci – stejní muži, kteří terorizovali osadníky po celém kraji. I Crawfordovi muži však měli strach. Krajem jezdil mstitel v černé masce, který Crawfordovy pistolníky jednoho po druhém zneškodňoval. Kdo byl onen tajuplný muž, o němž legendy hovořily jako o Zorrovi? Pro texaského rangera Clinta Walkera nebylo snadné tu hádanku vyřešit. Navíc ho čekal boj se zabijákem, který tam proléval krev ve službách Texas & New Orleans Railroad Company…

Clint Walker si znaveně odsunul tmavý texaský klobouk z čela, když za soumraku vyšel z nájemní stáje. Dlaní si přejel dva dny neholenou bradu. Škrábalo to.

Stál před stájí a hleděl na jezdce, kteří se objevili na konci ulice. Jeli pomalu. Del Rio tou dobou působilo ospale, ale Clintu Walkerovi neunikli zvědavci, kteří se objevili před bary a saloony. I oni pozorovali ty jezdce.

Byli čtyři. Clint Walker jejich tváře neznal, ale nevypadali jako kovbojové. Mezi sebou vedli pátého koně, přes jehož sedlo vezli něco podlouhlého, co bylo přikryté dekou. Mlčky projeli okolo stáje. Clint Walker, se sedlovými brašnami a srolovanými dekami přes rameno, hleděl za nimi.

Pak ze stáje vonící senem a hnojem uslyšel kroky, načež se objevil starý krmič. Přišel k němu a opřel se o dlouhé vidle.

„Kdo to byl?“ zeptal se Walker a ukázal na jezdce, kteří se pomalu vzdalovali.

„Tamti?“ odvětil šedivý, starý muž. „To je Howdy Crawford se svými lidmi.“

„Co to vezou?“ zeptal se Walker.

„Co já vím?“ Starý muž zavrtěl hlavou. „Nevím vůbec nic, pane.“

„Vypadalo to jako mrtvola,“ řekl Clint Walker.

„Opravdu?“ Stájník se usmál, čímž se jen prohloubily vrásky v jeho snědé tváři. „Ještě v Del Riu nejste dlouho, co?“

„Právě jsem přijel,“ odpověděl Clint Walker. „Proč se ptáte, příteli?“

„Jen tak…“ vyhýbavě řekl stájník. „Tvařte se tak, jako byste nic neviděl, pane. Tady nikdo nic nevidí, i když tu nikomu nic neunikne. Del Rio je pěkné město, když se člověk chce pobavit, ale raději se starejte jen sám o sebe.“

+ + + + +

Clint Walker opatrně roztáhl závěsy před oknem svého hotelového pokoje a pohlédl na hlavní ulici.

Několik yardů od hotelu stála marshalova úřadovna, světlá stavba z nepálených cihel se silnými zdmi a zamřížovanými okny. Vlevo a vpravo od vchodu svítily lucerny, v jejichž záři Walker viděl několik lidí. Byli to titíž muži, kteří před několika minutami přijeli do města.

Clint Walker viděl, že je s nimi ještě někdo. Krátce spolu pohovořili, pak muž ve světlé kožené vestě, který k těm jezdcům nepatřil, zmizel v úřadovně a zavřel za sebou dveře.

Ti čtyři chvíli stáli u koní, načež se opět vyšvihli do sedel a pomalu vyjeli po ulici. Walker viděl, jak zastavili před jedním velkým saloonem. Přivázali tam koně a šli dovnitř.

Zase zatáhl závěsy. Z petrolejové lampy sundal klobouk, kterým ji zakryl, aby ho neprozradil stín v okně, a nasadil si ho na hlavu.

Když dorazil do El Ria, nemyslel na nic jiného než na horkou koupel, dobré jídlo, láhev whisky a měkkou postel, v níž by zapomněl na pichlavé kaktusy. Po tom, co viděl ty jezdce, však věděl, že z klidného večera nic nebude.

Tiše zaklel, posadil se na okraj postele, obul si špinavé boty a ze sloupku postele sundal revolverový opasek. Připnul si ho a pak si chtěl ke stehnu přivázat pouzdro, ale v tom někdo zaklepal na dveře.

„Ano?“

„Večeře, pane,“ ozval se chraplavý hlas. „Chcete jíst v hotelu nebo ne?“

„Moment,“ řekl Walker a otevřel dveře.

Venku stál recepční, který si ho nedůvěřivě prohlížel. Walker věděl, jakým dojmem musí působit.

„Co tu máte k snědku?“ zeptal se, vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

„Steak, volská oka, pečené brambory, fazole a kávu,“ odpověděl recepční.

„Možná se do půlnoci nevrátím,“ řekl Walker. „Ale steak chutná i studený.“

Když pak procházel nočním městem, uvažoval, zda má opravdu jít navštívit místního marshala. V podstatě vůbec nevěděl, co se v Del Riu dělo.

Před marshalovou úřadovnou se zastavil. Za zamřížovanými okny viděl pohybující se stíny a slyšel přidušené hlasy. Pomalu vyšel po schodech, tiše přišel ke dveřím a chvíli naslouchal. – Opatrně zmáčkl kliku.

V místnosti osvětlené petrolejovou lampou seděli u psacího stolu dva muži, kteří spolu hovořili. Vůbec si ho nevšimli. Clint Walker pomalu vešel do úřadovny a zavřel za sebou dveře.

Oba muži se otočili a pohlédli na něho. Jeden z nich trhl rukou ke koltu, ale hned se zarazil.

„Co je?“ zeptal se ostrým tónem. Ruku měl u boku. „Neumíte klepat?“

Walker si ho prohlížel. Za ty dlouhé roky, co nosil hvězdu texaského rangera, se naučil odhadnout lidi jediným krátkým pohledem.

Muži mohlo být tak třicet a měl sympatický, úzký obličej s vysokým čelem a možná příliš tvrdými rysy u úst. Na vestě se mu blyštěla hvězda.

„Marshal Drury?“ zeptal se.

„Já se nejmenuju Drury,“ odvětil ten muž. „Já jsem John Noonan, pane. Co chcete?“

„Chtěl bych mluvit s Abem Drurym,“ řekl Clint. „Není tady? Kde ho můžu najít?“

Noonan na něho zkoumavě a nedůvěřivě hleděl.

„Co od Druryho chcete?“ zeptal se s číhavým podtónem v hlasu.

„Chci s ním mluvit, pane Noonane. Vy jste jeho zástupce?“

Krátce pohlédl na druhého muže, světlovlasého mladíka, kterého rovněž zdobila hvězda marshala.

Noonan se kousl do spodního rtu a pootočil se.

„Abe Drury byl před týdnem zastřelen,“ odpověděl, aniž by na Walkera pohlédl. „Vidíte, nemůžete s ním mluvit, cizinče. Jestli jste něco chtěl, řekněte to mně.“

Walker si ho zkoumavě prohlížel. Musel se rychle rozhodnout. Pomalu si zvedl límec koženého kabátu, pod nímž měl svou rangerskou hvězdu.

„Jmenuju se Clint Walker,“ pomalu řekl.

V Noonanově tváři se náhle něco změnilo. „Vy jste ranger?“ nedůvěřivě se zeptal a otočil se k mladíkovi.

„Ano,“ řekl Walker. „Víte, kdo Druryho zastřelil, Noonane?“

Noonan svraštil čelo.

„Drury vás sem zavolal?“ zeptal se a předklonil se.

„Nemůžu vám říct, kdo mě sem zavolal,“ odpověděl Clint Walker. „Kdo Druryho zavraždil?“

„To by vám s největší pravděpodobností nemohl říct ani sám Abe,“ řekl Noonan. „Někdo ho střelil do zad. Těžko ho mohl vidět.“

Walker přišel ke kamnům v rohu. Stála na nich konvice s kávou.

„Co tak šálek kávy?“ zeptal se. „Už kolik dní jsem nepil horkou kávu.“ Nikdo mu neodpověděl, takže šel k poličce, vzal hrnek a nalil si. Káva byla horká a silná. Walker se napil a otočil se. Přes okraj hrnku pozoroval oba muže.

„Máte aspoň nějaké podezření?“ zeptal se. „Myslíte, že to má něco společného se sporem mezi mexickými osadníky a T&NO?“

Noonan měl skloněnou hlavu a takto hleděl na Walkera.

„Takže vy už o tom víte?“ zeptal se. „Možná za tím stojí T& NO. To je možné. Kdo ví?“

„Ukaž mu ten papír, který přivezl Crawford,“ řekl mladík.

„Buď zticha,“ zabručel Noonan a otočen k Walkerovi dodal: „Asi za tím skutečně je Texas & New Orleans Railway, ale dokažte jim to.“

„O jakém papíru to mluvil váš přítel?“ zeptal se Walker. „Vy jste též místním zástupcem, pane…“

„Jmenuje se Lem Shanahan,“ řekl Noonan. „Předpokládám, že víte, kdo to je Howdy Crawford.“

Walker zavrtěl hlavou. „Jak bych mohl? Přijel jsem teprve před hodinou. Kdo to tedy je Howdy Crawford?“

„Jeden z mnoha chlápků, kteří sem přijeli z Panhandle. Ale Crawford patří k těm nejhorším.“

„A co přivezl?“ zeptal se Walker. „Nechci se míchat do vaší práce, ale…“

„Toto přivezl!“ Noonan zvedl pokrčený list papíru, který ležel na psacím stole. „Tady, jestli si to chcete přečíst…“

Clint Walker vzal papír a ve svitu petrolejové lampy si přečetl pár slov, která na něm stála: ZA KAŽDÉHO Z NÁS JEDEN Z VÁS!

„Co to má znamenat, Noonane? A proč je tam místo podpisu ten klikyhák?“

Noonan si papír zase vzal a strčil si ho do kapsy.

„Teď jste si to přečetl,“ řekl. „A ještě něco vám ukážu, rangere. Ten papír není nic. Vůbec nic neznamená. Pojďte!“

Přišel k jedněm dveřím a kopl do nich. Clint Walker se za ním vydal do úzké chodby mezi dvěma řadami zamřížovaných cel. Cítil vlhký, zatuchlý vzduch, zatímco kráčel za Noonanem.

Ten ukázal na pryčnu u stěny, na níž leželo něco zakrytého dekou. Pod ní byly vidět obrysy těla.

Noonan přišel k pryčně, pohlédl na Walkera a chytil deku.

„Všiml jste si přece, co stálo na tom papíru, který jsem vám ukázal? Za každého z nás jeden z vás, že ano?“

Pak deku stáhl.

Noonan se opřel o zeď a strčil si dlaně za zbraňový opasek. „To je jeden z mužů Howdyho Crawforda,“ klidně řekl. „Přivezli ho sem.“

Clint Walker přivřenýma očima hleděl na muže, který ležel na pryčně.

„To znamení na hrudi,“ řekl, „je stejné jako to na tom papíře?“

Noonan něco zamumlal a přikývl. Potom se sklonil a opět mrtvého zakryl.

V šeru na sebe několik vteřin hleděli, načež si Noonan prohrábl vlasy.

„Pojďte zpátky do kanceláře,“ řekl a vyšel z cely.

V úřadovně se Noonan posadil na jednu z židlí a opřel se o její opěradlo.

„Ten muž, kterého jste právě viděl, byl zastřelen jedinou ranou,“ tiše řekl. „Viděl jste to znamení na jeho hrudi?“

„Z,“ řekl Cint Walker. „Rád bych věděl, čím mu to jeho vrah udělal.“

„Bičem! Někdo, kdo s ním umí takto zacházet, snadno zabije člověka jednou ranou. To Z, které jste viděl, udělal tři yardy dlouhým býkovcem. Jenom bič způsobuje taková zranění.“

Walker si zkřížil ruce na prsou a opřel se o drsnou zeď.

„A co to Z znamená?“ zeptal se. „Vy to přece víte, Noonane, ne?“

„Znamená to El Zorro.“ Noonan náhle vstal a šel k oknu.

Otočil se k rangerovi zády a dodal: „To jméno mexičtí sedláci dali muži, který bojuje za jejich práva proti všemocné South Pacific. Nevím, co o tom víte, ale Texas & New Orleans Railway Company je dceřinou společností South Pacifix. Před nějakou dobou se rozhodla, že povede trať přes oblast Val Verde. Půda mezi McKees a Del Riem většinou patří drobným farmářům, což jsou hlavně Mexičané. Tito lidé odmítali prodat svou půdu T&NO. Tehdy se nájemní pistolníci pokusili osadníky skřípnout a přinutit je půdu prodat. Abe Drury, Shanahan a já jsme proti těm chlápkům byli bezmocní. T&NO má v Del Riu důvěrníka, který to celé řídí. Najímá pistolníky a pokouší se tu půdu ovládnout za každou cenu. Docházelo k přestřelkám, až farmáři poznali, že proti nájemným pistolníkům toho moc nepořídí. Když to pochopili, vypadalo to, že to vzdají a prodají svou půdu. Vy nevíte, jak jsou Mexičané se svou půdou srostlí. Pro ty není jednoduché se jí vzdát.“

Otočil se a zadumaně na Walkera pohlédl.

„Jenže pak se objevil muž, který začal bojovat proti South Pacific Company – úplně sám. Mexičané mu dali jméno: El Zorro – liška.“

„Ví se, kdo to je?“ zeptal se Walker.

„Ne, to nikdo neví,“ pomalu odvětil Noonan. „Asi je to nějaký Mexičan. Prý používá tříyardový býkovec. Několik Mexičanů ho vidělo. Jezdí jen v noci. Znáte přece Zorra, hrdinu mexických balad? Právě tak tento muž vypadá. Jezdí na vraníkovi, je celý v černém a na tváří nosí masku. Nikdo neví, jestli to je opravdu on, nebo jestli za tím vším nestojí skupina mexických sedláků. Pokaždé se objeví a udeří, když někde zastřelí nějakého farmáře, když je někde vypálena usedlost. Žádný zločin vrahů z T&NO neponechá bez trestu. Už vyřídil pět chlápků z hordy Howdyho Crawforda.“

„Už jste se ho pokusili chytit?“ zeptal se Walker.

Noonan se trpce zasmál.

„Jestli jsme se o to pokusili? Jednou my a podruhé banda Texas & New Orleans. Drury a já jsme našli stopu a drželi jsme se jí celý týden. A výsledek? Ztratil se nám. Mexičané v kraji Val Verde stojí všichni za ním. Vědí, že za ně bojuje. Jeho jméno stačí na to, aby měl všechny dveře otevřené.“

„To skoro zní, jako kdybyste ho obdivoval,“ řekl ranger.

Noonan na něho pohlédl a náhle se rozesmál. Byl to však nenávistný smích.

„Ano, možná ho obdivuju,“ řekl. „Udělal to, co nemohl udělat ani Abe Drury: Postavil se T&NO do cesty. Abe si to odskákal. Před týdnem jel na jednu usedlost, kterou vypálili, a začal tam stopovat. Musel něco zjistit, protože ho pak našli s kulkou v zádech. Svalil se na svou pušku. Nikdo nevytáhne pušku ze sedlového pouzdra, když to koupí do srdce. Takže tu flintu musel vytáhnout už předtím a to znamená, že něco objevil. Jenže už mu to k ničemu nebylo.“

„Drury byl asi váš dobrý přítel,“ řekl Clint Walker. „Je to tak?“

Noonan na něho krátce pohlédl.

„Abe byl pro mne více než přítel,“ odpověděl. „Před deseti lety mě zachránil, když jsem kvůli vloupání stál před soudem. Tenkrát jsem byl mladý blbec a ničemu jsem nerozuměl, ale Abe ze mě udělal muže. Byl mi otcem. Chápete, proč jsem rád, že aspoň jeden muž povstal a bojuje? Já to udělat nemůžu. Toto mi svazuje ruce.“

Ukázal si na marshalskou hvězdu.

Shanahan vytáhl ze stojanu na pušky jednu zbraň a řekl: „Jdu na obchůzku, Johnny.“

Noonan zachmuřeně přikývl. „Buď opatrný a do ničeho se nepleť.“

„Za hodinu jsem zase tady,“ odpověděl zástupce a usmál se. „Mějte se, rangere.“

Sel ven a Noonan hleděl za ním. „Poslouchejte, rangere,“ řekl náhle. „Ano?“

„Kdo vás sem zavolal?“

„Už jsem vám řekl, že to…“

Noonan na něho upřeně hleděl. „Byl to Abe? Napsal před svou smrtí texaským rangerům?“

„To vám nemůžu říct,“ odvětil Clint Walker. „Ale mohl byste mi něco poradit.“

„Já vám mám radit, rangere?“

„Ano, Noonane. Vy Del Rio znáte, já ne. Kdo je tu důvěrníkem T&NO?“

„Důvěra za důvěru.“ Noonan se usmál. „Proč bych vám měl důvěřovat, když vy mi nevěříte?“

„Jenom jsem se ptal,“ řekl Walker. „Vy chcete najít vraha Abea Druryho. Já hledám člověka železniční společnosti. Budeme spolupracovat?“

„Můžete mu toho dokázat stejně tak málo jako já a Abe,“ odvětil Noonan. „Možná dostanete Howdyho Crawforda nebo pár jeho lidí. Ale co to znamená? South Pacific Company má víc peněz než normální smrtelníci. Celé měsíce jsme se mu snažili něco dokázat, ale je příliš prohnaný. Když s někým takovým budete stát u baru, tak vás s přátelským úsměvem pozve na drink. Většina lidí před takovými smeká klobouk, když je potká na ulici. Ale ve skutečnosti jsou to chladnokrevní zabijáci. South Pacific je platí a oni jí za to čistí cestu. Až mu budu moct něco dokázat, rangere, vezmu Abeovu starou brokovnici, půjdu za ním a budu doufat, že sáhne po zbrani, až ho budu zatýkat.“

Walker si prohlížel hněvem zkřivenou tvář, která se k němu otočila. Noonan dozajista nepatřil k lidem, kteří by neuměli zacházet se zbraní. Byl to muž s rychlým koltem.

„Takže vy se mnou nechcete spolupracovat?“ zeptal se. „Škoda. Možná bychom se rychleji dostali k cíli.“

„Nedůvěřujete mi, takže já vám také nedůvěřuju,“ řekl Noonan.

Clint Walker se usmál a šel ke dveřím. Položil ruku na kliku, ale ještě jednou se zastavil.

„A opravdu nemáte tušení, kdo by mohl být El Zorro?“ zeptal se.

„Ne. Řekl jsem vám přece, že ani nevím, jestli doopravdy existuje. Mnohé nasvědčuje tomu, že není sám. Abe si vždycky myslel, že to je oddíl Mexičanů, který je má chránit před nájezdy T&NO. V tom s ním souhlasím. Howdy Crawford na toho muže uspořádal štvanici a tak ho ještě neviděl. A jestli ho nenašel on, tak asi neexistuje. Ale tucet Mexičanů tu legendu může dál udržovat při životě. Ve všech mexických pulqueriích mezi Kalifornií a Texasem se zpívají balady o Zorrovi. Není divu, že ta pověst znovu ožila. Jestli opravdu existuje, tak musí být zatraceně prohnaný, protože Crawford má ve své bandě ty nejhorší ničemy z celého Texasu.“

Walker si přejel dlaní neholenou bradu. „Ani vy, ani Shanahan jste mě neviděli, jasné?“ řekl. „Nepřijel jsem do Del Ria jako ranger. Jsem tulák.“

„Nemějte obavy,“ odpověděl Noonan. „Budeme mlčet. Ale až se Crawford dozví, že nosíte hvězdu, bude vás chtít odstranit z cesty. Jemu i jeho šéfovi jde o hodně.“

„Rozumím.“ Walker přikývl. „Neočekávám, že byste mi kryl záda, Noonane. Každý z nás hraje svou vlastní hru, že? Jenom jedno bych rád věděl: Kdybych se chtěl setkat s Howdym Crawfordem, kam mám jet?“

Noonan chvíli váhal, pak cigaretu, kterou vykouřil jen z poloviny, hodil na zem a zašlápl ji.

„Jestli se chcete setkat s Howdym Crawforem,“ zamumlal, „běžte do saloonu Blue Hawk na druhé straně ulice.“

+ + + + +

Saloon Blue Hawk, o kterém mluvil Noonan, vypadal jako všechny saloony v západním Texasu.

Nalevo a napravo od vchodu stály staré barely, ve kterých hořely piliny.

Walker slyšel orchestrion, do kterého někdo hodil niklák. Chvíli stál u dveří a hleděl dovnitř. Pak je prudce rozrazil a šel dál.

V saloonu bylo poměrně plno a pod stropem, na němž visel tucet petrolejových lamp, se vznášel hustý kouř. U většiny stolů se hrálo: poker, faro, ruleta a další hazardní hry. Stoly s ruletou byly obležené muži.

Walker si stáhl svůj tmavý texaský klobouk do čela a vydal se k baru. Nedůvěřivý pohled barmana, který mu bez vyzvání hned nalil sklenici whisky, byl pochopitelný. Walker věděl, jak vypadá.

„Je tu hodně lidí, co?“ řekl a hodil na pult stříbrnou minci. „Dej mi celou láhev.“

Barman dál leštil sklenice a při tom na něho zvědavě hleděl.

„Komu patří tento podnik?“ zeptal se Walker.

„Proč? Hledáte práci?“

Walker se napil a zamyšleně pohlédl na barmana.

„Vypadám tak?“

Barman si ho změřil pohledem, usmál se a přikývl

„Odkud jste?“ zeptal se.

„To vám tak budu vykládat, příteli,“ zamumlal Walker. „Někoho hledám.“

„Aha.“

Walker se rozhlédl po saloonu. U jednoho stolu v rohu hráli čtyři muži poker. Okamžitě je poznal. Tři z nich viděl před půl hodinou před marshalovou úřadovnou.

„Koho hledáte?“ zeptal se barman.

Walker se pomalu otočil. „Muže jménem Howdy Crawford.“

Hospodský na něho vrhl rychlý pohled, načež se zahleděl na sklenici v jeho rukou.

„Crawford?“ zeptal se. „Co od něho chcete, pane? Nemá rád, když ho někdo ruší.“

„Je tady?“ Walker si nalil ještě jednu whisky. „Musím s ním mluvit.“ „Aha. A o čem?“

„O starých časech. Máme společné známé. Kde je?“

Clint Walker viděl, jak se v barmanově tváři něco změnilo.

U vstupních dveří stál mladík, který se rozhlížel po sále. Neměl na sobě oděv typický pro texaské kovboje. Spíš vypadal jako farmář.

Hráči u stolu v rohu položili karty na stůl a pohlédli na toho mladého muže, který si jich ještě nevšiml. Pomalu procházel mezi stoly a kráčel k dívce, jež se bavila s druhým barmanem.

Clint Walker ukázal na muže v rohu. „Který z nich je Crawford?“

„Ten s tou jizvou na bradě,“ odvětil barman. „Chcete ještě radu, která vás nebude nic stát?“

„Vypadá to, že dobré rady tu máte v ceně whisky, příteli.“ Walker se usmál. „Nu?“

„Nechoďte teď za Crawfordem,“ řekl barman. „Zmizte a přijďte někdy jindy.“

Walker se ještě stále usmíval. Pochopil to varování. Přesto se jím nemohl řídit.

„Uvidíme,“ poznamenal a úsměv mu zmizel ze tváře. Vzal si sklenici s whisky a pomalu se vydal k pokerovému stolu. Ti čtyři náhle vzhlédli, když se zastavil před nimi.

Muž, o němž mu barman řekl, že to je Crawford, měl zapadlé oči, které byly těsně při sobě. Byl hladce oholený, takže byla vidět jizva, kterou měl na bradě.

„Vy jste Howdy Crawford, že ano?“ řekl Clint Walker.

Crawford na něho chvíli mlčky hleděl, načež přikývl. Ruce měl pod stolem a Walker neviděl, co s nimi dělá.

„Jmenuju se Walker, Crawforde. Jsem z Amarilla. Posílá mě jistý Jim Boyer.“

Crawford na něho stále upřeně hleděl. Jeho zelenošedé oči byly chladné.

„Neznám nikoho, kdo se jmenuje Jim Boyer,“ polohlasně řekl. „Kromě toho mi stojíte ve světle.“

„Hledám práci,“ odpověděl Walker. „Boyer říkal, že byste nějakou měl.“

Crawford si ho změřil pohledem, který pak ulpěl na jeho těžkém, zaprášeném revolverovém opasku.

„Ne,“ řekl. „Nemám pro vás žádnou práci. Je mi líto, že jste sem musel jet takovou dálku zbytečně.“

„Možná si to ještě rozmyslíte,“ odvětil Walker. „Chci v Del Riu pár dnů zůstat.“

„Už jsem řekl: Nemám pro vás žádnou práci. Teď běžte k pultu a napijte se na můj účet.“

Walker pokrčil rameny a šouravým krokem se vydal zpátky. Cítil Crawfordův pohled. Přišel k výčepnímu pultu a pohlédl do jednoho ze zrcadel na stěně. Viděl, jak jeden z těch čtyř mužů vstal a zamířil k baru. Po něm se zvedl další a pomalými kroky přistoupil k orchestrionu.

„Říkal jsem vám, že tam nemáte chodit,“ řekl barman.

Walker neodpověděl. Slyšel, jak za ním prošel nějaký muž. Ten přišel k mladíkovi, který se rozčileně bavil s dívkou, za ním zůstal stát a položil mu ruku na rameno. V té chvíli orchestrion přestal hrát a náhle se rozhostilo ticho.

Mladík se otočil a strhl mu ruku z ramene.

„Nechte mě na pokoji, Wessone,“ vyhrkl. „Od vás nic nechci. Jsem tu jen kvůli Sue…“

„Jasně,“ řekl onen Wesson a zašklebil se. „A právě to se mi nelíbí.“

Walker se naklonil nad bar a tiše se zeptal: „Kdo to je?“

„Ten mladík?“ řekl barman. „To je John Ainsworth. Proč? Zajímá vás to?“

„Vypadá jako osadník.“

„Však to také je osadník. Přijel sem za Sue. Přitom věděl, že to nebude jen tak, jestli tu budou Crawfordovi lidé.“

Walker si mladíka, který se nyní pomalu otočil, pozorně prohlížel.

„Co ode mě chcete, Wessone?“ řekl. „Nezahrávejte si se mnou.“

„Nelíbí se mi, že čmucháš kolem Sue,“ procedil Wesson mezi zuby. „Krom toho tu nikdo z vidláků nemá co pohledávat. To velice dobře víš.“

Ranger viděl, jak Ainsworthovi začalo cukat ve tváři, mladík se však ovládl.

„Nechci žádné problémy,“ přidušeně odpověděl.

Walker obdivoval jeho klid, zároveň však věděl, že mladík je příliš poctivý na to, aby tušil, jakou past mu nalíčili. Nechtěl tam dělat rozruch, nevěděl však, že je na černé listině. Ta léčka byla jednoduchá, ale farmář ji neprohlédl. Opět se obrátil k dívce a tím se dopustil rozhodující chyby.

Wesson ho náhle chytil za rameno, otočil ho a praštil ho brady. Ainsworth letěl na pult. Dívka vykřikla a uskočila, když se Wesson znovu rozmáchl. Ainsworth koupil další ránu do obličeje, pak se však zvedl a bránil se. Bylo vidět, že je silnější než pistolník, v pěstním souboji ho musel porazit.

Walker viděl, že farmář do toho úderu vložil všechnu svou sílu.

Wesson odletěl na bar a pak se skácel na zem.

Na podlaze se převalil a vykřikl: „On má revolver!“

Clint Walker viděl, že Ainsworth nemá žádnou zbraň. Crawfordovi muži to věděli rovněž, ale jinak nikdo.

Walker koutkem oka viděl, jak muž u orchestrionu bleskově sáhl po zbrani. To již Walker nečekal a jednal. Pustil sklenici a tasil.

První výstřely třeskly ještě předtím, než sklenice dopadla na zem. Neměl čas mířit tomu muži na ruku nebo na revolver. Viděl jen, jak zvedl zbraň, a věděl, že musí střílet, pokud chce Ainsworthovi zachránit život.

Muž zavrávoral a spadl na orchestrion, který okamžitě začal hrát. Walker přiskočil k Ainsworthovi a vykopl Wessonovi, který již též tasil, kolt z ruky.

Walker stál těsně vedle Ainswortha a jeho dva kolty ovládly saloon. Pohlédl na Crawforda, ale ten se nepokusil tasit. Strnule seděl a ruce měl položené na stole. Jeho tvář byla bledá.

Kouř se pomalu rozplynul. Muž, kterého Walker trefil a který ležel vedle orchestrionu, se pohnul.

„Takové zákeřné léčky nemám rád,“ nahlas řekl Clint. „Varuju vás! Nechte ruce na stolech!“

Pomalu se rozhlédl, ale nikdo se nepohnul. Všichni hleděli na něho.

„Pojďte!“ řekl a strčil do Ainsworthe. „Mizíme. Vypadá to, že nás tu dnes nevidí rádi. Pánové jsou nějací neklidní.“

Ainsworth se ohlédl na děvče, kvůli kterému tam přišel, ale Walker ho tlačil ke dveřím.

„Nechte ji,“ řekl. „Byla to volavka. Pojďte, musíme odtud pryč.“

Strkal ho ke vchodu a když farmář zmizel, ještě nějakou dobu stál s kolty v rukou mezi křídly dveří. Potom uskočil, podlezl zábradlí a vyrazil za Ainsworthem.

Zadýcháni dorazili do nájemní stáje. Tam byla tma.

Walker zavřel dveře a škrtl sirkou, aby zapálil knot petrolejky, která visela u vrat. V jejím svitu pohlédl na Ainswortha.

„Jste šílenec,“ řekl. „Už nikdy nechoďte ven beze zbraně, rozumíte?“

Ainsworth po tom rychlém běhu ještě stále nemohl popadnout dech. Podal Walkerovi ruku. „Díky!“

Walker mu ji nestiskl. Strčil si kolty do pouzder a zahákl si palce za revolverový opasek.

„Buďte rád, že vám nepodám ruku,“ odpověděl. „Co řeknete na to, když vám teď povím, že patřím k lidem Howdyho Crawforda? Život jsem vám zachránil jen proto, že musím provést jednu věc. Teď nasedněte na koně a zmizte z Del Ria. Podruhé už vám nepomůžu.“

Ainsworth pomalu stáhl ruku a zatnul pěst.

„Raději jste mi neměl pomáhat,“ řekl. „Od lidí, jako jste vy, pomoc nechci.“

„To se snadno řekne,“ odvětil Walker. „Ale pár kulek v břiše není ta nejkrásnější věc, jakou člověk může mít.“

Kývl na koně, který stál osedlaný v chodbičce. „Předpokládám, že je váš. Nasedněte na něho a co nejrychleji odtud odjeďte. A doporučuju vám, abyste se městu vyhýbal, je-li vám život milý.“

Ainsworth na něho hleděl. Walker si chvíli myslel, že se na něho vrhne, ale pak se ovládl.

Pomalu šel ke svému koni a vyšvihl se do sedla. Pak odmotal uzdu z trámu a pohlédl na Walkera.

„Kdybych měl zbraň…“ řekl. „Ale povězte Crawfordovi toto, cizince: Boregard si může koupit tolik pistolníků, kolik chce, ale my budeme bojovat za svou vlast! A zvítězíme! Řekněte mu to. Jsou lidé, kteří se nevzdají. Texas 8c“ New Orleans Railway není všemocná. Budete muset zaplatit krví, jestli nás chcete vyhnat z naší půdy.“

Walker si pohrával s pažbou koltu. „Dobrá,“ řekl. Pak kopl do úzkých dveří vedle vrat stáje, která byla dost vysoká a široká na to, aby jimi mohl projet jezdec.

Ainsworth pobídl koně, ale u dveří ještě jednou zastavil.

„Asi bych vám měl být vděčný,“ chraplavě řekl. „Ale nemůžu.“

„To chápu,“ řekl Walker a chladně se usmál.

„Jestli vás uvidím na svých pozemcích, zastřelím vás,“ řekl Ainsworth.

Clint Walker přikývl. „Pak tedy doufám, že už se nepotkáme, chlapče.“

Vypadalo to, že Ainsworth měl na jazyku nějakou jízlivou odpověď, ale pak jen sevřel rty. Pobídl koně a ten vyrazil ze stáje.

Walker hleděl za ním, dokud nezmizel, pak uhasil lucernu a pomalu šel přes tichou ulici k hotelu. Byly jen dvě možnosti. Buďto Crawford změní své rozhodnutí, nebo už vydal pokyn k jeho vraždě. Musel se mít na pozoru. Za každým rohem na něho mohla číhat kulka

Ranger tiše vešel do haly hotelu, pomalu se vydal do schodů a otevřel dveře svého pokoje.

Potmě v kapse našel sirku a škrtl si jí o podrážku. Když na lampu opět nasadil cylindr, zmocnil se ho pocit, jako by ho někdo pozoroval. Otočil hlavu a spatřil Crawforda, který seděl na jeho posteli. Neměl v ruce zbraň, ale když Walker sáhl po koltu, ucítil náhle v zádech hlaveň. Pak se ozvalo kovové cvaknutí kohoutku.

„Jen klid,“ řekl kdosi za ním a vytáhl mu z pouzder revolvery. Potom tlak hlavně zmizel a uviděl chlápka s krátkohlavňovým Navy koltem v ruce.

Crawford, který se zatím vůbec nepohnul, zvedl ruku a ukázal na židli.

„Posaďte se, Walkere,“ řekl. „Nerad mluvím s lidmi, kteří přede mnou stojí.“

Druhý bandita Walkera dostrkal k židli. Pak mu namířil na hlavu.

„Věřil jsem, že se ještě setkáme,“ chraplavě řekl Walker. „Jen jsem si nemyslel, že to bude tak rychle.“

Crawford se předklonil a opřel si lokty o kolena.

„Postřelil jste jednoho z mých lidí,“ řekl zlověstným tónem. „A to kvůli nějakému osadníkovi. Mohl jsem Blakovi říct, aby vás sejmul.“

„A proč to tedy neuděláte?“ zeptal se Walker. „Nic byste neriskoval. Nemám u sebe zbraň.“

„Dejme tomu, že se mi líbí, jak umíte zacházet s koltem,“ řekl Crawford. „Dejme tomu, že bych pro někoho, jako jste vy, měl opravdu práci.“

„Chci jezdit pro Boregarda,“ odpověděl Walker a zmínil to jméno schválně.

Crawfordovi se zachvěla víčka. „Rozkazy nebudete dostávat od Boregarda, ale ode mě, jasné?“ zabručel.

Clint Walker přikývl. „Mluvíte dost nahlas,“ řekl a usmál se.

„To, že jsem vás nenechal zastřelit, v žádném případě není důvod pro to, abyste byl nestydatý,“ řekl Crawford. „Takový plat, jaký u nás budete mít, jste asi ještě nikdy neměl. Ale potřebujeme muže, na které se můžeme spolehnout.“

Walker se opřel o židli. „To závisí na tom, kolik zaplatíte,“ řekl. „Když zaplatíte dostatečně vysokou částku, tak se můžete spolehnout na kohokoli.“

„Do určité míry ano,“ odvětil Crawford. „Na delší dobu jste vyřadil jednoho z mých mužů, za kterého potřebuju náhradu. Budu vám platit pět set dolarů měsíčně, protože si myslím, že jste člověk, který by se mi mohl hodit. Ale platím jen za to, když budete vykonávat mé rozkazy, aniž byste se na něco ptal. Kdo je ten Jim Boyer, který vás sem poslal? Žádného Boyera neznám.“

Walker pokrčil rameny. „Nevím, jak si říká v Del Riu. Znám ho jen pod tímto jménem. Je mi líto, že jsem toho muže tak těžce poranil. Ale byl s koltem příliš rychlý. Musel jsem střílet bez míření.“

„To už je jedno.“ Crawford mávl rukou. „Pro mě je důležité jen to, že jste byl s koltem rychlejší než on. Proto vás chci a proto vám budu platit tak vysokou mzdu.“

„Boyer mi v Amarillu vyprávěl, že tu jde o vyhnání osadníků z jejich farem. Tvrdil, že by to nemělo být tak těžké, když se na to půjde chytře. Pro koho pracujete, Crawforde? Pro T&NO?“

„To se nikdy nedozvíte,“ odpověděl Crawford. „Je normální, že lidé, které najmu, kladou takové otázky, ale neklaďte je příliš často.“

Clint Walker přikývl a pomalu vstal ze židle. Muž vedle něho k němu chtěl přistoupit, ale Crawford mávl rukou.

Walker si vzal své zbraně a strčil je do pouzder. Potom se ohlédl a řekl: „Boyer mi pověděl ještě něco, Crawforde. Mluvil o muži, kterému Mexičané říkají El Zorro. Vyprávěl o maskovaném muži, který v noci loví muže, co jezdí pro vás.“

Crawford si z vnitřní kapsy svého kabátu vytáhl dlouhý tenký doutník, naklonil se nad začazený skleněný cylindr petrolejové lampy a zapálil si jej. V jeho tvrdé, hranaté tváři se pohybovaly stíny.

„Vaším úkolem bude dostat toho muže,“ řekl. „Nic o něm nevíme, Walkere. Nevíme ani, jestli skutečně existuje. Vidělo ho jen pár mexických osadníků – lépe řečeno ho chtěli vidět. Možná je El Zorro samotář, možná je to skupina Mexikánů. Jestli ho vyřídíte, dostanete pět tisíc dolarů. Za dobrou práci platím dobře.“

Walker se posadil na stůl a ubalil si cigaretu. Zatím jeho plán vycházel.

„Dejte mi nějaké peníze,“ řekl. „Nemám ani vindru.“ Zapaloval si cigaretu a díval se, jak Crawford vytáhl z kapsy několik bankovek, které pak hodil na stůl. Bylo to více než pět set dolarů. Walker si je strčil do náprsní kapsy košile.

Crawford na něho zkoumavě hleděl. „Jste s koltem rychlý,“ řekl. „Vy byste to mohl zvládnout. Ale nikomu nevěřte. Najděte El Zorra co nejrychleji. Nemusíte mi ho přivézt živého. Hlavně ho najděte, Walkere!“

„To mocná T&NO není schopná odpravit jediného člověka?“ jízlivě se zeptal Walker.

„Dvacet čtyři hodin předtím, než jste přijel, El Zorro zastřelil jednoho z mých mužů. Našli jsme ho u Rio Grande. Ocejchoval ho těžkým býkovcem.“

„Proč si vlastně myslíte, že to je Mexičan?“ zeptal se Walker.

„Osadníci v tomto kraji jsou většinou Mexičané. Kromě toho by jen Mexikán dokázal oživit tu legendu.“

„Tomu nevěřím, Crawforde,“ řekl muž, který hlídal Walkera. „Myslím, že se jenom obléká jako Mexikán, aby si získal jejich pomoc. Osadníci by pro něho udělali všechno, protože si myslí, že je jedním z nich. Kdyby byl oblečený jako Američan, tak by jejich sympatie neměl, protože Mexikáni by řekli, že žádnému Američanovi věřit nemůžou. Ten muž je opravdu prohnaný.“

„Takže vy si myslíte, že to je Texasan?“ zeptal se Walker.

„Ano, Walkere! Pravděpodobně to je někdo z města. Ale je možné i to, že to je texaský osadník. Mexikán zabije nožem, ale ne revolverem. To s tím býkovcem ukazuje na Mexikána, ale přesto bych řekl, že to je Texasan.“

„Proč by bojoval proti T&NO?“

„To nevíme,“ řekl Crawford. „Kdybychom to věděli, tak bychom věděli i to, kdo to je. Kromě toho byste si, Walkere, měl odvyknout mluvit o Texas & New Orleans. Nemáme rádi, když naši lidé moc žvaní. Nemusí vás zajímat, kdo vás platí. Hledejte El Zorra! Víc dělat nemusíte. Bylo by mi líto, kdybych ztratil tak dobrého muže. Ale pořád lepší ztratit jednoho muže než stát tváří v tvář El Zorrovi. Rozumíme si?“

„Ano,“ přisvědčil Walker. „Budu se snažit. Kolik mám času?“

„Dva, nanejvýš tři týdny,“ odpověděl Crawford. „Ani o den déle.“

Když se za Crawfordem a jeho průvodcem zavřely dveře, zhasl Walker petrolejku a otevřel okno, aby vyvětral. Potmě se svlékl a lehl si. Ze saloonu ještě zněl hluk.

Texas & New Orleans tedy znervózněla. Nešlo to podle jejích představ. Chce, aby to vyřídil co nejdřív. Kdo byl Boregard? Je to skutečně muž v pozadí? Mluvil Noonan o něm, nebo o Crawfordovi? A hlavně: Jak prokázat, že Boregard a Crawford pracovali pro železniční společnost?

Nyní patřil ke smečce pistolníků, kteří pracovali pro T&NO. To byla jeho šance. Pokud chtěl získat důkazy, pak toto byla jediná možnost. Pokud by se však Crawford dozvěděl, s kým má tu čest, neměl by jeho život cenu jediného centu.

+ + + + +

Když Clint Walker následujícího rána zašel do saloonu Black Hawk, vypadal jinak. Nechal se oholit a vykoupal se. Měl novou košili a čistý šátek.

U marshalovy úřadovny přešel ulici. John Noonan seděl venku. Odpočíval v houpacím křesle, jako by Del Rio bylo to nejmírumilovnější město na světě. Když Walker procházel okolo, pustil na zem váček s tabákem a sklonil se pro něj.

„Něco nového?“ tiše se zeptal, aniž by pohnul rty.

Noonan odpověděl stejně tiše: „Mějte se na pozoru, rangere. Od Shanahana jsem se dozvěděl, co se včera stalo v Blue Hawku. Dávejte si na Clema Wessona pozor. Včera se opil. Myslím, že po vás půjde.“

Walker se narovnal a šel dál, aniž dal na sobě něco znát. To varování ho nepřekvapilo.

Když vešel do saloonu a posadil se ke stolu v rohu, okamžitě k němu přišel jeden z barmanů. Vědí, že teď patřím k nim, pomyslel si.

„Chtěl bych se nasnídat,“ řekl. „A přineste mi konvici s kávou a whisky.“

Musel teď postupovat klidně a nesměl udělat žádnou chybu.

Po chvíli mu barman přinesl tác s kávou, whisky a talíř s míchanými vejci a šunkou. Postavil ho na stůl a trochu poodsunul talíř. Walker pod ním spatřil papírek.

Vzal ho a pod stolem si ho přečetl. Bylo to pár slov, která někdo chvatně napsal tužkou.

„Okamžitě zmizte z města. Nesnáším přestřelky mezi svými lidmi. B.“

Strčil si papír do kapsy a kývl na barmana, který mu nalil kávu.

„Řekněte, komu patří tento saloon? Boregardovi?“

Barman přikývl.

„Můžu s ním mluvit?“ zeptal se Walker. „Povězte mu, že mu chci něco říct.“

„To nepůjde, pane,“ odpověděl barman. „Myslím, že teď není ve městě. A kromě toho…“

„Ale dal přece ten papír pod talíř, ne?“

„O žádném papíru nic nevím,“ odvětil barman. „Je mi líto, ale nemůžu vám pomoct.“

„Pak chci mluvit s Crawfordem,“ řekl Walker.

„Ani ten tu není,“ zamumlal barman. „Pan Crawford dnes ráno odjel a ještě se nevrátil.“

Walker na něho rychle pohlédl. „Sám?“

„Ne, s tuctem mužů.“

„A nic tu pro mě nenechal?“

„Ne.“

„Nevíte aspoň, kam jel?“

„Ne,“ váhavě řekl barman. „Ale do večera zřejmě bude zpátky.“

Walker při jídle uvažoval. Howdy Crawford odjel s tuctem mužů. To znamenalo, že to určitě nebyla žádná vyjížďka. A pokud Crawford chce pokračovat v teroru vůči osadníkům, pak teď musí jet za ním.

Domníval se sice, že důležitější je promluvit si s Boregardem, jenže ho neznal a bylo jisté, že z barmana nic nedostane. Boregard byl nepochybně člověk, který z pozadí tahal za drátky, člověk, o kterém mluvil Ainsworth. Ale jak se mu dostat k tělu?

Tu se ozvalo skřípění létacích dveří a Walker vzhlédl. Dovnitř vešel Wesson. Zarazil se, když spatřil Walkera. Byl opilý, přestože bylo ráno. Měl opuchlý obličej a jeho oči byly matné.

„Ha,“ řekl a pomalu a vrávoravě přišel k Walkerovu stolu. Pak se zastavil a sáhl po sklenici s whisky.

Walker ho bleskově chytil za zápěstí. Wesson pustil sklenici a vytrhl se.

„Opatrně, příteli,“ varoval ho Walker. „Jestli něco nesnáším, tak je to to, když mě někdo ruší u jídla. Barmane, přineste mi ještě jednu whisky.“

Wesson na něho pohlédl a přivřel oči.

Pomalu střízlivěl. Nebezpečí ho probralo. Ranger viděl, jak položil ruku na revolverové pouzdro.

„Co se děje?“ zeptal se. „Chcete střílet, Wessone? Raději sundejte ruku z koltu.“

„Asi si o sobě myslíš, že jsi borec,“ řekl Wesson. „Ale ani Crawfordův stín není dost velký na to, aby ses v něm přede mnou mohl skrýt.“

Tu Walker ve vstupních dveřích spatřil Johna Noonana. V rukou držel brokovnici, jejíž hlavně byly více než o polovinu zkrácené. Tiše vešel dovnitř a zezadu se přiblížil k opilci.

Walker sáhl po konvici s kávou. „Jestli po mně něco chcete, Wessone, tak přijďte, až budete střízlivý. Nesnáším takové podlé triky, jak jste to včera večer zkusili s tím farmářem. Až budete střízlivý, můžete přijít, ale teď…“

V tom okamžiku Wesson sáhl po koltu. Přes svůj stav byl velmi rychlý. Ještě rychlejší však byl Noonan, který k němu přistoupil a praštil ho pažbou brokovnice do zápěstí. Pistolník vykřikl a kolt mu vyletěl z ruky. Otočil se a přikrčil se k útoku, ale Noonan byl opět rychlejší. Wesson sebou trhl, když spatřil hlavně parkerovky.

„Byl bych rád, kdybyste se oddělali navzájem,“ řekl Noonan, „ale nemůžu připustit, aby v mém městě na sebe lidi stříleli. Jen klid, Wessone. Jeden špatný pohyb a zmáčknu obě spouště. To samé platí i pro vás, Walkere. Dejte obě ruce na stůl!“

Wesson, který si levou rukou držel pravé zápěstí, nenávistně pohlédl na Noonana. Ústa měl zkřivená, mlčel však.

„Zmizte odtud,“ řekl Noonan. „Za snídani můžete zaplatit později, Walkere,“ dodal. „Vstaňte a běžte! Vypadá to, že nevíte, co pro vás je dobré. Ale jestli chcete dobrou radu, tak sedněte na tu vaši herku a zastavte se až za hranicemi kraje, A teď ven!“

Walker se usmál a hodil na stůl minci. Jeho úsměv byl vyzývavý, ale Noonan na to nereagoval. Několik kroků ustoupil a zvedl pušku, když Wesson s Clintem procházeli kolem něho. Walker se venku zastavil a opřel se o zábradlí.

„Jste ještě příliš mladý, marshale,“ řekl, když Noonan vyšel ven. „Bylo by vás opravdu škoda. Ale už nejeden člověk skončil na tom, že se přecenil.“

Nečekal na odpověď a přes ulici se vydal k nájemní stáji.

+ + + + +

Hacienda Los Angeles byla postavená ve španělském koloniálním stylu a Clint Walker spatřil její bílé budovy na tmavě zeleném pozadí topolů, když zastavil na jednom kopci před haciendou.

Jeho hřebec tiše řehtal. Walker ho pobídl a vydal se dolů ze svahu. Mezi ohradami a výběhy jel k budovám haciendy.

U studny ve stínu stromů stálo několik mexických sluhů.

Walker vedle nich seskočil ze sedla. Hned si všiml nedůvěry v jejich očích. Byl gringo.

Jednomu z nich hodil uzdu svého koně.

„Chci mluvit s donem Agostem.“

„Si, seňore,“ odvětil Mexičan. „Koho mám donu Agostovi ohlásit?“

„Stačí jen, když mu řeknete, že s ním chce mluvit člověk, kterého očekává,“ odvětil Walker.

„Pojďte za mnou, prosím!“

Walker kráčel arkádou, jejíž bílé sloupy byly obrostlé plazivými rostlinami.

Pak vešel do velké, chladné místnosti.

Uslyšel kroky a otočil se. Ve dveřích, v nichž zmizel sluha, stál starý, šedovlasý muž. Walker již viděl obrazy starých španělských grandů. A tento muž vypadal přesně tak. Byl vysoký, hubený a měl tmavý mexický oděv, bílou hedvábnou košili s krajkami na límci a rudou šerpu kolem pasu. Jeho lehce zvlněné vlasy se leskly jako stříbro.

„Don Agost de Leon y Aguera?“ zdvořile se zeptal.

„Ano, seňore,“ řekl starý muž. „Co pro vás mohu udělat?“

Clint z vnitřní kapsy své kožené vesty vytáhl dopis a podal ho donu Agostovi.

„To je dopis, který jste napsal do ústředí rangerů, že ano?“

Leon rozložil dopis a letmo na něho pohlédl.

„Pak jste…“

Walker otevřel dlaň a ukázal mu rangerskou hvězdu.

„Jmenuju se Walker, Clint Walker,“ řekl.

De Leon mu dopis vrátil.

„Doufal jsem, že mi sem pošlou nějakého rangera,“ pomalu řekl. „Nechcete si sednout?“

Walker se posadil na jednu z vyřezávaných židlí a de Leon zatleskal.

Objevil se sluha, který přinesl skleněnou karafu s vínem a dvě sklenice. Postavil je na stůl, uklonil se a zase odešel.

„Už jste byl v Del Riu?“ zeptal se de Leon, zatímco naléval sklenice.

„Ano,“ řekl Walker. „A byl bych vám vděčný, kdybyste nikomu neřekl, kdo jsem. Pro všechny jsem jedním z pistolníků Howdyho Crawforda.“

De Leon na něho rychle pohlédl. „To pro vás může být velmi nebezpečné.“

„Povězte mi raději o tom, co vás přimělo napsat dopis rangerům,“ vyzval ho Walker. „Je přece známo, že rančeři a osadníci mají různé zájmy.“

De Leon mu podal sklenici. „Nejde o to, jaké má kdo zájmy,“ řekl. „Jde jen o to přežít, seňore. Hacienda Los Angeles je obklopena malými usedlostmi. Vidíte tu mapu na zdi? Tmavý střed jsou pozemky mé haciendy, červený kruh kolem je území, které bylo rozděleno osadníkům. Kdyby se Texas 8c New Orleans Railway Company povedlo osadníky vyhnat, pokusili by se získat i půdu Los Angeles. T&NO potřebuje i mou půdu, pokud chce postavit železnici mezi McKees a Del Riem. Chápete už, proč musíme táhnout za jeden provaz? T&NO je příliš mocná na to, aby jí bylo možné čelit bez spojenců. Jestli to osadníci vzdají, je ztracena i Los Angeles. Pokud to vzdám já, budou osadníci sami a brzy budou muset odjet. Když se železniční společnost rozhodla najmout hordu texaských pistolníků, aby zlomila odpor, byl jsem nucen obejít městského marshala a požádat o pomoc rangery.“

„Slyšel jsem, že Drury byl zastřelen,“ řekl Clint Walker a napil se.

„Nebyl zastřelen, ale zavražděn,“ opravil ho de Leon.

„Vy Noonanovi nevěříte?“

„Seňore Walkere, Noonan je mladý člověk. Mladý člověk, který bojuje, ale který se proti Boregardovi a jeho zločincům nemůže prosadit. Je příliš mladý.“

„Vy Boregarda znáte?“ zeptal se Walker. „Co je to vlastně za člověka?“

„Já Boregarda neznám,“ odpověděl de Leon. „Nikdy jsem ho neviděl. Vím jenom, že Crawford a jeho pistolníci pracují pro něho. Viděl jste jak? Ne? Musíte se projet po území, kde žijí osadníci. Crawford a Boregard se je pokouší zastrašit. Každý týden vypálí jednu usedlost. Železniční společnost nikdy nejednaly v rukavičkách. Když potřebují půdu, tak si ji vezmou. Ale ve Val Verde teď hrozí válka. A Boregard dělá všechno pro to, aby ji rozpoutal. Ale to asi víte sám nejlépe.“

„Ano,“ řekl Walker. „Mám však pocit, že Boregard je pod tlakem. Mocná Texas & New Orleans Railway Company je nervózní a podle všeho mu dala ultimátum. Crawford mě najal na to, abych odpravil muže, kterému Mexičané ve Val Verde říkají El Zorro. Co o něm víte, done Agosto?“

Starý grand si pohrával se sklenicí. Nepohlédl na Walkera a tiše, takřka zamyšleně řekl: „Nic, seňore Walkere. Nevím, jaké má El Zorro motivy. Ale kvůli nám to určitě nedělá. Má pro svůj boj dobré důvody, ale nebojuje ani pro nás, ani proti nám.“ Vzhlédl a když ve Walkerových očích spatřil pochybnosti, do dal: „Dokážu pochopit, že mi nevěříte, ale já o něm nic nevím. Bylo by samozřejmě možné, že bych si najal smečku pistolníků tak jako T&NO. Možná si myslíte, že jsem El Zorra koupil, aby za mě bojoval, ale proč bych potom psal texaským rangerům?“

„Pochopil bych, že bojuje za vás,“ řekl Clint. „Jiný důvod pro jeho boj s železniční společností nevidím. Proč by se jeden člověk míchal do boje mezi Texas & New Orleans a farmáři?“

De Leon opět pohlédl na sklenici s vínem. „To nevím. Přesto ať už je to kdokoli, velmi nám pomáhá. Víte, jací jsou prostí Mexičané: věří na zázraky. Pro osadníky znamená ten černý jezdec něco jako zázrak. Nevím, jestli tomu střízlivě uvažující Texasan dokáže rozumět, ale je to zkrátka tak, že se objevil hrdina z legendy. Jeho bič mstí nespravedlnost. Osadníci se bránit nemohou. Boregardovi pistolníci jsou se svými zbraněmi příliš rychlí. El Zorro však zabíjí nemilosrdně – tak jako Crawfordova horda.“

„Jsou lidé, kteří ho proto považují za zločince,“ řekl Clint Walker.

„To je možné,“ přisvědčil de Leon a přikývl.* „Ale moji lidé by pro něho udělali všechno.“

„To jsem čekal,“ řekl. Walker. „Díky tomu může kdykoli zmizet.“

Náhle přišel sluha a něco tiše řekl de Leonovi. Haciendero vstal a šel k oknu.

„Seňore Walkere,“ řekl.

Walker přistoupil k němu. V patiu právě dva jezdci seskočili ze sedel. Jeden z nich byl urostlý mladík, tím druhým dívka s dlouhými, černými vlasy.

„Můj syn Juan,“ řekl De Leon. „A má neteř Maria Gloria Riverová. Žije u nás. Nechcete se s nimi seznámit?“

„Raději ne,“ odvětil Walker. „Čím méně lidí ví, že jsem tu byl, tím lépe.“

„Vyprovodím vás vedlejším vchodem ven,“ řekl de Leon a otevřel úzké postranní dveře.

Vyšli na dvůr a de Leon Walkerovi podal ruku.

„Nechť vás ochraňuje svatá Matka boží guadelupská,“ řekl haciendero.

Clint se vyšvihl do sedla svého hřebce, ale tu do patia přijel vaquero.

Zastavil koně vedle Walkera a sundal si sombrero z hlavy. Něco řekl španělsky.

De Leon položil ruku na Walkerovu sedlovou hrušku. „Miguel v kopcích viděl jednoho jezdce,“ řekl. „Myslí si, že to byl pistolník železniční společnosti. Sledoval vás někdo, seňore?“

Rangera polil studený pot. Zaklel.

„Na to jsem nepomyslel,“ řekl. „Crawford jel přece se všemi svými muži….“

„Co chcete dělat?“ zeptal se de Leon. „Za těchto okolností by bylo příliš nebezpečné jet zpátky do Del Ria. Zavraždí vás, jestli se dozvědí, že jste tu byl.“

„Ne, když toho chlápka dostihnu,“ odpověděl Walker. „Jestli je někde v kopcích, tak ho uvidím, až pojede zpátky do Del Ria.“

„Vidíte, jak je žlutá obloha?“ řekl de Leon. „Asi přijde písečná bouře. V ní ho nenajdete.“

„Musím to každopádně zkusit. Kdyby se mu povedlo se vrátit do Del Ria, už bych se tam nikdy nemohl ukázat. A já do Del Ria musím, abych usvědčil Boregarda.“

Podali si ruce. „Kéž bych měl syna, jako jste vy, seňore,“ řekl de Leon. „Chtěl bych, aby Juan byl takový jako vy.“

„Done Agosto,“ řekl Walker, „v nejbližších dnech do Del Ria nikoho neposílejte. A vysvětlete i osadníkům, že mají zůstat na svých usedlostech. Zorgani zujte ochranné oddíly a postarejte se o to, aby se Crawfordovi lidé se zlou potázali, jestli se pokusí přepadnout další usedlost. Boregard je pod tlakem ze strany T&NO. A čím méně bude mít času, tím nervóznější bude. Noonan říkal, že je prohnaný. Ale když ho znervózníme, udělá chybu.“

„Zařídím to,“ slíbil De Leon. „Spoléháme na vás, seňore Walkere. Kdy se zase uvidíme?“

„Přijedu na Los Angeles, jakmile budu moct.“

Don Agosto De Leon y Aguera za ním hleděl, když Clint opustil patio.

„Do tohoto muže vkládám všechny naše naděje, Migueli,“ tiše řekl. „Jestli selže, tak nás čekají těžké časy.“ Zavrtěl hlavou. „Jdeme!“

+ + + + +

Když ranger přijel do kopců, panovalo bezvětří. Jako by se přírodě zatajil dech.

A potom přišla písečná bouře. Walker už něco podobného zažil, ale tentokrát se nemohl skrýt. Kopce byly jen spoře porostlé travou, všude však rostly kaktusy. Hřebec nervózně frkal a hledal si cestu.

Walker vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a přes nos a ústa si natáhl šátek. Běsnící bouře ho zahalila prachem.

Stál v závětří za stromovitými kaktusy a rozhlížel se. Široko daleko ani živáčka.

Zaklel. Pokud ho skutečně sledoval někdo z Crawfordových mužů, pak ho musí najít. Crawford a Boregard by ho okamžitě začali podezírat, kdyby se dozvěděli, že byl na de Leonově haciendě. Bouře zvedala písek a prach. Poplácal koně po krku.

„Ano, staroušku,“ řekl. „Jestli ho nenajdeme, tak na nás poštvou zabijáky, protože…“

Dál se nedostal. Ucítil prudký náraz do klobouku a teprve pak uslyšel třesk výstřelu, který měl ve vichřici zvláštní plechový zvuk.

Walker seskočil ze sedla a tvrdě dopadl na zem. S winchestrovkou v rukou se snažil něco rozeznat ve zvířeném prachu.

Pokoušel se vstát, ale tu uslyšel další výstřel a strnul. Po chvíli se zvedl, přikrčil se a skryl se mezi saguára. Každým okamžikem očekával další výstřel. Pak se podplazil pod nízkou opuncií a opatrně se vydal do svahu. Slyšel, že jeho kůň běží za ním.

S ukazováčkem na spoušti kráčel do svahu, proti větru. Byl připraven okamžitě střílet.

Několik vteřin klečel za skupinou kaktusů. Náhle vítr odvál prach a tak před sebou spatřil něco tmavého, co leželo v písku. Vypadalo to jako člověk. Přeběhl tam.

Pomalu sklonil hlaveň winchestrovky a přikrčil se, aby tomu muži mohl pohlédnout do tváře. Hleděly z ní na něj skelné oči.

Okamžitě ho poznal. Byl to Clem Wesson. Kulka ho musela na místě zabít.

Wesson měl roztrženou košili, až k opasku. Walker ji rozhrnul a spatřil tři hluboké rány. Byly to rány po býkovci a vytvářely velké Z.

El Zorro…

Walker už nepochyboval. Wesson ho nalákal do léčky a chtěl ho odpravit. To Wesson střílel jako první.

Jenže netrefil a pak zasáhl Zorro. A ten neminul. V písečné bouři se musel nenápadně dostat k Wessonovi. Po tom, co ho zastřelil, ho ocejchoval bičem a pak zmizel stejně tiše, jako se objevil.

Clint Walker si stáhl klobouk do čela a otočil se zády proti větru. A pak ho spatřil.

+ + + + +

Poryv větru na okamžik protrhl oblak prachu a Clint Walker tak viděl tmavou postavu, jež běžela mezi vysokými saguáry. Potom ji opět zahalil prach.

Walker se vydal dolů ze svahu, přičemž si jednou rukou chránil oči proti prachu a v druhé držel winchestrovku. Ještě jednou před sebou uviděl toho muže, ale pak zmizel mezi kaktusy. Ranger chvíli váhal, zda má jít dál, potom však pokračoval.

Třesk výstřelu slyšel jen nezřetelně. Kulka trefila kaktus vedle něho. Walker se vrhl do písku. Trny kaktusů mu probodly košili. Po chvíli vstal a běžel dál.

Nechtěl si nechat ujít příležitost, byl odhodlaný toho tajuplného jezdce najít. Musel být někde před ním v labyrintu kaktusů. Otázkou však bylo, jak bude reagovat. První výstřel byl jen varováním. Bude i podruhé střílet vedle?

Walker vstal a rozhlédl se. V tom okamžiku se objevil jezdec, neslyšně se vynořil z oblaku prachu. Jel přímo k němu. Měkký písek tlumil dusot mohutného vraného koně.

Walker ho na okamžik viděl těsně před sebou. Měl na sobě černé charro, sombrero a škrabošku. Spodní polovinu obličeje měl zakrytou tmavou šálou.

V pravé ruce držel krátkohlavňovou pušku. V levé měl něco, co v té chvíli Walker nemohl rozeznat. Pak uviděl, jak tím zatočil nad hlavou a náhle ucítil krátkou, ostrou bolest na noze.

V následujícím okamžiku ležel na zemi. Jezdec procválal kolem něho a v následujícím momentě zmizel.

Walker vyskočil a zvedl pušku. Nazdařbůh několikrát vystřelil.

Nyní již věděl, že ho zasáhl těžký býkovec. Naslouchal, ale kromě skučení bouře nebylo nic slyšet.

Pak Šel se skloněnou hlavou zpátky k místu, kde na něho mezi několika kaktusy čekal hřebec.

Chvíli váhal, zda nemá vzít i Wessona, ale to by bylo příliš nebezpečné. Byl si jistý, že ho zítra najdou. Vyšvihl se do sedla a pobodl hřebce ostruhami.

+ + + + +

V saloonech Del Ria bylo rušno, na ulici však nikdo nebyl. Písečná bouře všechny vyhnala.

Walker nechal koně ve stáji a vydal se do saloonu Blue Hawk. Měl vyschlé hrdlo a šaty žluté od prachu.

V saloonu spatřil Crawforda a dva z jeho mužů. Seděli u svého obvyklého stolu. Crawford na něho kývl a Walker šel k nim. Posadil se na židli a kloboukem si oklepal prach z šatů a kalhot.

„Dáte si whisky?“ zeptal se Crawford a posunul k němu sklenici. „Jaké to bylo venku?“

Walker do sebe hodil whisky.

„Viděl jsem ho,“ odvětil.

Crawford, který rozdával karty, náhle strnul. „Koho? El Zorra?“

Walker přikývl. „Zmizel v bouři, jinak bych jeho stopu neztratil.“

Crawford hodil karty na stůl. „Sakra, proč jste ho nechal uniknout?“

„Zkuste někoho honit v té bouři,“ odpověděl Walker. „Mohl byste projet deset yardů od něho a nevšiml byste si ho.“

Jeden z Crawfordových mužů si ho prohlížel. „To je zvláštní,“ řekl. „Jste jediný z nás, kdo ho viděl a ještě o tom může mluvit.“

Walker se usmál. „Nebýt té bouře, tak bych o tom mluvit nemohl.“

„Možná se ti dva domluvili,“ řekl muž a pohlédl na Crawforda.

Walkerovi ztuhl úsměv na rtech. „Chcete tím něco říct, příteli?“

Ruku měl pod stolem na pažbě koltu.

„Jen klid,“ rychle řekl Crawford. „Boregard vás všechny pošle k čertu, jestli na sebe v jeho saloonu začnete střílet. Napijte se ještě na účet podniku.“

Walker nelibě zabručel a sundal ruku z revolveru.

„Boregard, pořád jenom Boregard,“ zamumlal. „Crawforde, řekněte svému šéfovi, že taky jednou může vylézt z doupěte.“

Crawford se usmál. „Nevím, jestli vám udělá tu laskavost.“

„A když půjdu za ním?“

Úsměv na Crawfordově tváři se ještě rozšířil.

„Vidíte tam ty úzké dveře?“ zeptal se a kývl na dveře u pultu. „Za nimi je kancelář J. V. Boregarda. Stačí vám jen otevřít dveře a můžete jít dovnitř. Ale až tam jednou budete, už se nikdy nedostanete ven. Boregard nechce, aby někdo znal jeho totožnost. Jednou se ho kdosi pokusil spatřit. Zeptejte se ostatních, co se s ním stalo. Mimochodem, jak vypadal ten maskovaný chlápek?“

Walker odtrhl pohled od úzkých dveří u baru.

„Co?“ řekl. „Ach, moc jsem toho neviděl. Měl tmavé charro a tvář zakrytou maskou. A jezdí na poměrně velkém vraníkovi.“

„Tak jako vy, Walkere?“ řekl muž, který seděl naproti. „Vy přece jezdíte na vraném hřebci, ne?“

„Drž hubu, Curly!“ okřikl ho Crawford. „Na takových koních jezdí spousta lidí. Dál, Walkere.“

„Chtěl jsem ho vyřídit, jenže mě švihl bičem. Umí s tím zacházet. A pokusil se mě srazit koněm.“ Rozevřel dlaň a vytáhl si kaktusový trn.

Náhle viděl, jak Crawford zvedl hlavu a pohlédl ke dveřím.

Walker se otočil a spatřil Shanahana, který šel k nim. Tohoto okamžiku se obával. Shanahan se mohl prozradit pohledem či gestem, ale mladík si ho naštěstí vůbec nevšímal. Zůstal stát u stolu a vyzývavě hleděl na Crawforda, který si strčil ruce za zbraňový opasek.

„Noonan s vámi chce mluvit, Crawforde,“ polohlasně řekl. „Máte jít k němu do úřadovny. Doprovodím vás.“

„Jestli po mně Noonan něco chce, tak ať přijde sám,“ odpověděl Crawford. „Může mě tu najít kdykoli.“ Sáhl po sklenici a napil se.

Shanahan se tvářil jízlivě. „Takže chcete, abychom Clema Wessona přinesli sem? Leží ve vězení v jedné cele. Půjdete se mnou?“

Výraz v Crawfordově tváři se změnil. Clint si všiml, jak zbledl. Pomalu postavil sklenici na stůl a řekl: „Jdeme!“

Walker šel jako poslední. Venku foukal silný vítr, který hnal zvířený prach. Vešli do úřadovny místního marshala a Walker hned viděl, že v rohu někdo sedí v houpacím křesle.

Byl to don Juan de Leon y Aguera, syn dona Agosta.

„V poslední cele leží jeden z vašich mužů,“ řekl Noonan Crawfordovi. „Říkal jsem si, že ho budete chtít vidět. Pojďte se mnou.“

Vzal klíče a všichni, i Juan de Leon, šli do vězení. Zůstali tam jen Shanahan a Walker.

Shanahan se na něho usmál a mávl rukou.

„Přivezl ho de Leon,“ tiše řekl. „Boregard bude zuřit, až se to dozví.“

Ranger si zamyšleně mnul bradu. „Viděl jste někdy Boregarda?“ zeptal se.

Shanahan přikývl.

„A jak vypadá?“

„To nevím. Viděl jsem jen jeho záda. Nevěřím, že kromě Crawforda někdy někdo spatřil jeho tvář. Tvrdí se, že to je jeden vážený občan Del Ria, který má své prsty v každém obchodu mezi Del Riem a Pecosem. Kdo to je, nikdo neví.“

Walker mu dal znamení, aby mlčel, protože slyšel, že se muži vraceli. Se zkříženýma rukama na hrudi se opřel o stěnu vedle dveří.

Jako první tam vešel Crawford. Byl bledý a chvěly se mu rty. Zastavil se před stolem, na který Noonan hodil klíče, a zachmuřeně pohlédl na petrolejovou lampu.

„Takže, jak to bylo?“ zeptal se. „Kde jste ho našel, de Leoně?“

„Ležel na jednom kopci,“ odvětil Mexičan. „Nedaleko naší haciendy. Pár našich vaqueros slyšelo výstřely, pak mě otec poslal s několika muži, abych se podíval do kopců. Našli jsme ho na jednom z nich. Byl už zavátý pískem a vedle něho ležela puška. Našli jsme sice stopy, ale nedostali jsme se ani dvacet yardů daleko. Bouře všechno přikryla pískem.“

Walker obdivoval Mexičanův klid. Neměl snad všechny důvody pro to, aby Crawforda nenáviděl? Nebo to byl dobrý herec a dokázal zakrýt své pocity? De Leon nehnul ani brvou, nic neprozrazovalo, co si myslí doopravdy.

„Dobře mě poslouchejte, marshale,“ řekl Crawford a naklonil se přes stůl. „Nutíte mě, abych něco podnikl. Proč se vám ještě nepodařilo toho maskovaného muže zneškodnit? Za co vás asi tak město platí? Za to, abyste celý den seděl v té vaší zatracené úřadovně?“

John Noonan mu několik vteřin mlčky hleděl do očí, načež odvětil: „V této souvislosti by vás možná zajímalo, že jsem skoro celý den byl u osadníků. Ráno někdo vypálil jednu usedlost a dva lidé při tom přišli o život. Jeden z nich mi sdělil tři jména, než zemřel. Tři jména: Smith, Fuller a Dalton! Samozřejmě ta jména neznáte a nikdy jste je neslyšel. Možná ten muž fantazíroval, že?“

„Co to má znamenat, Noonane?“ přidušeně se zeptal Crawford. „Dávejte si pozor na to, co říkáte!“

„A vy byste zase měl vědět, co je dobré pro vás, Crawforde,“ řekl Shanahan, který se ležérně opíral o stěnu vedle stojanu s puškami. Prsty si pohrával s pažbou brokovnice.

Clint Walker, který celou dobu pozoroval Juana de Leona, viděl, jak mu trhlo ve tváři, když Noonan řekl ta tři jména. Přivřel oči a lehce zatnul pěsti. Pak si všiml Walkerova pohledu a poněkud se uvolnil.

Crawford vyhrkl: „Jestli v tomto kraji nedokážete prosadit zákon, tak to vezmeme do svých rukou.“

Otočil se a šel ke dveřím. Noonan však k nim rychle přiskočil a chytil Crawforda za ruku, právě když ji položil na kliku.

Crawford se pokusil vytrhnout, ale marshal ho držel silou, jakou by do něho

Walker nikdy neřekl, a nepustil ho. Stáli těsně vedle sebe. Crawfordova tvář byla zkřivena hněvem, Noonanovi se v obličeji zračila neskrývaná nenávist.

„Asi vám nemusím říkat, že velice dobře vím, že vy a Boregard pracujete pro Texas & New Orleans, Crawforde,“ tvrdě řekl. „A asi musí jít o spoustu peněz, když jdete přes mrtvoly, jen abyste farmáře vyhnal z Val Verde. Jistě, nemůžu vám dokázat, že jste Montgomeryho usedlost vypálil vy. Ale půjdu po vás, Crawforde. Budu vás štvát, dokud vás nedostanu. Zjistím, kdo se skrývá za jménem Boregard. Zastřelili jste Abea Druryho. Ano, ani to vám nemůžu dokázat, ale vím to. A přijde den, Crawforde, kdy vás dostanu!“

Crawford zbledl a pak se mu povedlo se vytrhnout. Walker si chvíli myslel, že Noonana udeří, ale potom vůdce banditů sklonil pravou ruku a syčivě vydechl.

„Jste zatraceně drzý, Noonane,“ chraplavě řekl. „Na to už hodně lidí doplatilo. Ale raději mlčte, dokud pro ta nestydatá obvinění nebudete mít důkazy. Postarám se o to, abyste marshalskou hvězdu nenosil dlouho. Rozumíte, Noonane?“

Marshal ustoupil stranou a otevřel dveře. „Ven!“

Crawford se nadechl k odpovědi, ale potom ji spolkl a šel ven. Když Walker slyšel, jak za ním Noonan zavřel dveře, zeptal se Crawforda: „To je ten namyšlený nýmand pro nás opravdu nebezpečný?“

„Každý, kdo moc mluví, je nebezpečný,“ tiše řekl Crawford.

„Pak by asi bylo záhodno, aby Smith, Fuller a Dalton na nějakou dobu z Del Ria zmizeli.“

Crawford na Walkera vrhl podivný pohled. „Já žádného Smithe ani Fullera ani Daltona neznám.“

Ještě pořád mi nevěří, pomyslel si ranger. Musím si dávat pozor na to, co říkám!

„Byl to jenom takový nápad,“ řekl. „Možná by bylo lepší odklidit Noonana z cesty.“

„Najal jsem tě pro Boregarda proto, abys zneškodnil maskovaného,“ odvětil podrážděný Crawford. „Všechno ostatní nech laskavě na mě, ano?“

Pomalu kráčeli zpátky k saloonu Blue Hawk. Mezitím už se většina stolů uvolnila. U barového pultu se několik jezdců bavilo s tanečnicemi. Orchestrion bez ustání hrál.

Zatímco Crawford šel se dvěma svými muži ke stolu, posadil se Clint k baru a nechal si přinést večeři. V zrcadle za barem pozoroval Crawforda, který něco šeptal svým lidem.

Kdo je nyní na Boregardově černé listině? Noonan? Je jisté, že i on jednou přijde na řadu. Nejpozději dnes večer musel Crawford poznat, jak je pro něho Noonan nebezpečný.

A Juan de Leon? Hraje nějakou roli v této hře? A pokud ano, tak jakou? A kdo se skrývá za černou maskou El Zorra? Jak mohl Juan de Leon tak rychle Wessona najít? V té bouři.

„Dejte mi ještě jedno pivo,“ řekl Walker k barmanovi.

„Dvacet centů,“ řekl muž. Byl to ten barman, s nímž Walker hovořil ráno.

„Je tu Boregard?“ zeptal se ho, zatímco na pult položil půldolarovou minci.

Barman si ji vzal, krátce pohlédl na Crawforda a tiše řekl: „Pan Boregard používá zvláštní vchod. Nevím, jestli je tady. Chodí sem velmi zřídka.“

Clint se mlčky pustil do jídla. Barman stál poněkud stranou a leštil sklenice. Občas rychle pohlédl na Walkera.

„Co byste tak dal za informaci o Boregardovi?“ tiše se zeptal, aniž by pohnul rty.

„Přijde na to,“ odpověděl Walker a napil se piva. „Deset dolarů?“

Ranger vytáhl z kapsy desetidolarovou bankovku, strčil ji pod sklenici s pivem a nenápadně ji posunul přes pult.

„Boregard chodí do saloonu vždycky o víkendu,“ tiše řekl barman. „To dělá účty.“

Walker přikývl, zaplatil a šel ke Crawfordovu stolu. Muži u něj okamžitě zmlkli a pohlédli na něho.

„Co se bude dít teď?“ zeptal se.

„To se včas dozvíš,“ odpověděl Crawford. „Tvým úkolem je sejmout maskovaného. Jestli po tobě Boregard bude chtít něco jiného, tak ti to řeknu.“

„Pak tedy teď půjdu,“ řekl Walker. „Jestli mě budete hledat, tak budu v nějakém saloonu u karet.“

Pomalu vyšel ven, na verandě zůstal stát a zapálil si cigaretu.

Moc rád by věděl, co má Crawford za lubem. Dokud mu však plně nedůvěřovali, nemohl jejich teroru vůči osadníkům zabránit. Nevěděl totiž, co plánují.

Velké železniční společnosti, které si najímaly lidi, jako byl Boregard, nejednaly v rukavičkách. A lidé jako Boregard zase najímali pistolníky, jako byli Crawford a jeho muži, aby sami nemuseli dělat špinavou práci.

Ze stínu v jednom rohu se vynořila postava, která takřka neslyšně přišla k němu. Walker si toho muže všiml, teprve když už byl u něho. Otočil se a sáhl po revolveru, muž ho však chytil za ruku.

„Jen klid, rangere,“ ozval se hlas Johna Noonana. „Už půl hodiny tu čekám, až vyjdete ven. Chtěl jsem s vámi mluvit. Nevím proč, ale myslím si, že máte něco společného se smrtí Clema Wessona.“

„Možná tomu nebudete věřit,“ řekl Walker, „ale viděl jsem El Zorra. Byl jsem na de Leonově haciendě a Wesson mě sledoval, aniž jsem si toho všiml. Číhal na mě a chtěl mě zastřelit, ale maskovaný ho předešel. Když jsem Wessona našel, měl na sobě vyryté Z.“

„A vy jste opravdu viděl El Zorra?“ zeptal se Noonan. Jeho hlas zněl ironicky.

„Stál přede mnou jako teď vy,“ odpověděl Walker.

„A to mi chcete tvrdit, že jste ho nechal běžet, když vám byl tak blízko?“

„Mohl jsem ho srazit kulkou ze sedla. Ale – měl jsem to udělat? Deset minut předtím mi zachránil život.“

„Pak poděkujte své šťastné hvězdě,“ zamumlal Noonan. „Boregardovi pistolníci jinak nikdy neminou. Zatím El Zorro mstil mrtvé, ale nemůže zabránit tomu, aby desperáti vraždili. Banda z T&NO dnes ráno přepadla další farmu. Clive Montgomery a jeho bratr Edward při tom byli zastřeleni. Ale to už jsem přece vyprávěl v úřadovně. Walkere, co můžu dělat, abych s tím vším skoncoval? Nemám v rukou žádné důkazy, nemůžu proti Crawfordovi a Boregardovi zakročit. Co mám dělat?“

„To nevím,“ odpověděl Clint. Cítil, že zoufalství v Noonanově hlase je nefalšované, ale co mu měl odpovědět?

„Od té doby, co tu není Abe Drury, to s krajem jde z kopce,“ řekl Noonan. „Nebýt Abea, tak by mě někde už dávno pověsili, Walkere. Ukázal mi, že není nic lepšího než zákon a pořádek. Co by teď řekl, kdyby viděl, jak se snažím prosazovat jeho ideály?“

„Aspoň to zkoušíte,“ řekl Walker. „Mnoho marshalů a šerifů, které jsem znal, se pokoušelo bojovat proti mocným syndikátům. Byli nemilosrdně odstraněni. Skuteční viníci sedí někde v ústředí South Pacific a její dceřiné společnosti T&NO. Jenže ty neusvědčíte ani vy ani já. Všechno, co můžeme dělat, je pokusit se vyřadit jejich pochopy, jako je Boregard a Crawford dřív, než napáchají další škody. Velké ryby trestu vždycky uniknou. Ani Abe Drury by to nezvládl, věřte mi.“

„To mi říkáte vy?“ John Noonan na něho udiveně pohlédl.

„Ano,“ přisvědčil Walker. „A vím, co říkám. Noonane, mějte se na pozoru. Stojíte Boregardovi v cestě.“

„Já vím,“ odpověděl Noonan. „Jenže musím ho vyprovokovat. Musím ho přinutit udělat chybu.“

„Vy chcete bojovat s mužem, kterého jste nikdy neviděl? Jak to chcete udělat?“

„Možná to zní ztřeštěně, ale myslím, že vím, kdo se skrývá za jménem Boregard, Walkere.“

„Pak asi tušíte, kdo je El Zorro.“

„Zatím jsem v jeho existenci nevěřil. Ale když jste ho viděl vy, tak patrně existuje. Kdo podle vás připadá v úvahu?“

„Někdo, kdo má důvod bojovat, ale jiný důvod, než jsou spory mezi železnicí a osadníky. Ten maskovaný muž nestojí na ničí straně, Noonane. Myslím, že bojuje za sebe. Ne za práva osadníků jako já nebo vy. Musí mít jiný důvod. Až zjistíme, jaký motiv má, budeme vědět, kdo to je. Ale mnohem důležitější teď je zjistit, co v nejbližších dnech udělají Boregardovi muži.“

Stáli ve stínu domu a Walker si byl jistý, že je nikdo nevidí. Na protější straně ulice se potácel opilec. Pak ven vyšel jeden z Crawfordových mužů. Walker a Noonan se přitiskli ke stěně a zůstali tak, dokud nezmizel v temnotě. Marshal za ním pozorně hleděl.

„Rád bych věděl, kam jde,“ tiše řekl.

Walker odvedl řeč jinam. „Víte, jestli je Juan de Leon ještě ve městě?“

„Nemám tušení. Ale myslím, že už jel zpátky. Proč?“

Ranger pokrčil rameny. „Co je to vlastně za člověka?“

„Říká se, že je to úplný břídil,“ zamumlal Noonan. „Myslíte, že s tou věcí má něco společného?“

„Nevím,“ odvětil Walker. „Jak je ale možné, že tak rychle našel Clema Wessona? V té bouři výstřely určitě nebyly slyšet. Musel být v kopcích už předtím. Možná vyjel z haciendy přede mnou. Ale proč?“

„Snad si nemyslíte, že to je El Zorro?“

„Zažil jsem věci, kterým byste také nevěřil,“ řekl Walker. „Pořád o tom El Zorrovi musím přemýšlet. Hrdina té legendy byl také muž, kterým všichni pohrdali jako zbabělcem. Kdo ví, co se děje v srdci člověka? A El Zorro má mexický oděv. Každý Mexičan mezi Del Riem a McKees by ho ukryl. Nejsou to vaše slova?“

Tu se ozvaly blížící se hlasy a kroky.

„Zase se uvidíme,“ rozloučil se Noonan a bleskově zmizel mezi domy.

Walker vystoupil ze stínu a pomalu se vydal po hlavní ulici. Na Noonana a Shanahana se mohl v rozhodující chvíli spolehnout. Osadníci by mu však nepomohli, protože ho považovali za pistolníka železniční společnosti.

+ + + + +

Clint procházel saloony, bary a pulqueriemi Del Ria. Pokoušel se něco zjistit o Boregardovi, ale bez úspěchu. Bylo to sice nejznámější jméno v Del Riu, ale nikdy ho nikdo neviděl.

Walker hovořil s barmany v tuctu saloonů, ale to, co se dozvěděl, nemělo velkou praktickou cenu. Každý znal Boregardův vliv ve městě, ale nikdo ho nikdy nespatřil. Tak ranger pomalu dospíval k přesvědčení, že v Boregardovi našel nebezpečného soupeře.

Každý, koho potkal na ulici, mohl být Boregard, nebo mohl patřit k jeho lidem. Ale jak mohl zlomit jeho vliv, když ani nevěděl, kdo to je?

Už se chýlilo k půlnoci, když se vrátil do hotelu. Recepční seděl za pultem, četl si noviny a téměř nevzhlédl, když si Walker vzal klíč z věšáku.

Zrovna kráčel ke schodům, když tu třeskly výstřely. Znělo to, jako by padly na ulici. A byly vypáleny rychle za sebou, Walker je ani nestačil spočítat.

Rozběhl se zpátky ke dveřím a vyskočil na chodník. Z barů a saloonů vybíhali lidé, kteří běželi přes ulici.

Pomalu se prodíral mezi zvědavci, kteří stáli v půlkruhu před nájemní stájí. V mihotavém svitu luceren, jež visely nalevo a napravo od vrat stáje, se k několika mužům, kteří leželi na zemi, skláněl starý, šedivý stájník.

Walker si klekl a pomohl mu otočit jednoho z těch tří mužů na záda. Hned poznal, že mu už nemůžou pomoct. Koupil tři kulky a jednu z nich přímo do srdce.

„Jak se to seběhlo?“ tiše se zeptal.

Šedivý stájník zvedl hlavu.

„Viděl jsem to,“ řekl. „Všechno jsem to viděl.“

Walker hleděl do tváří zvědavců.

„Jak to tedy bylo?“ zeptal se ještě jednou.

„Zastřelil je El Zorro,“ chraplavě odpověděl starý muž. „Všechno jsem to viděl.“

Padl na ně stín a když ranger vzhlédl, spatřil Johna Noonana.

Marshal si ho vůbec nevšímal. „Říkáš, že El Zorro byl ve městě?“ zeptal se stájníka a ten přikývl.

„Viděl jsem to,“ vyhrkl. „Ti muži přišli před čtvrthodinou do stáje a chtěli si vzít své koně. Vypadalo to, že mají naspěch – a když je osedlali – tak šli ven a já šel s nimi, abych zavřel vrata. Jen co vyšli na ulici, někdo na ně zavolal z druhé strany. Můžu přísahat, že to byl Mexičan. Mluvil lámanou angličtinou a sem tam použil španělská slova.“

John Noonan se sklonil k těm mužům a zeptal se: „Vzpomínáš si, co říkal?“

„To už nevím, marshale,“ odpověděl starý muž. „Nemám tušení. Vím jen, že na ně něco zavolal, a pak – pak se vynořil ze stínu. Měl na sobě černé sombrero, plášť a škrabošku. Když ho ti tři uviděli, sáhli po zbraních. Ale na něho neměli. Ještě nikdy jsem neviděl někoho střílet tak rychle, marshale. Řekl bych, že pod pláštěm měl v ruce kolt. Koně se splašili, když třeskly výstřely, takže jsem nic neviděl. A pak, když odběhli, ti – ti tři leželi tady, tak jako teď.“

„A ten maskovaný?“ zeptal se Noonan, přičemž upřeně hleděl na stájníka. „Kde je?“

Stájník bezmocně pokrčil rameny. „To nevím, marshale. Jednu vteřinu předtím ještě stál na ulici, pak jsem pohlédl na muže, které zastřelil, a když jsem znovu vzhlédl – už tam nebyl. Zmizel, jako by se do země propadl.“

V davu se objevil Crawford. Bezohledně se prodral mezi zvědavci a došel k Noonanovi. Clint ve svitu luceren neviděl jeho tvář jasně, ale všiml si, že Crawford zatnul pěsti, když se sklonil k mrtvým.

Noonan na něho nevraživě pohlédl. Jejich pohledy se střetly, když se Crawford narovnal.

„Tyto muže jsem celý večer marně hledal,“ řekl Noonan. „Vím, že je neznáte, že ano? Jsou to Smith, Fuller a Dalton, kteří se zúčastnili přepadení Montgomeryho statku. Museli se někam schovat a teď se chtěli vypařit. Někdo je musel varovat. Nemáte tušení, kdo by to mohl být, Crawforde?“

Crawfordovi cukalo ve tváři. „Kdo je zastřelil?“ zeptal se. „Vy, Noonane?“

„Udělal bych to, kdybych je našel,“ řekl Noonan. „Bez boje by se nikdy nevzdali, protože věděli, že na ně čeká šibenice. Ale někdo mě předešel.“

Crawford pomalu otevřel ústa. „Proč jste se toho chlápka nepokusil dopadnout, Noonane?“

„Protože už je za horama. Bouře ustala a El Zorro má dvacet minut náskoku. V té tmě by jeho stopu nedokázal sledovat ani indián, Crawforde. Můžete ho se svými muži pronásledovat, jestli chcete. Mohl jet kamkoli. Kromě toho by mě zajímalo, kdo Smithe, Fullera a Daltona přede mnou varoval. Není moc lidí, kteří by o tom věděli. Ale mezi ně patříte například vy. Vy jste byl u toho, když se o tom mluvilo. Vy a vaši jezdci, Crawforde.“

Crawford si ho chladně změřil pohledem. „Dávejte si pozor na to, co říkáte, Noonane,“ zamumlal. „S těmi třemi nemám nic společného. Neznám je ani od vidění. Nebo mi můžete dokázat opak?“

Noonan klidně opětoval jeho pohled, načež se otočil k jednomu z okolostojících mužů. „Postarejte se o to, aby zmizeli. Nemůžou zůstat ležet na ulici.“

Crawford nezúčastněně pozoroval, jak ty tři odnesli. Clint Walker, který ho sledoval, neviděl žádnou reakci. Crawford se neprozradil, jeho tvář se podobala tváři hráče pokeru.

„Takže vy proti maskovanému nic nepodniknete,“ řekl. „Nikdy jste proti němu nic nepodnikl, Noonane. Tak jako váš předchůdce Drury. Mohlo by se vám stát to samé, co jemu.“

„Vyhrožujete mi?“ zeptal se Noonan. „Vím, že jednoho dne na sebe narazíme, Crawforde. Naše zájmy jsou příliš rozdílné. Ale být vámi, tak bych se toho dne bál.“

„Vy to tak chcete,“ řekl Crawford. „Dal jsem vám dobrou nabídku, Noonane, ale vy jste ji odmítl. Následky si ponesete sám.“

Marshal se chladně usmál, načež se otočil a šel pryč. Crawford hleděl za ním. Ve tváři měl zvláštní výraz. Walker ten pohled znal, viděl ho často. Takto se díval na lidi, které definitivně odsoudil k smrti.

Náhle se Crawford otočil, kývl na něho a šel do nájemní stáje. Walker ho následoval. Vevnitř se Crawford opřel o jeden box.

„Mluvil jsem s Boregardem,“ začal Crawford. „Ví o tobě. Myslí si, že jsi ten nejvhodnější člověk pro úkol, který považuje za velmi důležitý. Nemusíš ho přijmout, Walkere, ale Boregard ti nabízí odměnu tisíc dolarů – po jeho splnění. Neláká tě to?“

„O co jde?“ klidně se zeptal Walker.

„Zastřel Noonana,“ řekl Crawford chladným hlasem. „Je na tobě, jak to uděláš. To je tvoje věc.“

Walker se usmál. „Jistě,“ odvětil. „Můžete jen získat, že? Buďto se zbavíte Noonana, nebo mě. Nedůvěřujete mi. Myslíte, že jsem si toho nevšiml? Ať už to dopadne jakkoli, vyděláte na tom vy.“

Crawford zavrtěl hlavou. „To jsi neměl říkat, Walkere. Kdybychom ti s Boregardem nedůvěřovali, tak bychom tě nenajímali.“

„Vím, že mi nedůvěřujete,“ odpověděl Walker. „Nedůvěra do této branže patří, že? Chci osobně mluvit s Boregardem. Musím se ho na něco zeptat.“

„Nerozčiluj se,“ řekl Crawford a usmál se. „Nemusíš ten úkol převzít, Walkere. Najde si někoho jiného, kdo to vyřídí. Odměna stojí za to.“

„Vezmu to,“ rychle řekl Walker. Nesměl podstoupit riziko, že by T&NO na Noonana poslala nějakého jiného pistolníka. Ani Noonan se nemohl ubránit kulce ze zálohy. Kdyby se toho ujal sám, mohl by čekat do té doby, než by měl dostatek důkazů proti Boregardovi.

Když viděl, že Crawford spokojeně přikývl, dodal: „Budu potřebovat pár dnů. Nemám zájem na tom, aby můj zatykač visel po celém Texasu. Chci Noonanovi přenechat iniciativu. Vezmu to, ale to, jak to udělám, musíte nechat na mně.“

„Kolik času potřebuješ?“ zeptal se Crawford. „Proč se ptáte?“

„Je možné, že brzy už nebudeme mít čas na to, abychom jen čekali. Chápeš, co tím myslím? Podle mě jsi rozumnější než většina pistolníků, které jsem pro Boregarda najal. Když jde o velké obchody, je nutné spěchat.“

„Pokud vám rozumím, tak vám dali lhůtu, kterou musíme dodržet. Co teď chcete dělat?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Crawford. „Viděls Smithe, Fullera a Daltona. Všechny tři sejmul jeden jediný muž. Ale jako by toho bylo málo, že nám vše komplikuje El Zorro, teď nám chce klacky pod nohy házet i Noonan. Boregard mu dal jistou nabídku. Po tom, co byl Abe Drury zastřelen – pravděpodobně zloději dobytka – se Boregard pokusil s Noonanem domluvit. Chtěl ho koupit za tu nejvyšší sumu, jakou kdy kdo v takové záležitosti zaplatil. Jenže Noonan odmítl. Je to fanatik! Teď se Boregard konečně rozhodl, že ho odklidí. Noonan má v jistých kruzích v Del Riu dobré jméno. Mohl by nám překážet. Takže…“

„Rozumím,“ řekl Clint. „Kolik času mám?“

„Dáme ti pět dnů,“ řekl Crawford.

+ + + + +

Clint následujícího rána osedlal hřebce a ještě před úsvitem odjel z Del Ria. Věděl, že tentokrát musí být velmi opatrný, a používal starý trik, který se naučil od Apačů z kmene Lipanů: Čas od času zastavil hřebce a pozoroval, zda ho někdo nesleduje.

Po jedné hodině ostré jízdy uviděl jezdce, který jel směrem k Del Riu. Walker tlakem stehen pobídl hřebce, zajel za prastarý topol obrostlý keři a ze sedlové brašny vytáhl dalekohled.

Tiše si zahvízdl, když spatřil dlouhé, černé vlasy, které vlály za tím jezdcem. Nepochybně to byla žena. Chvíli viděl její tvář. Byla to Maria Gloria Riverová, neteř dona Agosta.

Kam to děvče jede? pomyslel si Walker a strčil dalekohled zpátky do brašny. „Je to celé nějaké zamotané, nemyslíš, brácho? Snad nejede do Del Ria?“

Chvatně otočil vraníka a pobídl ho do cvalu. Hřebec se rozběhl. Odpočinek ve stáji a dobré krmivo mu dodaly sil.

Walker jel dál a za hodinu se před ním objevila hacienda Los Angeles. Působi la ospale, ale když projížděl kolem jednoho remízku, tak se ozvalo: „Stát!“ Zároveň uslyšel cvaknutí kohoutku.

Walker zastavil koně a pohlédl na mexického vaquera, který se objevil mezi stromy. V rukou držel pušku.

Pomalu zvedl ruce až do úrovně ramen a řekl: „Chci mluvit s donem Agostem.“

Muž kývl pušku. „Dělej, jeď!“

Walker pomalu přijel na dvůr haciendy, kde sesedl.

Muž na něho stále mířil, když šel k velkému domu. Tu se otevřely dveře a ven vyšel sluha. Vaquero s ním krátce promluvil, načež sluha opět zmizel. Clint stál ve stínu bílé arkády a čekal. Po několika minutách se objevil don Agosto de Leon. Okamžitě vaquera odehnal.

„Po cestě jsem viděl vaši neteř,“ řekl Walker. „Jezdí ven často?“

„Skoro každý den,“ řekl de Leon. „Ale co vás sem přivádí, seňore?“

„Různé záležitosti,“ odpověděl Walker. „Za prvé, done Agosto: Mé podezření se potvrdilo. Texas & New Orleans Railway Company dala Boregardovi lhůtu. Kdy uplyne, nevím, ale musíte se připravit na to, že Crawfordovi pistolníci se teď pokusí udělat všechno pro to, aby se zmocnili půdy. A já jsem dostal za úkol odstranit Johna Noonana. Víte, co to znamená.“

„Ano, myslím, že ano,“ odpověděl de Leon. „Vaše dny u T&NO jsou sečteny, protože teď se dozví, že ten úkol nemůžete provést.“

„Přesně tak,“ řekl Walker. „Možná můj plán není tak dobrý, jak se na začátku zdál. Musíme teď jednat. Když budeme váhat příliš dlouho, vytuší Boregard, že něco není v pořádku. Proto bych vás chtěl o něco poprosit, done Agosto: Seberte všechny bojeschopné muže z usedlostí a vytvořte ochranné oddíly. Pokuste se Boregardovu smečku zastavit. Čím méně bude mít Boregard času, tím bude nervóznější.“

„Dnes se mám setkat s farmáři,“ řekl de Leon. „Myslíte, že jim mám říct, že v Del Riu je texaský ranger?“

Clint zavrtěl hlavou. „To neriskujte, je možné, že Boregard má mezi osadníky špeha. Prostě jim něco povězte. Důležité je jen to, abyste je přiměl bojovat. Řekněte jim, co chcete…“

Tu se ozval nějaký šramot. Otočil se. V šeru u dveří stál Juan de Leon. Rychle sáhl k červené šerpě, zpod níž mu trčela slonovinová rukojeť dlouhého tesáku.

„Ne, Juane,“ rychle řekl don Agosto. „Schovej to.“

Juan de Leon váhavě strčil tesák zpátky. Don Agosto ho vzal za ruku.

„To je můj syn, seňore Walkere. Ručím za něho. A nechci, aby si myslel, že uzavírám kšefty s Boregardovými pistolníky.“

Clint přikývl a pak z kapsy vytáhl rangerskou hvězdu. Juan de Leon si ji prohlédl, v očích však měl stále nedůvěru.

Don Agosto mu položil ruku na rameno. „Teď budeme bojovat, synu,“ řekl.

Juan de Leon stále hleděl na Clinta. „Vždy jsem byl proti tomu, aby se.bojovalo násilím,“ řekl. „Je i jiný prostředek, jak bojovat: totiž zákon!“

„Zákon je na naší straně,“ odpověděl don Agosto. „A jakým jiným způsobem můžeme porazit T&NO? Měl bys uvažovat, než začneš mluvit, Juane.“

„Přesto jsem proti,“ odpověděl mladík. „Víš, otče, že nejsme dost silní na to, abychom se mohli prosadit proti nájemným pistolníkům.“

„Vážím si vašeho postoje,“ řekl Walker. „I já bych byl raději, kdybychom si boj a krveprolití mohli ušetřit. Ale ne vždy se tomu dá vyhnout. Jde o to, abychom se prosadili proti mocné železniční společnosti; proti lidem, kteří jsou tak brutální, že se nezastaví před ničím. A ti se stáhnou jen tehdy, když narazí na odpor. Je to tak, seňore de Leoně.“

„Nic o vás nevím,“ řekl Juan de Leon. „Ale znám texaskou justici. Pro Mexičany není jednoduché se prosadit. V tom mi dáte za pravdu. Jsme v této zemi lidé druhé kategorie. Proto jsem toho názoru, že bychom o to více měli spolupracovat se zákonem, aby se na nás ostatní nedívali přes prsty.“

„Já jsem tu za texaskou justici,“ odpověděl Clint. „A chceme, aby si před zákonem byli všichni rovni. Done Agosto, myslím, že už víte vše. Doufám, že až se setkáme příště, nebude již ve Val Verde nikdo, kdo by jezdil pro T&NO.“

Přišel ke svému koni a vyšvihl se do sedla. Don Agosto šel rychle za ním a dostihl ho, ještě než pobídl koně.

„Juan to tak nemyslel,“ řekl. „Víte, jak choulostiví jsou Mexičané v Texasu, seňore Walkere. Můj otec tu žil ještě na mexické půdě.“

„Rozumím mu,“ odvětil Walker. „Ale nesmí o tom, co se dozvěděl, nikomu říct. Povězte mu to, done Agosto. A nezapomeňte svolat osadníky. Teď jde o to, znervóznit Boregarda. Musí udělat chybu.“

„Jestli budete potřebovat pomoc,“ řekl de Leon, „tak mi dejte vědět. Mám tu pětadvacet mužů, kteří umějí zacházet se zbraněmi.“

+ + + + +

Clint už byl opět poblíž města, když si tu všiml jezdce, který jel k němu.

Zastavil hřebce a otočil se v sedle. Pak počkal, až jezdec přijel blíž.

Když poznal Johna Noonana, usmál se a znovu strčil kolt do pouzdra. Noonan zastavil vedle něho. Byl oholený a měl čistou košili.

Několik vteřin jeli mlčky vedle sebe, načež Walker řekl: „Měl byste slečně Riverové zabránit v tom, aby na vyjížďky jezdila sama, Noonane. Nedívejte se na mě tak udiveně. Příště se raději setkejte u haciendy, tam je v bezpečí. Boregard začíná být nervózní. Nebude to dlouho trvat a udělá chybu. Víte, že mě na vás nasadil? Mám vás oddělat.“

„Já to děvče miluji,“ odvětil Noonan. „Vím, že to je Mexičanka, ale miluji ji.“

„Proto jsem vás varoval,“ řekl Walker. „V nejbližších dnech se toho stane hodně, Noonane. Boregard nemá moc času. Až začne jednat, napadne i dona Agosta, protože jeho hacienda leží uprostřed oblasti, které se chce zmocnit. Ptal jsem se, proč to neudělal už dřív, ale ještě se bude snažit to napravit. Don Agosto je srdcem odporu proti Texas & New Orleans. Boregard se zákonitě musí pokusit ho odstranit.“

Marshal na něho pohlédl. Del Rio již bylo na dohled. Zastavili koně. Do města nemohli jet společně.

„Takže vy ještě stále netušíte, kdo je Boregard?“ zeptal se Noonan.

„Ne,“ odpověděl Clint. „Znám v Del Riu příliš málo lidí. Říkáte, že to je někdo, do koho by to nikdo neřekl?“

„To je jen má domněnka,“ odvětil Noonan. „Víte, že jsem po nocích sledoval Crawforda, abych viděl, co dělá? Chtěl jsem najít stopu, která by mě dovedla k Boregardovi. Podezíral jsem tucet lidí. Crawford se v Del Riu stýká s mnoha lidmi a mezi nimi jsou osoby s velkým bohatstvím a vlivem. Je tu James Barrymoore, kterému patří banka Del Rio, smírčí soudce Bertrand Hayes, půl tuctu rančerů a další lidé. Jsem si absolutně jistý, že někdo z nich je Boregard, ale nemám žádný důkaz. Boregard se skrývá tak šikovně, že nikdo neviděl jeho obličej. Shanahan jednou číhal u okna Boregardovy kanceláře. Málem ho to stálo život. Viděl Boregardova záda, ne však jeho tvář. Jak máme najít někoho, koho neznáme?“

„Něco mě napadlo,“ řekl Walker. „Dám vám příležitost, jak Boregarda odhalit.“

„A jak?“

„Zastřelím vás.“

„Co?“

„Dejte mi váš zbraňový opasek a vaši hvězdu. Dělejte, pospěšte si.“ „Ale proč?“

„Přinesu to Crawfordovi a řeknu mu, že jsem vás odpravil v kopcích.“

Noonan se přidušeně rozesmál. „Na to nikdy neskočí.“

„Bude tomu věřit, protože tomu chce věřit,“ řekl Walker. „Dělejte, dejte mi opasek a hvězdu. Pak jeďte k de Leonům a obstarejte si nového koně. Tohoto nechejte běžet. Vrátí se do města a najde stáj. To bude pro Crawforda důkaz, že jsem vás opravdu sejmul. To vám dá šanci hledat Boregarda, zatímco já si nakloním Crawforda.“

„Víte, jak to je nebezpečné?“ zeptal se Noonan. „Já už budu mimo Boregardův dosah. Ale jestli vás začne podezírat, nebude mít vaše hlava cenu jediného centu.“

„Přesto to zkusím,“ opáčil Walker. „A teď mi dejte vaši hvězdu.“

Noonan si sundal hvězdu a podal ji Walkerovi, načež si odepnul těžký zbraňový opasek a pověsil ho na hrušku Walkerova sedla.

„Jestli vás to zajímá, tak vám moc šancí nedávám. Je to příliš nebezpečné,“ řekl.

„Proč jste mě potom poslechl?“ zeptal se Walker a strčil hvězdu a pouzdro do sedlové brašny.

„Protože to je jediná možnost, jak skoncovat s machinacemi Texas & New Orleans. Boregard je člověk, který nechal zavraždit Abea Druryho, a já musím jeho vraha dostat na šibenici. Jsem to Abeovi dlužný. Proto to dělám, Walkere. Ale nezapomeňte, že Boregard patří mně. Ať už se stane cokoli, patří mně a nikdo jiný na něho nemá právo.“

+ + + + +

Clint sesedl a několikrát omotal uzdu svého hřebce okolo zábradlí, načež odvázal sedlové brašny, hodil si je přes rameno a vyšel po schodech na verandu.

Saloon tou dobou zel prázdnotou. Jen za pultem barman leštil sklenice. Walker si nechal načepovat sklenici piva a zeptal se na Crawforda.

„Pan Crawford tu není,“ řekl barman. „Ráno odjel pryč a nikdo neví, kdy se vrátí.“

Walker se zeptal, kolik mužů s ním jelo. Uklidnilo ho, když se dozvěděl, že Crawforda doprovázeli jen Blake a Hersey, jeho osobní strážci. To znamenalo, že nejde o útok na farmáře. De Leon tedy má dost času na to, aby zorganizoval své oddíly. Víc v této chvíli nemohl chtít. Ještě nenastala vhodná doba.

Ranger šel do svého hotelového pokoje, vyzul si boty a lehl si do postele. Později se šel najíst a pak si v saloonu sedl k pokerovému stolu.

Byl však stále neklidný. A s přibývajícím časem byl čím dál tím nervóznější. Crawford měl už dávno být zpátky. Že by se odhodlal k nočnímu útoku?

Šel zpět do svého pokoje, zhasl světlo, otevřel okno a posadil se tak, aby měl výhled na hlavní ulici. Snažil se zůstat vzhůru, ale za hodinu usnul.

Půlnoc již dávno odbila, když ho probudil dusot kopyt. Narovnal se a spatřil Crawforda, Blaka a Herseyho, kteří jeli po ulici. Zastavili před saloonem Blue Hawk. Jakmile zmizeli v saloonu, obul si Clint boty, přes rameno si hodil sedlové brašny a šel ven.

Crawforda s jeho dvěma gorilami našel u baru. Postavil se k nim.

Crawford jen krátce vzhlédl, když si Walker nechal nalít whisky, a pak, když barman zmizel, se tiše zeptal: „No?“

Walker přejel dlaní po sedlových brašnách. „Můžeme si promluvit v soukromí?“ zeptal se. „Je to důležité.“

„Pojďte se mnou,“ odpověděl Crawford a vydal se ke schodům, které vedly do patra. Blake a Hersey se k němu přidali.

Nahoře Crawford otevřel dveře svého pokoje a zapálil lampu. Pak se otočil. „No?“ řekl.

Walker hodil sedlové brašny na stůl a kývl na ně.

Crawford pohlédl na brašny a pak na Walkera. „Co je tam?“

„Otevřete je.“

„Otevři ty brašny, Blaku,“ řekl Crawford. „Dělej!“

Blake chvíli váhal, pak odepnul přezky a otočil brašny dnem nahoru.

Na stůl vypadl Noonanův smotaný revolverový opasek. Hvězda, kterou Walker připíchl na tmavou, hladkou kůži pouzdra, se ve svitu lampy leskla.

„Co to je?“ zeptal se Crawford.

„Hvězda a revolver Johna Noonana,“ odpověděl Blake, než se Walker mohl nadechnout k odpovědi. „Znám Noonanovy zbraně.“

Crawford natáhl ruku a přejel dlaní po opasku.

„Kdy?“ zeptal se.

„Za úsvitu.“

„Jak se to stalo?“

Walker si přitáhl židli a obkročmo se na ni posadil, přičemž se rukama opřel o opěradlo.

„Domluvili jsme se přece, že to můžu vyřídit tak, jak sám budu považovat za správné,“ řekl. „Pro vás přece bylo důležité jen to, že jsem to udělal, a ne jak…“

Crawford pohlédl na Blaka. V jeho tváři se ještě stále zračila nedůvěra.

„Jsi si jistý, že to je Noonanova zbraň?“ zeptal se.

Blake vytáhl těžký revolver z pouzdra a potěžkal ho v dlani. Potom přikývl.

„Jsem si úplně jistý. Ten kolt kdysi nosil Drury. Má upilovanou mušku a lučík spouště. Ano, to je Noonanova zbraň.“ Vyklopil bubínek a vysypal z něj náboje. „Ani jeden nechybí,“ řekl. „A přitom byl Noonan s koltem celkem rychlý. To může znamenat jen to, že to koupil zezadu. Už se nedostal k tomu, aby sám vystřelil, že, Walkere?“

Walker jeho pohled opětoval klidně a s vyzývavým úsměvem.

„Ptám se tě já, jak pracuješ, Blaku? Byl to můj úkol a vyřídil jsem ho tak, jak jsem považoval za správné. Mimochodem Noonanův kůň se splašil a utekl. Asi už přiběhl do města.“

Blake se zašklebil. „Jsi idiot, Walkere. Takovým nýmandům by se tyto akce svěřovat neměly.“

„Buď zticha, Blaku,“ řekl Crawford. „To je jediná dobrá zpráva, kterou jsem dnes slyšel. Sakra, přestaňte se hádat.“

„Co je?“ zeptal se Walker. „Nějaké problémy.“

Crawford na něho vrhl zvláštní pohled a pak se posadil naproti němu ke stolu.

„Dostaneš slíbenou odměnu,“ řekl. „Poslouchej, Walkere. Máš zkušenosti s otevřeným bojem, ve kterém spolupracují různé skupiny?“

„Přijde na to, o co se jedná. Chcete teď konečně udělat velký zátah?“

„Musíme,“ odpověděl Crawford a zašklebil se. „Teď už nemusíme mít strach. Shanahan je příliš slabý na to, aby nám dělal potíže, Walkere. Během týdne musíme oblast mezi Del Riem a McKeesem dostat do našich rukou. Mám k dispozici ještě dvacet mužů, které chci rozdělit do čtyř skupin. Každý z nás povede skupinu pěti mužů. Jestli se nám to nepodaří, přijdeme o více než jeden a půl milionu dolarů, které ty pozemky můžou vynést. Texas & New Orleans Railway Company nám dala poslední lhůtu. Investoři zneklidněli. Čím déle se stavba táhne, tím větší jsou náklady. Jestli pozemky železniční společnosti neprodáme do týdne, najde si jinou trasu přes Val Verde.“

„A co na to říká Boregard?“ zeptal se Walker. „Ví, jaké riziko znamená otevřený boj?“

„Byl přítomen u jednání,“ odvětil Crawford. „Ví o všem. Je stejného názoru jako já: Musíme to udělat. Ty, Walkere, převezmeš první skupinu. Já druhou a Blake s Herseym zbylé dvě. Navrhnu Boregardovi, že by ti mohl dát podíl ze zisku. Každopádně dostaneš vysokou odměnu.“

Nečekal na odpověď, otevřel šuplík a vytáhl z něj složenou mapu kraje Val Verde. Když ji pod petrolejkou rozložil, Walker uviděl, že jsou na ní zaznačeny všechny farmy a hacienda. Crawford ukázal na Del Rio.

„Pojedeme odtud,“ řekl. „Tento čtyřúhelník mezi Del Riem a McKeesem na jihu a na severu a Rio Granda a Sycomore Creekem na západě a na východě je půda, kterou musíme mít. Vyřídíme farmáře jednoho po druhém a prorazíme kruh okolo haciendy Los Angeles. S farmáři to půjde rychle. Podstatně nebezpečnější bude útok na haciendu. Ale zvládneme to. Zapamatuj si jedno, Walkere: čím tvrději budeme postupovat, tím rychleji osadníci změknou a tím méně budeme muset bojovat. Muži, které jsem najal pro Boregarda, jsou všechno dobří střelci. Neměl by být problém zaútočit na čtyři usedlosti zároveň. Společně budeme postupovat jen proti haciendě, protože tam by skupina šesti mužů nestačila. Setkáme se za soumraku v kopcích, až budeme hotoví s farmáři. Dobře se na tu mapu podívej! Toto jsou cíle našeho útoku: tady, tady, tady a tu. Máme šanci, ale musíme jednat velmi rychle. Vyjedeme zítra, ještě před rozedněním. Pak budeme u cíle před východem slunce. Rozumíme si?“

Walker přikývl a bedlivě si prostudoval mapu. Věděl, že až zítra vyjedou, budou mít farmáři zorganizovanou obranu. Ale co když budou na špatném místě? Spolu s vaqueros jich mohlo být tak možná čtyřicet. To by na odražení smečky pistolníků stačilo, ale jen tehdy, pokud budou obránci nasazeni na správném místě. A teď už bylo pozdě na to, aby se s nimi spojil. Teď potřeboval štěstí jako ještě nikdy. Snažil se zachovat klid. Přikývl.

„Může se to povést,“ zamyšleně řekl. „Takže se setkáme tady v kopcích. Ještě pořád sice otevřený boj považuju za příliš riskantní, ale Boregard ví, co dělá. Každopádně musíme být velmi rychlí. Doufám, že se to nepokazí.“

„Nesmí se to pokazit,“ řekl Crawford. „My čtyři jsme za to zodpovědní.“

Walker pomalu vstal, odstrčil židli a sedlové brašny si přehodil přes rameno.

„Budu tady,“ řekl. „Postarejte se o to, aby muži, které mi přidělíte, za něco stáli. Nechci, aby utekli, až se začne střílet.“

Crawford mlčky přikývl a Clint šel ven. U pultu si dal ještě jednu whisky. Crawfordovu důvěru si podle všeho získal, ale přinejmenším Blake mu ještě stále nevěřil.

Ranger přemýšlel, jak by svou skupinu mohl vést tak, aby se nezapojila do boje. Moc možností neměl a věděl, že Crawford s ním pošle jednoho svého muže, který na něho bude dozírat.

Walker hodil na pult niklák a šel zpátky do hotelu. Teď nemohl dělat nic jiného než čekat. Otevřel dveře a vešel do tmavého pokoje.

V následujícím okamžiku ucítil, že někdo je za ním, a chtěl se otočit. Pravou rukou trhl ke koltu. Z temnoty se však vynořila ruka a chytila ho za zápěstí.

Neviděl, kdo to je, pak však uslyšel šeptavý hlas: „Nedělejte rámus, Walkere! To jsem já, Noonan! Hlavně nerozsvěcujte. Nikdo nemusí vědět, že máte tak pozdě v noci návštěvu. Něco jsem zjistil, Walkere.“

„Jste zatraceně neopatrný,“ vyhrkl Walker. „Jste si jistý, že vás neviděl nikdo z Boregardových lidí?“

„Přišel jsem zadním vchodem,“ přidušeně odvětil Noonan. „Poslouchejte, Walkere! Když jsem jel k de Leonovi, narazil jsem na stopy tří jezdců. Vedli až k místu, kde se stavba železnice zastavila. Na kolejích stojí salonní vagon, který hlídají ozbrojení železniční dělníci. Pozoroval jsem ho dalekohledem. Po nějaké době z něj vyšel tucet mužů. Mezi nimi i Crawford. Toho jediného jsem poznal, protože mi do očí svítilo slunce.“

„A vy myslíte, že u vyjednávání s železniční společností byl i Boregard?“

„Jsem si tím zcela jistý, Walkere. Nevím, co se tam rozhodlo, ale nebude to pro nás nic příjemného.“

Walker si potmě lehl na postel a hodil klobouk na stůl.

„Mluvil jsem o tom s Crawfordem,“ řekl. „Zítra Boregard zatroubí k velkému útoku. A já mám vést jednu skupinu jeho pistolníků. Crawford chce udeřit se čtyřmi skupinami a zaútočit na farmáře i na de Leona. Boregard očividně dostal poslední lhůtu. Pokud do týdne nezíská půdu mezi Del Riem a McKeesem pod svou kontrolu, povede železnice jinudy. To znamená, že Boregardovi unikne obchod s čistým ziskem v hodnotě jednoho a půl milionu dolarů. A teď dobře poslouchejte, Noonane! Sedněte na koně a jeďte tak rychle, jak jen můžete, k de Leonovi. Ty čtyři farmy, které zítra mají být napadeny, patří Caughovi, Richmondovi, Foggovi a Smithersovi. Ať vyklidí Caughovu a Richmondovu farmu a ať de Leon rozmístí své muže na Foggově a Smithersově farmě. Až skupiny, které zaútočí na Caugha a Richmonda, najdou farmy prázdné, poznají, že to je past, a vrátí se, nebo pojedou na pomoc ostatním skupinám, jestli uslyší střelbu. V obou případech je pak můžeme porazit. Crawford zaútočí zhruba při východu slunce.

Připravte na to lidi a řekněte jim, ať jsou opatrní. Vypálené domy se dají postavit znovu, ale toho, kdo zemře, už nikdo neoživí. Je to jasné, Noonane? Tak jeďte, a to rychle. Čím dříve předáte varování, tím rychleji se farmáři budou moct připravit. Počkejte, stáhnu žaluzii a rozsvítím.“

„Ne, ne, to je příliš nebezpečné,“ řekl Noonan. „Rozsviťte až pět minut po tom, co odejdu. To už budu pryč a ani jeden z nás nebude v ohrožení. Snad to zítra všechno vyjde. Přivítáme Crawforda a jeho bandity, jak se sluší a patří.“

Chvíli panovalo ticho, pak ranger uslyšel vrznutí dveří a tiché, vzdalující se kroky.

Clint otevřel okno a stáhl staré plátěné žaluzie. Potom škrtl sirkou a sundal skleněný cylindr z petrolejové lampy.

Past je nastražena, pomyslel si. Až do ní Crawford vjede, sklapne.

+ + + + +

Přibližně o půl hodiny později ještě jednou opustil svůj pokoj. Venku zůstal stát ve stínu verandy. Už bylo pozdě a ulice se byla liduprázdná.

Walker pomalu kráčel po ulici. Naproti saloonu Blue Hawk zůstal stát a teprve po několika minutách přešel na druhou stranu a zmizel mezi domy.

Opatrně kráčel po dvoře mezi harampádím a blížil se k zadní stěně saloonu. Za oknem, za nímž musela být Boregardova kancelář, se svítilo, žaluzie však byla stažená a Walker mohl dovnitř nahlížet jen úzkou škvírou mezi žaluzií a rámem okna.

Viděl otevřený ocelový sejf v rohu místnosti a slyšel, že vevnitř se někdo pohyboval. Ať se však snažil sebevíc, nikoho nespatřil.

Po chvíli ten muž přistoupil k sejfu a vytáhl odtud nějaké papíry. Ranger viděl ruce. Byly to hnědé, tvrdé mužské ruce, které neznaly rukavice. Zvláštní na nich byla jen jedna věc. Na prsteníku pravé ruky byl tenký zlatý prsten.

Walker neměl možnost vidět víc, protože pak se ozvaly kroky. Muž v kanceláři, musel to být Boregard, si jich podle všeho rovněž všiml, protože uvnitř okamžitě zhasl světlo.

Clint se mlčky stáhl a ukryl se za starým sudem s vodou. Se zatajeným dechem tam klečel a sledoval, jak se z noci vynořil stín muže, který se pomalu blížil. Ve svitu hvězd se leskla hlaveň revolveru.

Muž se rozhlédl, přišel k oknu a v určitém rytmu zaklepal. Vevnitř panovalo ticho. Muž pomalu přišel k sudu a zůstal stát vedle něho. Walker viděl jeho boty. Zvedl hlavu a přes spodní polovinu obličeje si natáhl šátek.

Walker byl napjatý. Pokud by ho ten muž odhalil, musel by jednat.

Nyní, když pootočil hlavu, mu do ní dopadl svit měsíce. Byl to Blake.

Ranger se přitiskl k sudu, ale v tom okamžiku se Blake obrátil.

Nic neřekl, z jeho úst se nevydral jediný zvuk.

Walker viděl, jak Blake trhl koltem. V tom okamžiku se na něho vrhl. Vrazil mu do nohou a strhl ho k zemi.

Blake ztratil kolt, když se skácel k zemi. Walker se svalil na něho a přitiskl ho svou vahou k zemi.

Blake přidušeně vykřikl a pokusil se svému protivníkovi strhnout šátek ze tváře. Walker ho praštil pěstí do zápěstí. Blake vykřikl a ucukl rukou, jako by se dotkl rozžhaveného železa. Pokusil se otočit a tak Walkera setřást, ale nepovedlo se mu to.

Ranger ho udeřil pravou pěstí. Blakovi odletěla hlava dozadu a jeho obranyschopnost byla ochromena.

Walker ho pustil a bleskově vyskočil zpoza sudu, chtěje zmizet mezi domy.

Tu třeskl výstřel a kulka se zaryla do stěny vedle něho. Walker se vrhl za nejbližší roh. Další kulka zvířila prach za ním. Na zemi z pouzdra vytáhl kolt a ohlédl se.

V okně Boregardovy kanceláře, jehož žaluzie teď byla vytažená, stála tmavá, nezřetelně viditelná postava, která v ruce držela revolver. Clint viděl záblesk výstřelu a ucukl. Kulka se zavrtala nad ním do stěny. V následujícím okamžiku postava zmizela a žaluzie se opět stáhla.

Blake se pohnul. Ranger věděl, že je načase zmizet.

Posbíral se ze země a úzkou uličkou mezi domy se vydal na hlavní ulici. Na ní chvíli zůstal stát a hleděl na saloon Blue Hawk.

Nic se tam nehýbalo. V ostatních domech se však rozsvěcovala světla.

Walker tiše zaklel a rozběhl se k hotelu. Dostal se dovnitř zadním vchodem. Recepčního neviděl, očividně vyšel na ulici, přilákán výstřely.

Walker šel do svého pokoje a vyhlédl z okna. Před saloonem Blue Hawk stálo několik lidí. Po několika minutách se objevil Shanahan a přišel k nim.

Rozhořčený Walker si odepnul revolverový opasek a hodil ho na stůl. Všechno, co o Boregardovi věděl, bylo to, že nosil prsten. Prsten, jaký nosili tisíce jiných mužů.

Viděl sice Boregardovy ruce, ale čím se odlišovaly od milionů jiných rukou?

Nemohl nic podniknout, dokud nevěděl, kdo je Boregard. Mohl zničit bandu, ale ne její hlavu. Mocná železniční společnost mohla být zastavena teprve tehdy, pokud by zneškodnil i hlavu bandy.

Boregard byl muž, který byl zodpovědný za teror v kraji. Byl to muž v temnotě a na jeho příkaz byl zavražděn marshal Drury. A nyní měl zemřít i Noonan. Kdo to je? Kdo je Boregard?

Walker si lehl do postele a dal si ruce pod hlavu.

Toto byla jeho poslední šance, jak Boregarda odhalit a zneškodnit před bojem. Nepovedlo se mu to. Neměl už jinou možnost než přijmout otevřený boj. Byl nevyhnutelný.

+ + + + +

Následujícího rána se Walker probudil hodinu před svítáním. Osedlal hřebce, přivázal ho k zábradlí před saloonem a šel se dovnitř nasnídat.

V saloonu byly nejméně dva tucty mužů. Muselo to být celé Boregardovo pistolnické mužstvo. Pili poměrně málo, protože věděli, co se chystá. Walker se posadil k baru vedle Crawforda a objednal si snídani. Blake, který seděl vedle Crawforda, byl samá modřina.

„Co je s tebou, Blaku?“ zeptal se Walker. „Kopl tě kůň?“

„Jo,“ řekl Blake, aniž by na něho pohlédl.

„Slyšels dnes v noci tu střelbu?“ zeptal se Crawford. „Jo, jistě.“

„Někdo se pokusil proniknout do saloonu Blue Hawk, Walkere.“

„To mohl udělat přece jednodušeji,“ řekl Walker s úsměvem. „Proč nešel dveřmi?“

„I o tom jsem přemýšlel,“ odpověděl Crawford. „Ale asi pro to měl nějaký důvod.“

„Dostali ho? Kdo to byl?“

„To nevíme. Myslím, že to byl El Zorro. Blake si myslí, že jsi to byl ty.“

Walker věděl, že Crawford ho sleduje. Pozvedl obočí a pohlédl na něho.

„Moc bych se divil, kdyby si to nemyslel,“ odvětil. „Váš slavný Blake mě nemůže ani cítit. Řekněte mu ale, ať mi to v mé přítomnosti nedává najevo. Mohlo by to pro něho mít nepříjemné důsledky.“

„To ještě není jisté, pro koho to bude mít nepříjemné důsledky,“ odpověděl Blake.

„Já ti důvěřuju,“ řekl Crawford. „Dnes ráno, před půl hodinou, se do Del Ria vrátil Noonanův kůň. Tady je tvá odměna.“

Posunul Walkerovi svazek bankovek. Ten si je vzal a aniž by je počítal, strčil si je do kapsy.

„Muži už o všem vědí?“ zeptal se a rozhlédl se. „Která skupina je moje?“

„Pět dobrých jezdců,“ odpověděl Crawford. „Tvým cílem je usedlost Jeremyho Fogga, Walkere. Tvoji muži cestu tam znají. S ostatními skupinami se setkáš v kopcích, až to vyřídíš.“

„Dobrá,“ krátce odvětil Walker. Zatímco jedl, nenápadně pozoroval ostatní. Crawford byl zachmuřený a Hersey působil neklidně. V Blakových očích však viděl neskrývanou nenávist, když do nich pohlédl. Ranger věděl, že si na tohoto muže musí dát pozor.

„Z Del Ria vyjedeme spolu nebo každý sám?“ zeptal se.

„Každý sám, v odstupech pěti minut a různými směry,“ řekl Crawford.

„Pojedu jako první, pak Blake a Hersey. Ty, Walkere, vyjedeš za čtvrt hodiny, směrem na západ.“

Walker přihlížel, jak Crawford společně s muži ze své skupiny šel ven. O několik minut později se ozval dusot kopyt.

Blake na něho hleděl. „Máme ve tvé skupině pár dobrých lidí, Walkere,“ chraplavě řekl. „Nedůvěřuju ti, ať už si ten hlupák Crawford myslí, co chce. Já ti nevěřím! Moji muži na tebe budou dávat pozor. Jestli uděláš nějakou chybu, jsi vyřízený. Mysli na to, až vyjedeš.“

Walker klidně dojedl snídani. „Není to zvláštní, jak někomu mohla tak narůst huba?“ řekl. „Jednou, Blaku, to vím už dnes, se spolu vypořádáme. Ale raději si to nepřej!“

O patnáct minut později vyjel z Del Ria v čele své skupiny směrem na západ. Měl pocit, že muži, kteří jeli za ním, ho nespouštěli z očí. Nejméně jeden měl za úkol ho sledovat. Stál sám proti pěti. A nemohl s tím nic dělat.

+ + + + +

Tam, kde leželi, byl svah mírný, ale kousek pod nimi již byl strmý a ztrácel se ve změti balvanů. Dole tekl potok a za ním ve stínu několika starých, sukovitých stromů ležela Foggova usedlost: obytný dům, stáj a kůlna.

Slunce právě vyšlo nad kopce a zalilo kraj rudým a purpurovým světlem.

„To je ta usedlost,“ řekl muž, který ležel ve vlhké trávě vedle Clinta. „Vidláci asi ještě spí. Nevěřím, že s nimi budeme mít větší problémy.“

„Nebude snadné se dostat k domu,“ zamumlal Clint. „Je před ním volné prostranství.“

Muž, který ležel vedle něho a o kterém Walker věděl, že se jmenuje Maxon, na něho rychle pohlédl.

„Nemusíme až k domu, Walkere,“ řekl. „Stáj je dost blízko domu a všechny budovy jsou postavené ze dřeva. Stačí jen, když zapálíme stáj a kůlnu a počkáme, až plameny přeskočí na dům. Pak budou muset ven.“

Walker viděl, jak se dveře obytného domu otevřely, a sykl: „K zemi!“

Ve dveřích se objevil jeden muž, který vyšel na slunce. Měl staré manšestrové kalhoty a košili. Neměl holínky a šel bos ke studni. Nabral vodu a vrátil se do domu.

Walker byl na pochybách. Opravdu je ta farma připravena k obraně? Působila tak mírumilovným a ospalým dojmem, že si tím vůbec nebyl jistý. Že by don Agosto své lidi přece jen nerozmístil tak, jak mu radil?

„Co se děje?“ zeptal se Maxon. „Máš strach, nebo co?“

„Ne,“ váhavě odpověděl Clint. „Jenom jsem si říkal, že to bude těžké…“

„Vůbec to nebude těžké,“ řekl Maxon a zašklebil se. Pak dodal: „Mám plán! Poslouchej! Rozmístíme se po temeni hřebene, dva z nás se zpoza skály vplíží do potoka, půjdou jeho korytem a pak zapálí stáje. Bude na to stačit hrnek petroleje, co říkáš?“

„Mám z toho špatný pocit,“ odpověděl Walker. „Možná bychom raději měli jet pro posily.“ Musel se pokusit získat čas pro lidi tam dole.

Maxon se převalil na levý bok a pohlédl na Clinta přivřenýma očima. Pravou ruku teď měl na revolverovém pouzdře.

„Ale,“ řekl. „Blake mi řekl, že na tebe mám dávat pozor, Walkere. Nevěří ti. Co je, chceš to vzdát, nebo co?“

Walker viděl v jeho očích nedůvěru. „Chci jen zabránit tomu, aby to někdo z nás koupil,“ řekl klidným hlasem.

„To nech na mně,“ řekl Maxon. „Nechovej se jako idiot, Walkere.“

Sáhl po winchestrovce, která ležela vedle něho.

„Kdyby tě Crawford nejmenoval velitelem naší skupiny, myslel bych si, že s tebou něco není v pořádku,“ tiše zamumlal. „Ale musím říct, že jsi zvláštní. Máš strach? Jestli ano, tak to řekni rovnou a zmiz.“

„Ne,“ řekl Walker.

„Tak si vezmi pušku a měj oči otevřené. Jestli jsi i s puškou tak rychlý jako s koltem, tak se nám nemůže nic stát.“

Walker pomalu nabil svou winchestrovku. To, že osadníci znovu usnuli, ho vůbec neuklidnilo. Ticho mu začalo jít na nervy.

Maxon mávl na dva muže. Přiběhli k němu a vrhli se na zem.

„Jime, vezmi konev s petrolejem,“ přikázal Maxon. „Ripe, ty půjdeš za ním a budeš ho krýt, kdyby to bylo nutné.“

„Dávejte pozor, ať na mě nestřílejí,“ řekl Jim. V ruce držel malou konvici s petrolejem. Crawford myslel na všechno a vybavil své čtyři skupiny i petrolejem.

Ranger hleděl za oběma muži, když přikrčeni běželi po svahu mezi skály. Viděl, jak se plazí mezi balvany. Pak se jeden z nich brodil potokem.

Walker cítil, jak ho polil studený pot. Proč se nic neděje? Proč se neozývá střelba? Věděl, že nebude moct zabránit ve zničení usedlosti, pokud se brzy něco nestane. Maxon ho nespouštěl z očí.

Muž s konvicí dorazil k zadní stěně stáje, klekl si a petrolejem polil dřevěnou stěnu. Pak odhodil konvici a z kapsy vytáhl sirky.

V tom okamžiku třeskl výstřel. Clint sebou trhl. Muž, který seděl mezi skalami se svalil na zem a zůstal ležet.

Maxon vedle něho zaklel a zvedl pušku.

Dole muž, který již mezitím zapálil petrolej, běžel k potoku, chtěje se skrýt mezi skalami.

Maxon pálil na dům. Clint neviděl, zda zasáhl, protože v tom okamžiku to muž dole koupil. Vrávoral dál k potoku. Pak ho trefila druhá kulka. Udělal ještě dva, tři kroky a skácel se na zem.

Maxon střílel jako šílenec na dům, zatímco ve stáji se rozšiřoval požár. Stoupal odtud kouř, který zhoršoval viditelnost. Walker slyšel, že i dole se střílí. Kulky se zarývaly do travou porostlého svahu. Pak mu něco narazilo do okraje klobouku. Stáhl se. V té chvíli se Maxon náhle otočil.

Nejpozději v tomto okamžiku musel pochopit, co se to tam dělo. Nebyl hloupý a když pohlédl na Clinta, poznal, že se svými muži padl do nastražené léčky. Na okamžik mu toto poznání zatemnilo mozek. Otočil se a pokusil se na Walkera namířit brokovnicí. Ten mu ji však strhl stranou a tak těsně unikl kulce. Potom se zaklesnuti do sebe začali kutálet po svahu dolů.

Maxonovi se povedlo tasit kolt, ale Walker ho oběma rukama chytil za zápěstí a vyvrátil mu ho tak, že pistolník otevřel dlaň a těžká zbraň mu vypadla na zem. Ranger ho pustil a vyskočil na nohy.

Maxon vykřikl, rychle vstal a opět se v záchvatu slepé zuřivosti vrhl na Walkera. Ranger ho však dobře mířenou ranou srazil k zemi.

Pistolník se ještě jednou pokusil zvednout, ale Walker mu nedal šanci. Věděl, že boj musí ukončit co nejrychleji.

Trefil Maxona do brady, banditovi odletěla hlava dozadu a pak zůstal ležet v trávě. Clint mu vytáhl kolt z pouzdra a vydal se nahoru po svahu, k místům, kde ještě stále leželi dva muži, kteří s puškami ostřelovali farmu, jež byla stále víc zahalena kouřem.

Walker se za nimi zastavil a řekl: „Přestaňte střílet! Jestli ještě někdo z vás vystřelí, tak to zmáčknu. Jsem texaský ranger. Vzdejte se a odhoďte zbraně!“

Hleděli na něho s úžasem v očích. A pak se úžas změnil ve strach. Pomalu sklonili pušky, hodili je na zem a zvedli ruce.

Walker si strčil levý kolt do pouzdra, sáhl do kapsy a vytáhl hvězdu texaského rangera. Připnul si ji na kabát, protože nechtěl, aby ho některý z farmářů zastřelil.

Pak zvolal směrem k usedlosti: „Přestaňte střílet! Tady je texaský ranger Clint Walker! Přestaňte střílet a pojďte sem nahoru!“

Chvíli panovalo ticho a pak se v kouři, který stoupal z hořící stáje, objevili muži, kteří přebrodili potok a vydali se nahoru.

„Ty jsi ranger?“ řekl jeden ze dvou mužů, kteří leželi vedle něho. „Pak to všechno byla past?“

Walker se pousmál. „Ano,“ řekl. „Museli jsme proti vám nejdřív získat důkazy. Ty teď máme.“

Chlápek začal klít a neklidně hleděl na muže, kteří se k nim blížili.

Ranger vstal, když tam ozbrojení osadníci a vaqueros dorazili.

Přišel k němu hubený muž s hustými, tmavými vlasy a vyzývavě na něho pohlédl: „Vy jste texaský ranger?“ zeptal se. „Já se jmenuju Fogg.“ Podal Clintovi ruku. „Včera nás varovali vaqueros dona Agosta.“

Walker mu podal ruku. „Už jsem se bál, že tu budeme příliš brzy,“ řekl.

„Tam dole na úpatí svahu leží ještě jeden Boregardův pistolník. Běžte pro něho a dávejte na něho pozor. Kde je don Agosto.“

„To nevíme,“ odvětil Fogg. „Všechno je zmatené. Nevíme, co se děje na ostatních usedlostech. Nedostali jsme…“

Walker se díval, jak tam přiváděli oba pistolníky a ještě stále omráčeného Maxona. Pak se posadil a na měkkou půdu nakreslil náčrtek.

„Měli bychom se pokusit jet na Smithersovu farmu a vpadnout skupině, která tam bojuje, do zad,“ řekl potom. „Jak daleko to je ke Smithersům?“

„Na koni budeme potřebovat hodinu,“ odvětil Fogg a opřel se o starou, dlouhohlavňovou springfieldku. „Když hned vyjedeme, můžeme to ještě včas stihnout, ale asi už tam naši pomoc potřebovat nebudou.“

„Kolik mužů tu je?“ zeptal se Walker.

„Skoro dva tucty. A stejně je jich u Smitherse. Vypořádají se s nimi tak jako my.“

Walker vstal a rozmazal mapku botou.

Začal si balit cigaretu a zeptal se: „Co byste dělal na Boregardově místě, Foggu? Vžijte se do situace toho muže. Zůstal byste někde v teple a čekal byste na zprávu?“

„Během boje bych byl poblíž,“ odpověděl Fogg. „Boregard se nemůže spoléhat na to, že od svých mužů včas dostane zprávu. Na jeho místě bych se pokusil osobně se přesvědčit, jak vypadá situace.“

Pomalu kráčeli ze svahu dolů. Pod nimi právě řetěz mužů hasil požár. Vědra putovala z ruky do ruky a voda zalévala plameny. Všude byl cítit kouř.

„I já bych to udělal být na Boregardově místě,“ řekl Walker. „Ale on to neudělal. A teď by mě zajímalo proč? Je si tak jistý vítězstvím svých lidí? Boregard tu není.“

„Co z toho vyvozujete?“ zeptal se Fogg. „Myslíte, že Boregard už Val Verde opustil?“

„Proč by to dělal? Ne, to si nemyslím. Přesto jsem někde udělal chybu. Byl jsem si tak jistý, že Boregard bude u toho – a teď nepřijel.“

Tu se z vrcholu kopce ozvalo volání. Stál tam jeden muž a mával puškou nad hlavou.

„Co se děje?“ udiveně se zeptal Fogg.

„Svolejte své muže,“ řekl Walker. „Klidně nechte stáj shořet. Asi sem jede jedna z ostatních Boregardových skupin. To jsem čekal. Narazili na jednu z prázdných farem a teď se chtějí přidat k ostatním. Pospěšte si!“

Vyrazil do svahu, zatímco Fogg svolával své lidi. Z temene kopce spatřil skupinu jezdců, která se rychle blížila. Mohlo jít o takový půltucet mužů. Jeli ze západu, od Rio Grande, pravděpodobně od Caughovy usedlosti.

Walker dal Foggovy pokyny, aby své lidi rozmístil na vrcholy dvou kopců. Nechtěl boj, doufal, že druhá skupina vjede do pasti a vzdá se. Sám zůstal s Foggem tam, kde byl, a pozoroval blížící se jezdce.

Byl si jistý, že museli vidět kouř a slyšet výstřely. Dozajista si mysleli, že Walkerova skupina vypálila Foggovu usedlost, a teď se k ní chtěli přidat. To, že narazili na opuštěnou farmu, je zřejmě nezneklidnilo.

Když přijeli blíž, poznal Walker, že to je Herseyho skupina. S Herseym v čele vjela do údolí mezi oběma kopci.

Walker se pozvedl a zvolal: „Hersey!“

Tu Hersey zastavil koně a postavil se ve třmenech.

„Jsi to ty, Walkere?“ zeptal se. „Kde jsi?“

„Tady nahoře,“ klidně odpověděl Walker. „Kolem vás je rozmístěno pětadvacet mužů s puškami. Můžeme vás postřílet, když budeme chtít. Odhoďte zbraně a vzdejte se, pak se vám nic nestane. Hersey, nedělej hlouposti. Jsem texaský ranger a…“

Dál se nedostal, protože v tom okamžiku Hersey jednal. Vytáhl kolt a vykřikl: „Musíme…“

Tu třeskl výstřel a Hersey se svalil na hřbet koně.

„Nestřílejte!“ zvolal Walker. „Poslouchejte mě, odhoďte zbraně a vzdejte se! Dávám vám pět vteřin! Jestli začnete střílet, nikdo z vás z tohoto údolí neodjede živý!“

„A kdo nám zaručí, že nás nezlynčujete, až budeme odzbrojení?“ odpověděl kdosi.

„Jsem tu jako ranger zástupcem státu Texas. Tady se lynčovat nebude! A teď odhoďte zbraně!“

Jezdci si pomalu rozepnuli přezky opasků a hodili je na zem.

Na kopcích se objevili osadníci a vaqueros.

Walker přišel dolů k jezdcům a prohlédl Herseyho. Byl mrtev, kulka ho hned zabila.

Herseyho muži byli bledí. Ruce měli zatnuté, ničeho se však neodvážili.

Walker přistoupil k prvnímu z nich. Viděl v jeho očích strach. Byl ještě mladý a nedokázal ho zakrýt. Vypadalo to, že tuší, že mezi ním a oprátkou stojí jen Clint Walker.

„Kde jsou dvě ostatní skupiny?“ zeptal se Walker, a když jezdec neodpovídal, dodal: „Neztěžuj si to. Ti lidé tady by tebe a ostatní rádi pověsili. Takže řekni, co víš! Kde jsou Blakova a Crawfordova skupina?“

Jezdec na něho upřeně hleděl.

„Nevím,“ zamumlal. „Neviděli jsme je od té doby, co jsme vyjeli z Del Ria. Když jsme dorazili na opuštěnou farmu, řekl Hersey, že to je past, a chtěl se spojit s ostatními. Pak jsme vyjeli. Víc nevím a ostatní taky ne. Neviděli jsme ani Crawforda ani Blaka.“

„Lže,“ řekl Fogg. „Vidím to na něm. Dejte mi půl hodiny, rangere, a všechno nám poví.“

Walker v jezdcových očích spatřil strach.

„Ne,“ odvětil. „Už jsem řekl, že se tu lynčovat nebude. Blake a Crawford budou u Smithersovy usedlosti. Foggu, nechte ty chlápky svázat. Ať je tu pět mužů hlídá, se zbytkem lidí pojedeme ke Smithersovi. Jestli jsou Blake a Crawford opravdu tam, tak jim můžeme vpadnout do zad.“

Zahvízdal na svého hřebce a počkal, až ostatní osedlají koně, které měli ustájené v kůlně. Herseyho muži seděli na slunci a hleděli na odjíždějící kavalkádu. Svítalo.

+ + + + +

Na Smithersově usedlosti to vypadalo jinak, než čekali. Zdálo se, že tam k žádnému útoku nedošlo.

Mezi budovami bylo mnoho lidí. Clint a Walker seskočili ze sedel, když se k nim vydal jeden šedovlasý, ramenatý muž.

„To je Jess Smithers,“ řekl Fogg po tom, co si s ním podal ruku. „Jessi, to je texaský ranger Clint Walker.“

Smithers Walkerovi podal ruku. „Co se u vás dělo?“ zeptal se.

„Hodně věcí,“ odpověděl Walker. „Vyřídili jsme dvě ze čtyř skupin. Co se stalo tady? Ještě na vás nezaútočili?“

„Naopak,“ řekl osadník a promnul si tvář. „Napadli nás, ještě než dorazili vaqueros dona Agosta. Jeden z mých synů byl při tom raněn. Pojďte, rangere, něco vám ukážu.“

Přivedl Clinta a Fogga do stínu domu, kde byla roztáhnutá stará sedlová pokrývka.

„Jsou pod ní dva muži,“ řekl Smithers. „Jsou to Boregardovi lidé. Poslouchejte: Když na nás zaútočili, skoro jsme neměli šanci, protože Boregardovi lidé už byli za remízou a pět yardů od domu. Jeden z mých synů to koupil do ramene a skácel se na zem. Můj druhý syn Phil a já bychom pistolníky sami nezastavili. Začali ostřelovat dveře, ale pak nám někdo pomohl. Neviděli jsme, kdo to byl. Slyšeli jsme jen výstřely a to, jak útočníci běželi pryč. Jednoho zasáhla kulka do hlavy, dalšího trefily dvě střely do hrudi. Ostatní se stáhli za kopec a tam byli v bezpečí. Ale o čtvrt hodiny později se objevili vaqueros dona Agosta a útočníci zmizeli úplně. Jednoho z nich jsem poznal. Byl to Blake. Když jsme s vaqueros přišli na ten kopec, našli jsme ještě jednoho zastřeleného muže. Odnesli jsme ho do stáje. Má na hrudi znamení Z.“

„El Zorro,“ tiše řekl Clint. „Opět udeřil. Našli jste jeho stopy?“

Smithers zavrtěl hlavou. „Ne, bylo tam příliš mnoho stop a nebylo možné je rozlišit.“

„Blake a dva jeho muži tedy unikli,“ řekl Walker. „Rád bych věděl, kde teď Crawford je a proč nepřijel Blakovi na pomoc. Musel pro to mít nějaký důležitý důvod. Kde je don Agosto?“

Smithers pokrčil rameny. „To nevíme. Neukázal se tu.“

Pomalu kráčeli k domu, kde Smithersova žena a dcera vařily kávu.“

Walker si vzal šálek a posadil se do stínu. „Co chce Crawford dělat?“

„Možná se vrátil do Del Ria,“ odvětil Fogg, ale Walker zavrtěl hlavou.

„Našli bychom jeho stopy,“ řekl. „Stopy šesti jezdců musí být vidět. Crawford musel jet opačným směrem.“

„Možná poznal, že prohrál,“ řekl Fogg, „a uprchl.“

„Aniž by předtím varoval Boregarda?“ Walker zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím.“

„Košile bližší než kabát,“ řekl Fogg s úsměvem.

Smithers, který stál vedle nich, zamyšleně řekl: „Je přece možné, že ho varovalo to, že přijeli vaqueros dona Agosta?“ Když si všiml, že Walker na něho zkoumavě hleděl, dodal: „Předpokládejme, že vaqueros viděl jet sem. Je možné, že jel oklikou a vrátil se do Del Ria?“

„Do Del Ria?“ zeptal se Walker. Pomalu postavil nedopitý hrnek na zem a vstal. „Ano, to by bylo možné. Je možné, že jel oklikou. To by znamenalo, že za několik hodin bude v Del Riu a bude moct varovat Boregarda. A až se Boregard dozví, že prohrál, pravděpodobně se pokusí uniknout přes Rio Grande do Mexika.“

„Pak bychom si měli pospíšit,“ řekl Fogg. „Všichni pojedeme do Del Ria.“

„Ne,“ řekl Walker, „pojedu tam sám. Vy prohledejte okolí. Jestli najdete Crawforda a Blaka, tak vyšlete posla do Del Ria. Od Shanahana v marshalově úřadovně zjistí, kde jsem.“

Chtěl pryč, ale Smithers ho pevně držel za ruku. „Nebuďte blázen,“ řekl. „Poslechněte mě: Sám proti deseti mužům bojovat nemůžete.“

„Jestli se nemýlím, tak jsou nanejvýš dva nebo tři,“ odpověděl Walker. „Boregard, Crawford – a možná Blake. Udě lají všechno pro to, aby setřásli ostatní, jestli chtějí do Mexika. Malé ryby můžeme pustit. Musíme chytit ty velké.“

„Porazíme všemocnou Texas & New Orleans Railway Company,“ s úsměvem řekl Fogg. „Porazíme je tak, že je přejde chuť na naši půdu. Pročešeme celý kraj, rangere. A najdeme ty krysy a vyženeme je z děr.“

Walker přišel ke svému hřebci. „Buďte opatrný,“ varoval Smitherse, který šel za ním. „Víte, jak rychlí jsou ti chlápci s kolty. Neriskujte zbytečně. Zvítězili jsme, teď už jde jen o to, abychom chytili Boregarda. A i to zvládneme.“

Vyšvihl se do sedla, ale tu na farmu přicválal jeden jezdec. Walker a Smithers viděl, že málem spadl ze sedla.

Byl to jeden z vaqueros dona Agosta. Vrávoral a musel se chytit jednoho z mužů. Rychle oddechoval a hovořil přerývaně.

Walker přijel k němu a zastavil za lidmi, kteří se rychle shromáždili kolem jezdce. Slyšel, jak řekl: „Seňoritu Riverovou zastřelili, hombres! Musíme všichni okamžitě zpátky. Don Agosto, seňorita a dva naši lidé byli na prérii napadeni. Došlo k přestřelce a seňorita byla zasažena. Don Agosto přikázal, aby se všichni muži vrátili. Všichni máme jet do Del Ria! Na koně! Dělejte, na koně!“

+ + + + +

Walker vzhlédl a všiml si Foggova pohledu.

„Jak se to mohlo stát?“ řekl k zadýchanému vaquerovi.

„Nevím, seňore. Zůstal jsem s několika muži na haciendě, když don Agosto a ostatní odjeli. Za hodinu se vrátili. Museli se někde na prérii střetnout s Boregardovými lidmi. Dozvěděl jsem se jen to, že pistolníci hned stříleli. Seňoritu Riverovou zasáhla zbloudilá kulka.“

„Kriste na nebi,“ řekl Fogg. „Víte, co to znamená, Walkere?“

„Vím, co to bude znamenat, až don Agosto přijede do města. Nenechá tam kámen na kameni, jestli Boregarda a Crawforda nenajde. A pak – pak je ještě jeden člověk, který by se to neměl dozvědět.“ Viděl, jak Mexičané běží ke svým koním, a ztěžka se opřel o hrušku svého sedla.

„Jestli don Agosto shromáždil své muže a jel do Del Ria, tak ho už nezastavíme,“ řekl. „Víte, co se stane, až přijede do města, Foggu? Bude se strašlivě mstít.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Fogg. „Kdybychom vám nějak mohli pomoct, Walkere, tak to řekněte. Do půl hodiny tu můžeme mít deset mužů.“

„To není špatný nápad,“ řekl Walker. „Rád bych měl krytá záda, pokud by se Boregard, Crawford a Blake přece jen neoddělili od ostatních. Seberte své lidi, Foggu. Vezměte každého muže, který unese zbraň, a jeďte za mnou do Del Ria. Ale pospěšte si, jinak to bude zbytečné. Musíte jet tak rychle, jako ještě nikdy, Foggu. Teď jde o to, abychom dopadli ty tři muže předtím, než odjedou z Del Ria. Dejte mi dva dobré koně, ať je můžu střídat a jet rychle. A uhánějte, až pojedete za mnou.“

O pět minut později vyjel ze Smithersovy usedlosti. Jel na dlouhonohém ryzákovi a za uzdu vedl svého vraníka a jednoho cayusea. Ranger věděl, že teď jde o to, aby byl v Del Riu co nejdřív.

Musel do města dorazit ještě před donem Agostem a navíc musel Crawfordovi zabránit v tom, aby mohl varovat Boregarda. Jelikož Crawford zřejmě jel oklikou, aby se vyhnul případným pronásledovatelům, měl Walker šanci být rychlejší. Nesměl však brát ohled na své koně. Vraníka si chtěl nechat až na závěrečný úsek.

Ryzák cválal, míli za mílí. Už vyjeli z kopců, když se Walker ze hřbetu ryzáka, který se začal potit, za plného cvalu vrhl do sedla cayusea. Ryzákovu uzdu pustil.

Vyčerpaný kůň zpomalil a zmizel mu z dohledu. Vraník, který běžel vedle cayusea a snažil se zůstat na stejné úrovni s jezdcem, nevykazoval sebemenší známky únavy. I cayuse byl čerstvý. Ukázal, co v něm je. Walker ho čas od času pobídl indiánským pokřikem.

Nalevo a napravo od něho se míhaly vysoké kaktusy, topoly, skály a tráva, která koním sahala až po břicho. Walker z cayusea dostal všechno a pustil ho, teprve když už sípal. Vyšvihl se do sedla vraníka, sklonil se k jeho černé hřívě a poplácal ho po krku.

A vraník, který opět cítil jezdce na hřbetě, běžel. Zpod jeho kopyt se zvedal prach.

Walker odhadoval, že do města to je ještě pět nebo šest mil. Pokud by přijel pozdě, bylo by vše ztraceno. Bylo jisté, že Boregard se pokusí uprchnout za Rio Grande.

Z Del Ria to k Rio Grande bylo, co by kamenem dohodil, ta vzdálenost se dala na koni urazit za půl hodiny.

Reka tvořila hranici. Zločinci, kterým se povedlo dostat za ni, byli na druhém břehu v bezpečí, protože v Mexiku se o ně nikdo nestaral.

Kdyby se Boregardovi povedlo dostat za řeku, jeho zločiny by zůstaly nepotrestány.

Když se ocitl na dohled Del Ria, vraník už hekal a zpomaloval. Walker přijel k prvním domům, pak seskočil ze sedla a omotal uzdu okolo zábradlí. Potom se rozhlédl po ulici. V Del Riu podle všeho ještě o ničem nevěděli. Všechno tam vypadalo normálně.

Walker šel po ulici k saloonu Blue Hawk. Před saloonem nestál jediný kůň.

Chvíli zůstal váhavě stát před létacími dveřmi. Byly zamčeny. Saloon byl zavřený. Takže přece jen přijel pozdě?

Rychle se sklonil a ramenem vrazil do dveří. Závora nevydržela, hřebíky vyletěly a dveře se otevřely. Clint vešel dovnitř a rozhlédl se po tmavém saloonu.

Dva barmani, kteří stáli za pultem, sebou trhli, když ho spatřili. Jeden z nich chtěl sáhnout pod pult.

Walker opsal hlavní svého revolveru půlkruh.

„Ruce nahoru, přátelé!“

Pomalu zvedli ruce.

„Kde je Boregard?“ zeptal se Walker.

Pohlédli na sebe, ale mlčeli.

„Je to vaše poslední šance, jak zůstat naživu,“ tvrdě řekl Walker. „Za několik minut se tu objeví de Leon se svými jezdci. A pak všechny v tomto saloonu připraví o skalp, to vám můžu garantovat. Takže, kde je Boregard?!“

Ještě jednou na sebe pohlédli a pak jeden z nich kývl ke dveřím u pultu.

„Jestli to není pravda, tak si vás podám,“ řekl Walker. „A teď zmizte. Vypadněte!“

Barmani vyšli zpoza pultu a před hlavněmi Walkerových revolverů odešli ven.

Walker šel k pultu a sáhl pod něj. Narazil na něco tvrdého. Byla to malorážní brokovnice Smith & Gold, obvyklá zbraň texaských barmanů. Její hlaveň byla zkrácena.

Walker otevřel komoru brokovnice a přesvědčil se, že je nabitá. Pak se zarazil.

Z Boregardovy kanceláře se ozval šramot. Někdo zevnitř odemkl a potom se dveře pootevřely.

Walker se přikrčil a zvedl hlaveň brokovnice. Viděl, jak se ve škvíře mezi rámem a dveřmi objevila ruka, která dveře otevírala dál.

+ + + + +

„Tady je to město,“ řekl don Agosto de Leon a ukázal na první domy Del Ria, jež byly přibližně dvě míle daleko.

Zastavil a vlevo a vpravo od něho zastavili jeho jezdci. Všichni byli ozbrojení, kromě revolverů měli i pušky. Don Agosto sebral všechny jezdce, které měl. Pomoc osadníků odmítl, protože věřil, že toto musí vyřídit sám.

Seděl zpříma v sedle a jeho tvář se podobala masce. Jen když ukázal na město, zaleskly se mu oči. Jeho jezdci se předklonili a ze sedlových pouzder vytáhli pušky.

„Až budeme ve městě, obklíčíme saloon Blue Hawk,“ řekl. „Migueli, vezmeš si deset mužů a obejdeš saloon. Postaráš se o to, aby nikdo nemohl uniknout zadním vchodem. Jestli to někdo zkusí, hned střílej. Nemusíš na ně volat, hlavně nesmí nikdo uniknout.“

„Si, patrone,“ odpověděl jezdec a opřel si pažbu pušky o stehno.

Don Agosto si promnul oči. „Pojedeme,“ řekl. „Kdo vyřídí Boregarda, dostane tisíc dolarů ve zlatě. Kdo mi ho přivede živého, dostane deset tisíc.“

„Patrone,“ odpověděl jezdec po jeho boku. „Patrone, nebylo byl lepší počkat na dona Juana? Chtěl jet za námi.“

„Ten nepřijede,“ řekl don Agosto. „Ten odmítá vzít do ruky zbraň. Toto je můj boj, Migueli.“

+ + + + +

Clint klečel u pultu, zády se opíral o hladké, mosazí pobité dřevo a v rukou držel brokovnici. Dýchal otevřenými ústy, aby to nebylo slyšet.

Zbraň mu ztěžkla v rukou, dlaně měl zpocené, když konečně spatřil muže ve dveřích. Byl k němu obrácený zády. Walker viděl, že přes rameno nese sedlové brašny.

Muž ještě jednou pohlédl do místnosti, odkud vyšel, a pak se otočil.

Uviděli se současně. Muž bleskově sáhl k opasku, ale pak se zarazil. Hleděl na brokovnici, jež mu mířila na obličej.

„Jenom klidně pojďte, Crawforde,“ řekl Walker. „Ale po koltu nesahejte. Jestli to zkusíte, zmáčknu spoušť a udělám z vás fašírku. Zvedněte ruce. Kde je Boregard?“

Crawford pohlédl na dveře, z nichž právě vyšel.

„Nepokoušejte se mu dát znamení. Nebo to zmáčknu.“

Crawford si pomalu olízl rty. Ruce měl nad hlavou.

„Nebudu křičet,“ odpověděl. „Je vevnitř v kanceláři, Walkere. Co chcete? Peníze?“

Walker se pootočil stranou, aniž by na něho přestal mířit.

Viděl, jak Crawfordovi trhlo ve tváři, když spatřil hvězdu na jeho kožené vestě.

„Takže Blake měl přece jenom pravdu,“ chraplavě řekl Crawford.

„Ano, nebyl tak úplně hloupý,“ řekl Clint. „Kde je teď? Už jste ho odstranil?“

„Já s tím nemám nic společného,“ odpověděl Crawford. „To Boregard. Je vevnitř. To on je za všechno zodpovědný.“

„Jistě,“ řekl Walker. Vstal a opatrně kráčel podél pultu až ke dveřím Boregardovy kanceláře, kde byl nápis private. Crawford se nehýbal. Byl bledý, v očích měl neklidný výraz.

„Nehýbejte se,“ řekl Walker. „Vaše šance, že se odtud dostanete živý, jsou minimální.“

„Nehýbu se. Za všechno může Boregard, Walkere. Já jsem jen vykonával příkazy a…“

„Držte hubu,“ okřikl ho zhnusený Clint. Přede dveřmi zůstal stát a pak do nich vší silou kopl.

Dveře vyletěly z pantů, Walker se vrhl rybičkou do místnosti a převalil se na podlaze. Jen nezřetelně viděl, že místnost je úplně prázdná, pak se ozval výstřel z revolveru a Crawfordův divoký výkřik.

Přiskočil ke dveřím a viděl, že Crawford stojí u baru. Sedlové brašny ležely na zemi před ním a vedle nich velký kolt Patterson.

Crawford se levou rukou držel za pravé předloktí a mezi prsty mu tekla krev. Jeho tvář byla zkřivená bolestí.

„Odhoď zbraň, rangere!“ ozvalo se z herny, v níž vládlo přítmí, protože tam byly zatažené závěsy. Zároveň se ozvalo kovové cvaknutí kohoutku revolveru.

Walker stáhl kohoutek pušky a hodil ji na zem. Ze stínu se vynořil muž v černém, který pomalu kráčel blíž. Při každém jeho kroku cinkaly velké, stříbrné ostruhy.

Měl na sobě černé charro, široké sombrero stejné barvy, vysoké jezdecké boty a škrabošku. Spodní polovinu obličeje měl zakrytou černou hedvábnou šálou. Měl revolverový opasek se dvěma pouzdry. V každé ruce držel kolt.

Clint hleděl do jeho jiskřících očí.

„Čekal jsem, že tě tu najdu,“ řekl. „Po tom všem, co se stalo…“

Maskovaný muž se zastavil a pohlédl na něho. Zpod hedvábné šály zněl jeho hlas tlumeně a zvláštně.

„Je po všem, rangere. Hledáte muže jménem Boregard, že ano?“

Clint Walker pomalu přikývl.

„Nevíte, že stojíte vedle něho?“ řekl El Zorro. „Žádný Boregard nikdy neexistoval. Je jen chlápek jménem Howdy Crawford, kterému se povedlo, že celý kraj se chvěl před mužem, který nikdy nebyl. Byl to prohnaný trik. Ale ne dost prohnaný.“

„Vím, jak to ověřit,“ řekl Walker. Chytil Crawforda za ruku a rychle mu strhl rukavici. Ve světle, které dovnitř pronikalo létacími dveřmi, se zableskl prsten na Crawfordově prsteníku. Walker mu pustil ruku.

„Je to on,“ řekl.

„Samozřejmě že je to on,“ klidně dodal El Zorro. „Když se mu Drury dostal na stopu, tak ho nechal zavraždit. To byla jeho největší chyba. Muž, který marshala Druryho zastřelil, mi přísahal, že Crawford s ním byl sám, když ten úkol přijal, údajně od Boregarda. Od toho dne jsem věděl, kdo je Boregard. Jenom jsem to nemohl dokázat, ale…“

V té chvíli Crawford zařval a bez ohledu na namířené revolvery se vrhl na El Zorra.

Muž v masce, který takovými tvrdými metodami pomáhal spravedlnosti, uhnul a zvedl kolty.

Crawford se na něho pokusil zaútočit. V té chvíli El Zorro narazil levou nohou do židle a zavrávoral. Crawford využil své poslední šance, praštil muže v masce pěstí do hrudi a ten spadl na zem.

Clint, přiskočil k brokovnici, zvedl ji z podlahy a namířil ji na Crawforda. Tu však koutkem oka zachytil pohyb nahoře na schodech. Otočil se a spatřil Blaka, který držel v ruce kolt.

Z jeho hlavně vyšlehl plamen. Crawford přidušeně vykřikl a zatímco Clint vypálil z brokovnice, muž v masce se otočil a rovněž vystřelil na Blaka.

Banditově druhé ráně však zabránit nedokázali.

Clint viděl, jak sebou muž v masce trhl. Zároveň se Blake svalil po schodech dolů, kde zůstal nehybně ležet.

Walker přišel k El Zorrovi, který se křečovitě držel převržené židle. Oba jeho kolty ležely na podlaze.

Crawford ležel vedle něho a měl skelné oči. Blakova kulka, která mířila na El Zorra, ho trefila do srdce.

Clint Walker chtěl odložit pušku a podepřít muže v masce. Ten se však zhroutil na podlahu.

Walker se sklonil a opatrně ho otočil na záda. Pak mu z obličeje sundal černou masku.

Ranger nebyl překvapen, když spatřil tvář marshala Noonana.

Noonan se pokusil usmát, ale nepodařilo se mu to. Byl těžce raněn.

„Teď – je po všem,“ zašeptal.

Walker mu zvedl hlavu, aby se mu snáze mluvilo.

„Blake chtěl ty peníze, ty – v Crawfordových – sedlových brašnách,“ tiše řekl Noonan. „Teď – jsme – dostali – všechny – že? Nikdo – nám – neunikl…“

„Noonane,“ tiše řekl Walker. „Proč jste to všechno dělal? Jaký jste k tomu měl důvod?“

Noonan hleděl skrze něho a pak pevným hlasem řekl: „Nelituju toho! Nemám nic, co by mě tu drželo. Nelituju toho!“

„Měl jste zavolat rangery,“ tiše řekl Clint. „Neměl jste právo je zabíjet.“

Noonan pomalu zavrtěl hlavou. Hovořil už jen tiše..“Neměl jsem jinou možnost. Po tom, co zavraždili Druryho, jsem byl rozzuřený a jednoho z Crawfordových pistolníků jsem zbičoval. Nejdřív jsem ho nechtěl zabít, ale pak mi bylo jasné, že nemám jinou možnost, jak ty bandity vyřídit….“

„To nebyl dobrý způsob, Noonane,“ odvětil Clint.

Noonan otevřel ústa, aby něco odpověděl, ale náhle strnul a hlava mu klesla na hruď.

„Johnny!“

Clint se ohlédl.

V létacích dveřích stáli Shanahan a de Leon a za nimi bylo vidět několik jezdců.

Clint položil Noonana na zem a pomalu přešel k těm mužům.

Před de Leonem se zastavil, zavrtěl hlavou a mlčky šel ven. De Leon se vydal za ním a dohnal ho na schodech chodníku. Chytil Walkera za ruku.

Clint se zastavil a rozhlédl se po ulici. Sbíhali se tam lidé.

„A Boregard?“ zeptal se de Leon.

„Boregard?“ Clint si promnul oči. „Crawford byl Boregard. A teď je mrtvý tak jako Noonan.“

De Leon ho pustil.

„Proč?“ zeptal se. „Proč to Noonan dělal?“

Clint pokrčil rameny. K čemu nyní byla slova? Noonan musel zaplatit za to, co udělal – tak jako Crawford a jeho bandité.

Už na de Leona nepohlédl, šel k zábradlí, u něhož stál jeho vraník, a odvázal uzdu. Věděl, že zvíře je unavené, ale už nechtěl déle zůstávat ve městě.

Vytáhl se do sedla, otočil koně a jel pryč. Chtěl být sám…