John Kirby

Colorado western 180. Bennettova brigáda

Podobali se vlkům. Byli tvrdí a nemilosrdní. Jejich bojištěm byl týl nepřítele a zajetí pro ně znamenalo jistou smrt. James „Ironhead“ Bennett, boss této brigády, potřeboval jen muže, kteří neměli co ztratit. Zachránil je před šibenicí a slíbil jim svobodu. Většina z nich byli chladnokrevní vrazi, ale bylo tam i pár nevinných lidí. Mužů, kteří měli viset za zločiny, které nespáchali. Jedním z nich byl John McRae. Byl ochoten udělat všechno pro to, aby se pomstil chlápkovi, který ho dostal až pod šibenici…

Šest mužů stálo vedle sebe a hledělo na dveře, které se právě otevřely. Měli propadlé, pohublé tváře. V očích měli podivný svit.

Byli to odsouzenci k smrti a stáli tam, protože se chytali stébla, které jim podala armáda Konfederace.

John McRae krátce pohlédl na Hendrika Morrisona, ředitele vězení v Beaumontu v Texasu. Tlouštík se očividně necítil ve své kůží.

John si vzpomínal, jak si je před týdnem nechal nastoupit.

Měl dlouhý projev. Řekl jim: „Muži, válka proti Yankeeům se dostala do rozhodující fáze. Konfederace musí zmobilizovat své poslední síly, aby její průběh zvrátila. Kapitán James Bennett, kterému se pro jeho statečnost přezdívá Ironhead Bennett, hledá odvážné muže pro životu nebezpečné akce. Vláda mu dala svolení k tomu, že může najmout muže, kteří už nemají co ztratit – takové, jako jste vy, odsouzenci k smrti. Každý z vás, kdo přežije válku, bude volný. Váš trest bude vymazán tím, že dostanete šanci, kterou byste tady nedostali.“

Devět z nich se spontánně přihlásilo, protože věděli, že by během jednoho měsíce viseli.

Pouze jeden z nich zavrtěl hlavou: Charles Elgin. Byl odsouzen k smrti za znásilnění a vraždu dvou žen.

Nevěřícně na něho hleděli. Jak mohl upřednostnit provaz před svobodou – byť možná krátkou? Boston Corbett, míšenec, jemuž v žilách kolovala krev kmene Cherokee, se ho na to zeptal.

„Já kapitána Jamese Ironheada Bennetta znám, chlapci,“ řek] Elgin a rozchechtal se. „Můj bratr pod ním sloužil. Můžete mi věřit, že Bonnie byl větší drsňák, než jsem já, jenže si vpálil kulku do hlavy, jen aby nemusel s Bennettem znovu vytáhnout do války.

Viděl, jak jeho kamarádi padali jako mouchy, protože pro Ironheada Bennetta člověk nic neznamená, tomu jde jen o úspěch. Ne, já volím přímou cestu do pekla. Nemám chuť s Ironheadem Benettem zažít očistec. Konečně mě pověste, ať mám pokoj.“

Tři z nich se roztřásli a potom svůj souhlas odřekli. Možná doufali, že se zachrání jinak. Možná pro ně jejich život neměl velkou cenu…

John McRae si všiml, jak ostatní strnuli. Pak i on z chodby uslyšel tvrdé kroky.

Zpoza svého psacího stolu vyšel Hendrik Morrison. Za ním stáli dva revolvery ozbrojeni strážci. Nehýbali se. Obtloustlý ředitel se silně potil. Připadalo mu pošetilé, že má propustit odsouzené vrahy, ať už to bylo z jakéhokoli důvodu. Velkým kapesníkem si utřel pot z čela. Když se otevřely dveře, postavil se vedle Johna McRae, jako by byl jedním z kandidátů smrti.

John McRae hleděl na vysokého, urostlého muže v uniformě kapitána, který zůstal stát před vězni. V jeho černých očích byly zlověstné plameny. Vlasy, které měl sčesané do čela, dodávaly jeho rysům cosi brutálního. Od levého obočí až k bradě se mu táhla jizva. Pravděpodobně pocházela od šavle.

Kapitán James Bennett si zkřížil ruce za zády a prohlédl si ty muže.

John cítil jeho chladný, zkoumavý pohled. Neuhnul mu. Pevně hleděl důstojníkovi do tváře a nehnul ani brvou, když se pohrdavě zašklebil.

„Dobrá, pane Morrisone,“ řekl Bennett tichým, ale ostrým a pronikavým hlasem. „Vypadá to, že jsou to ti praví. Představte mi je.“

Ředitel předstoupil před odsouzence a pomalu prošel kolem nich. Před Sidem Lewisem, mladým, štíhlým Texasanem, se zastavil.

„Sidney Lewis,“ řekl. „Věk dvacet let. Odsouzen k smrti, protože zastřelil jednoho neozbrojeného muže.“

Ustoupil a kývl na štíhlého, vysokého muže, který si kapitána prohlížel stejně tak chladně jako on jeho.

„Tennessee Webb, pětatřicet let. Zabil svou ženu a jejího milence. Příští týden má viset.“

U dalšího muže ředitel udělal krok zpět. Musel zaklonit hlavu, aby mohl pohlédnout do tváře zrzavému obrovi, který měl ramena jako skříň a pracky jako lopaty.

„Alamo O’Toole,“ řekl Morrison. „Jedenatřicet let. Odsouzen k trestu smrti, protože ubil jednoho muže.“

„Tři muže,“ opravil ho O’Toole s prostoduchým úsměvem.

Ředitel zavrtěl hlavou. „Za první dva jsi dostal jen dvacet let. Provaz je za dozorce, kterého jsi zabil ve vězení v San Antoniu.“

Morrison udělal další krok a ukázal na staršího, hubeného muže, jehož tvář připomínala supa. Hleděl za něho na kapitána Jamese Bennetta, jako by chtěl zjistit, zda to, co o něm tvrdil Charles Elgin, je pravda. Neposlouchal, když Morrison řekl: „Jesse Hunter, pětačtyřicet let. Pracoval jako lovec lidí a zabil tři muže, jejichž zatykače už byly dávno stažené.“

„Teď jsem na řadě já,“ řekl malý, šlachovitý muže vedle Johna McRae. Vypjal hruď, zaklonil hlavu, položil si ruce na nohavice a řekl: „Špinavý míšenec Boston Corbett, který si dovolil podříznout krk bílému parchantovi, který mu chtěl uloupit půdu. Věk neznámý. Příští týden by měl viset, kapitáne.“

Kapitán nehnul ani brvou. Jeho černé oči byly už nějakou dobu upřeny na Johna McRae.

„John McRae, osmadvacet let,“ řekl Morrison pohnutým hlasem. „Odsouzen k smrti za vraždu Kellyho Lamara. Tvrdí, že je nevinný.“

Bennettovi se zajiskřilo v očích. Slyšel kapitán o jeho případu? John McRae cítil, jak ho polil horký pot. Ano, já jsem nevinný, volal jeho vnitřní hlas, ale z úst se mu nevydralo ani slovo. Řekl to při svém závěrečném slovu u soudu a od té doby o tom mlčel. Přesto na to stále myslel, i po těch čtyřech měsících, co seděl ve vězení v Beaumontu a čekal na svou popravu.

Morrisonovo oznámení, že si mohou vykoupit svobodu, když vstoupí do oddílu kapitána Bennetta, pro něho byl dar z nebes. Oprátce by neunikl, byl si však jistý, že válku přežije. Musel to přežít, protože chtěl, aby skutečný vrah Kellyho Lamara zažíval stejná muka jako on.

„Víte, co vás čeká, muži,“ řekl Bennett chladným hlasem. „Povedeme operace v týlu nepřítele. Nejmenší chyba pro nás všechny může znamenat smrt. Proto je důležité jedno: disciplína! Ještě mě poznáte, ale už dnes vám můžu říct jedno: Ten, kdo nebude poslouchat, je synem smrti! A jestli si někdo myslí, že opustí vězení a pak pláchne, tak ať se zeptá ostatních, kteří se mnou jezdí. Ještě nikomu se nepovedlo dezertovat a přežít následujících dvacet čtyři hodin. U takových, jako jste vy, si nemůžu dovolit shovívavost, protože bych už následujícího dne neměl jediného muže.“

„Proč vám vlastně ještě nikdo nevpálil kulku do zad?“ zeptal se mladý Texasan Sid Lewis.

Kapitán James Bennett pomalu otočil hlavu. Z jeho tváře se nedalo vyčíst, zda ho ta otázka pobavila nebo rozzuřila.

„Někteří to už zkusili,“ tiše odpověděl.

„Už nežijí, že?“ s úsměvem řekl Sid Lewis.

„Správně.“ Bennett se otočil k ostatním. „Propouštěcí papíry dostanete až na konci války. Do té doby budete příslušníky armády Konfederace. S propouštěcím listem bude zločin, za který jste měli viset, vymazán. Jestli se přesto někomu povede dezertovat, přeběhnout k nepříteli nebo zmizet, zůstane dál vrahem a může si být jistý, že ho Yankeeové pověsí tak jako my.“

Kývl na korpulentního Morrisona, otočil se a šel ven. Morrison zatleskal.

„Slyšeli jste, pánové,“ řekl chvějícím se hlasem a pokynul na oba dozorce, aby muže odvedli do skladiště, kde měli dostat zpátky své věci. Potom je měli v jednom voze odvézt do Port Arthuru, odkud měli být lodí přepraveni do Yorktownu ve Virginii…

+ + + + +

John McRae už necítil nohy. Chladná voda je ochromila. Přesto tam nehybně stál jako ostatní a dýchal ústy, aby potlačil třas.

Pomalu se otočil a pohlédl na Jamese Ironheada Bennetta, který stejně jako ostatní stál až po pás v brakické studené vodě močálu, který je skrýval před zraky pochodujících Yankeeů.

Slyšeli dusot koní, rachot vozů a hlasy lidí. Do cinkání nádobí se ozývalo frkání zvířat a rovnoměrný krok vojáků. Jen občas rozuměli útržkům rozhovorů.

Už více než dvě hodiny tam takto stáli. Zdálo se, že kolem musí mašírovat celá armáda. Tři z nich už mezitím omdleli a utopili se. Jeden začal křičet a mávat rukama kolem sebe. Bennett ho umlčel nožem.

V očích mužů, kteří na něho hleděli, byla nenávist. Kdyby nevěděli, že prozrazení by pro ně všechny znamenalo smrt, Ironhead Bennett by velmi rychle zemřel.

Jenže tak to bylo vždycky. Bennett od svých lidí nikdy nevyžadoval víc než sám od sebe. Byl nemilosrdný, pokud šlo o provádění rozkazů. John McRae mezitím poznal, že Charles Elgin měl tenkrát v Beaumontu pravdu. Lidský život pro Ironheada Bennetta nic neznamenal.

„Vy už jste své životy dávno zmařili,“ lakonicky odpovídal na takové výčitky. „Takže si nestěžujte, když to někdo z vás koupí!“

Už to bylo skoro rok, co John McRae a dalších pět mužů z Beaumontu vstoupili do Bennettovy brigády. Za ten rok všichni rychle zestárli. Dosáhli mnoha „úspěchů“ a McRae raději ani nechtěl počítat, kolik lidí při tom zahynulo.

Ale taková byla válka. Na obou stranách se bojovalo nemilosrdně a to ještě stupňovalo vzájemnou nenávist.

Válka. To slovo Ironheadu Bennettovi omlouvalo všechno. Johnu McRaeovi však ne. Vyhýbal se nesmyslnému vraždění, do kterého se ostatní tolikrát zapojili, a několikrát už ho Bennett málem zastřelil za neuposlechnutí rozkazu.

Bennett však vycítil, že nejdůležitější muži jeho brigády by mu bez ohledu na důsledky vypověděli poslušnost, kdyby Johna McRae zabil. Ten hubený, světlovlasý chlapík byl prostředníkem mezi ním a muži, kteří už neměli co ztratit.

Ironhead Bennett od začátku tušil, že McRae má vůli, s kterou může přežít všechna utrpení války, tušil, že chce získat propouštěcí list. Mnozí ostatní na to už ani nemysleli a někteří dokonce upřednostnili sebevraždu v boji.

Byl to div, že všech šest mužů z Beaumontu ještě bylo naživu. Stali se elitním jádrem Bennettovy brigády a kapitán dobře věděl, že jim vděčí za velkou část svých úspěchů.

John McRae naslouchal utichajícím zvukům táhnoucího trénu. Rychle oddechoval. Bylo možné, že Yankeeové budou brzy pryč? V očích ostatních mužů spatřil naději.

Tennessee Webb, hubený, mlčenlivý muž ze Smoky Hills, začal vrávorat. John McRae to nejdřív poznal na hlavni jeho pušky Maynard, která mu visela přes rameno. Naslouchal pochodujícím Yankeeům. Všiml si rozhořčeného pohledu Ironheada Bennetta, ale přesto neváhal a pomalu se vydal k Webbovi. Viděl, že ostatní na něho upřeně hledí.

Bennett měl v ruce nůž, ale byl příliš daleko od Johna McRae na to, aby ho mohl tiše zabít.

McRae se brodil opatrně. Přesto se nedokázal vyhnout tomu, že to několikrát začvachtalo. Poznal, že Tennessee se již neudrží na nohou.

I Bennett se pohnul. Jeho cílem byl rovněž hubený muž, kterého opouštěly síly.

John zrychlil a dorazil k Tennesseemu Webbovi těsně před kapitánem. Ještě ho stačil chytit pod paži, takže se nesvalil do vody. Stálo ho to spoustu sil, ale nepustil ho. Nehybně tam stál a hleděl na Ironheada Bennetta, který se zastavil a pozoroval ho jako had svou oběť.

John McRae už necítil ruce. Zvuky pochodujících Yankeeů ještě stále neutichly. Nikdo z ostatních se neodvažoval pohnout. Bennett ještě pořád držel v ruce nůž. Kdyby to byl někdo jiný než McRae, určitě by ho zabil.

John McRae rychle oddechoval.

Ačkoli mu byla zima, na čele měl kapky potu. Ruce měl až po ramena ochromené a věděl, že Tennesseeho neudrží ani čtvrt hodiny. Další muž se skácel do vody a začal rukama plácat kolem sebe.

Vedle něho stojící mladík, který se k nim přidal teprve před měsícem, ho zatlačil pod vodu.

Ironhead Bennett kývl na mladého Kida Nolana a John McRae zaskřípal zuby tak, že to snad museli slyšet i vzdalující se Yankeeové. Zmocnila se ho nenávist, to v podobných situacích zažil už nejednou.

Ano, to byl Ironhead Bennett. Nemínil připustit sebemenší riziko. Mohlo být jakkoli malé, Bennett byl vždy nemilosrdný.

Kid Nolan, ten malý zabiják, se stal jeho nejspolehlivějším člověkem a byl to zázrak, že v posledních dvou akcích nekoupil kulku do zad.

Ticho se rozhostilo tak náhle, že si toho nejprve ani nevšimli. Minuty se táhly. Muži se ohlédli. Všichni hleděli na Ironheada Bennetta a čekali na jeho rozkaz, aby konečně mohli opustit tu zatracenou bažinu.

Bennett se nehýbal. Jeho černé oči byly upřeny na Johna McRae, který nyní bojoval sám se sebou. Několikrát se mu podlomila levá noha a bylo jen otázkou času, kdy mu vypoví poslušnost.

Všichni cítili ten souboj vůlí mezi Johnem McRaem a Ironheadem Bennettem. John viděl, jak se Alamo O’Toole, mohutný Irčan, pohnul, ale lehce zavrtěl hlavou. Stačilo, když si to s Bennettem rozházel on.

Tennessee Web se pohnul. Náhle John nedržel v rukou takovou váhu a pak si všiml, že hubený Webb stojí na svých nohou. Necítil ruce, když ho pustil, měl je ochromené až po ramena.

Webb se ohlédl. Ještě nechápal, co se děje. Pak si uvědomil, že John McRae stál vedle něho a že ho podpíral. Okamžitě pohlédl na Ironheada Bennetta a viděl mu na očích, že by byl mrtev, kdyby mu McRae nepomohl.

Sid Lewis tiše zasyčel. Bennett na něho vrhl pronikavý pohled.

Webb vrávoral, ale už nepotřeboval pomoc. Jeho oči byly opět jasné.

Trvalo to ještě několik minut, pak se do ticha ozval Bennettův hlas.

„Myslím, že se nám to povedlo, chlapi. Pohybujte se pomalu. Je možné, že se objeví ještě jeden zadní voj. Ostatní nejsou dost daleko na to, aby neslyšeli střelbu.“

Začali se brodit. Opatrně a tiše. Měli co dělat, protože ve studené vodě prokřehli.

Kid Nolan se zapotácel. Okamžitě klesl pod hladinu. Viděli, jak se snaží vstát, a když vynořil hlavu, natáhl pravou ruku k Alamo O’Tooleovi, aby se o něho mohl opřít.

Irčan však předstíral, že ji nevidí. Bennett se tam přibrodil, vytáhl Nolana za vlasy nad vodu a zabručel: „Příkaz, že ostatním se nemá pomáhat, už neplatí, O’Toole!“

Zrzavý hromotluk jenom pokrčil rameny a řekl: „To jsem nemohl vědět, pane.“

Všichni věděli, že O’Toole by Nolanovi nepomohl, i kdyby to věděl. Nikdo by mu nepomohl.

Bennett to věděl rovněž, ale nic neříkal. Podepřel Nolana a vytáhl ho z vody na bahnitý břeh. Odtud viděl na širokou ulici, jež byla zbrázděna nesčetnými kolejemi a šlépějemi.

John McRae pohlédl na neproniknutelnou džungli bažiny, v níž unikli yankeeským špehům. Teď, když ji opustili, se opět začaly ozývat hlasy zvířat, která mlčela, když tam byli. Nikdo z Yankeeů si toho nevšiml.

Zadýcháni se posadili. Mlčeli. Dokonce ani Ironhead Bennett nic neřekl. Musel popadnout dech po těch pekelných hodinách, které strávili po pás ve vodě.

John McRae se ohlédl. Zbylo jich jedenáct. V bažině jich pět zemřelo. Byli špinaví a naprosto vyčerpaní a John přemýšlel, zda je možné, aby se do rána dostali až do Emporie.

+ + + + +

Pro Ironhead Bennetta to nebyl problém. Po půlhodinové pauze jim přikázal pokračovat v cestě. Zvolil tempo, kterému ostatní nemohli stačit, a se skřípěním zuby jim musel ustoupit. To bylo vůbec poprvé, co byl John McRae u jednotky. Bennetta to stálo velké přemáhání, ale neměl jinou možnost.

Neustále se díval na své zlaté kapesní hodinky a po setmění se zdálo, že pochopil, že do cíle nemohou dorazit včas.

Jako vždy v takových situacích však měl Ironhead Bennett štěstí. Uslyšeli dusot kopyt a rychle se skryli. Kolem se prohnal oddíl vojáků, který zastavil u nedalekého domu, jehož světla viděli ve tmě.

„Koně!“ vyhrkl kapitán. „McRae, půjdeme si pro ně.“

John McRae sevřel rty. Kapitán řekl, že si půjdou pro koně, ale stejně tak dobře mohl říct: „Zabijeme Yankee a vezmeme si, co potřebujeme.“

Při pomyšlení na to, že to zabíjení bude pokračovat, se mu udělalo špatně. Konfederace válku již dávno prohrála. To bylo jasné každému, kdo měl všech pět pohromadě. Nepřátelské oddíly nyní stály před posledními středisky odporu, před Pittsburgem a Richmondem, hlavním městem Konfederace. Co teď pomohlo, když ničili mosty a silnice v týlu nepřítele, když vyhazovali do vzduchu muniční sklady a zabíjeli lidi? Válku tím už vyhrát nemohli. Jih byl na dně a bylo jen otázkou času, kdy generál Lee konečně kapituluje.

Jako vlci obklíčili dům, u něhož hořelo několik ohňů. Viděli vojáky, kteří seděli u ohňů a ohřívali se. Ven vyšla jedna žena a přinesla jim hrnec s polévkou. Pak se vrátila dovnitř.

Ironhead Bennett spočítal Yankee a zjistil, že dva z nich jsou vevnitř. Pravděpodobně to byli důstojníci.

Kapitán jim přikázal, že nemají použít střelné zbraně. Měli Yankee zabít tiše. Během toho roku, kdy s Ironheadem Bennettem zažili všechny hrůzy války, se to naučili dokonale. A když první z vojáků spatřil za sebou a vedle sebe temné stíny, bylo už pro ně pozdě.

Bennett se u vchodových dveří přitiskl ke stěně a číhal na důstojníky, kdyby si náhodou něčeho všimli a šli ven. Bennettovi dravci však pracovali tiše. Když John McRae dorazil ke dveřím, kývl Bennett na něho a pak vtrhli dovnitř.

John se zbraní v ruce mířil na poručíka, který se před krbem bavil s ženou, jež předtím vojákům přinesla polévku.

Když Yankee spatřil oba otrhané muže u dveří, zbledl. Žena rychle ustoupila stranou. Měla v očích zděšení. Musela si myslet, že do domu pronikli dva bandité, kteří chtěli ukrást to, co jim po všech válečných útrapách ještě zůstalo.

„Zešíleli jste?“ chraplavě řekl poručík. „Venku je čtrnáct vojáků. Rozstřílejí vás, jestli tu začnete vyvádět.“

„Ti tvoji chudáci už na nikoho střílet nebudou, pane poručíku Yankee,“ sarkasticky řekl Ironhead Bennett.

Poručíkovi se rozšířily oči. Sáhl po revolveru a Johnovi se udělalo špatně, když viděl, jak to tomu mladíkovi trvalo, než vytáhl zbraň. Bennett si to vychutnal. Teprve, když se Yankee chystal zvednout hlaveň, se Bennett lehce pohnul. Cosi proletělo vzduchem. V plamenech krbu se to zalesklo.

Poručík sebou trhl. Pohlédl na svou hruď a uviděl rukojeť nože, která mu z ní trčela. Chtěl zvednout hlavu, ale už to nedokázal. Zasténal a skácel se na zem.

Venku se ozvalo žuchnuti. Ve dveřích se objevil Kid Nolan.

„Dostali jsme kaprála,“ řekl. „Chtěl utéct oknem v kuchyni.“

„Je ještě někdo v domě?“ chladně se zeptal Bennett.

Nolan přikývl. „Jeden negr. Máme ho odpravit?“

Bennett na to nic neřekl. Pro Nolana to však byla dostatečná odpověď, protože hned zmizel.

Žena si před ústy držela dlaň. Vyděšeně hleděla na mrtvého poručíka, kterého Bennett nohou převalil na záda, protože chtěl vytáhnout nůž.

„Proč obsluhujete Yankee, madam?“ zeptal se Bennett hlasem, který Johnovi naháněl hrůzu.

Sundala si ruku z úst a o krok ustoupila. Křečovitě se chytila zástěry.

„Žiju s Abrahamem, mým černochem, sama,“ tiše odvětila. „Jak se můžu bránit?“

„To nemáte žádnou hrdost, sakra?“ vykřikl Bennett.

Žena sebou trhla a sklonila hlavu.

John McRae udělal jeden krok k ní a tichým, ale důrazným hlasem řekl: „Kapitáne, nechte ji na pokoji. Lidé v této zemi už trpěli dost.“

Bennett na něho vrhl chladný a výhružný pohled, a než se John McRae mohl pohnout, přistoupil k ženě. Hřbetem ruky ji brutálně udeřil do tváře. Otočila se, skácela se na zem a zůstala ležet. Naříkala.

John se obrátil. Bylo mu špatně. Svědčilo to o naprosté bezcitnosti, když muž bil bezbrannou ženu.

Odešel ven a posadil se k Bostonu Corbettovi a ostatním, kteří se pustili do polévky.

„Co je s tou ženou?“ zeptal se Jesse Hunter a pohlédl na Johna svýma šedýma očima. Lovec lidí byl chladnokrevný pistolník, ale ještě nikdy neublížil ženě. Ani Bennett by ho k tomu nepřinutil.

„Zbil ji,“ tiše řekl John McRae.

Hunter vyplivl polévku.

„Ten hajzl!“ vyhrkl. Pohlédl k domu. „Měli bychom ho odpravit, Johne. Kdyby to udělal přede mnou, už by nežil.“

Před tebou by to neudělal, aniž by byl připravený tě zabít, pomyslel si John.

Hunterovi to však neřekl. Bennett měl oproti nim výhodu v tom, že z nich byl nejkrutější. Byl odhodlán zabít každého, kdo by mu stál v cestě.

Mladý Texasan Sid Lewis pokrčil rameny. „Ještě několik týdnů počkej, Jessi,“ řekl. „Válka brzy skončí. Pak budeme mít naše propouštěcí listy. A až mi bude šustit v kapse, tak mi Bennett nebude moct říct ani ň.“

„A kdo nám ty papíry dá?“ zeptal se Tennessee Webb, který jinak nikdy nezasahoval do jejich rozhovorů a vždycky jen mlčky poslouchal.

John McRae na něho pohlédl. Ten tichý muž ze Smoky Hills myslel na to, co už nějakou dobu trápilo i jeho.

Sid Lewis se na něho ohlédl.

„Co tím chceš říct?“ vyhrkl.

Tennessee zachoval klid.

„Když prohrajeme válku,“ řekl, „nebude v Konfederaci nikdo, kdo by měl oprávnění vydávat nějaké dokumenty. Chceš pak jít k Yankeeům a říct jim: Jsem Sidney Lewis. Byl jsem odsouzený za vraždu, ale byl jsem nasazený ve vašem týle a oddělal jsem spoustu Yankeeů, takže chci, abyste splnili slib, který mi byl dán, když jsem vytáhl s kapitánem Ironheadem Bennettem.“

Rozhostilo se ticho.

Sid Lewis nevěřícně hleděl na muže ze Smoky Hills. Pak to došlo i jemu. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne!“ zašeptal. „To není možné! Přece jsme to všechno nedělali pro nic za nic! Bojovali jsme ve válce, ne rok, ale sto let a chceme svobodu, kterou nám za to slíbili!“ Vyskočil. „Půjdu za Bennettem…“

John McRae mu podtrhl nohy, a ještě než se Sid Lewis skácel na zem, tasil kolt a přiložil ho mladému Texasanovi ke spánku.

„Bennett je ještě rychlejší než já,“ klidně řekl John. „Buď rozumný, Side. Nevyváděj kvůli něčemu, co ještě má čas.“

Alamo O’Toole s úsměvem hleděl za ně, na dům. John pootočil hlavu a ve dveřích uviděl Ironheada Bennetta. V domě zhaslo světlo. Pouze plameny v krbu ozařovaly jeho okna.

Bennett mávl na Nolana, Wallace a Brenta Hinckleyho. Tiše s nimi promluvil a muži zmizeli v domě. Pravděpodobně měli uklidit těla, která tam po jejich návštěvě zůstala.

Mrtví vojáci už byli dávno odvlečeni do malé kůlny. Bennett přišel k ostatním. John McRae viděl jiskry v očích Jesse Huntera a rychle mu položil ruku na předloktí.

Bennett na ně kývl. V očích měl nedůvěru, ale to nebylo nic nového, když měl co do činění s oddílem Johna McRae, jak jim kapitán přezdíval.

„V klidu se najezte,“ řekl. „Pak zapalte kůlnu a vezměte si koně. Na nich do Emporie dorazíme ještě před svítáním.“

Otočil se, aniž by počkal na odpověď, a posadil se k ohni vedle Jeffa Ericssona. Ericsson byl mlčenlivý člověk, tak jako Webb. V záchvatu šílenství vyvraždil svou rodinu a John McRae měl pocit, že se do Bennettovy brigády přihlásil jen proto, že smrt na šibenici se mu zdála být příliš malým trestem. Ericsson byl při útoku vždycky první a přesto to ještě nekoupil. Neutrpěl ani škrábnutí a to už byl v oddíle půl roku.

Bennett mu něco řekl, Ericsson vstal a začal hasit oheň. Před domem byla náhle tma.

John, Boston Corbett, který za své jméno vděčil svému otci, který pocházel z Bostonu, Jesse Hunter, Alamo O’Toole, Tennessee Webb a Sid Lewis dojedli polévku a vstali.

Webb a O’Toole šli ke kůlně, ve které leželi mrtví Yankeeové. Měli ji podpálit.

John to považoval za chybu, protože oheň mohl někoho přilákat, ale Bennett chtěl očividně zničit stopy, aby při ústupu nebyli ohroženi.

John McRae šel s Corbettem, Hunterem a Lewisem ke koním. Takřka zároveň s nimi tam dorazili Kid Nolan a Ormsby Wallace. Nolan se chopil uzdy hnědáka, ale tu sebou trhl, protože na krku ucítil ostří nože.

Aniž by se pohnul, vyhrkl: „Co to má být, míšenče?“

Boston Corbett se usmál.

„Vybral sis špatného koně,“ pobaveně řekl. „Vezmi si tam toho šedáka. Má zákeřný výraz v očích. Ten se k tobě bude hodit lépe než tento hnědák.“

Corbett schoval nůž, až když Nolan dal ruku z pažby revolveru. Pak vzal zabijákovi hnědákovu uzdu z ruky a podal ji Johnu McRaeovi. Dál se o Nolana nestaral. Rozhlédl se a vybral pro každého jedno zvíře. Vyznal se v koních a John McRae se začal usmívat, když viděl, že míšenec to nejlepší zvíře, které zřejmě patřilo poručíkovi, vrátil mezi ostatní.

Nolan, který koním taky rozuměl, si ho chtěl vzít, ale kapitán Bennett, který tam nenápadně přišel, mu v tom zabránil. Nolan sebou trhl.

„Máš na koně dobré oko, Nolane,“ řekl. „Vyveď toho hřebce ven a vezmi si jiného.“

Viděli, že Nolan zbledl zlostí. Na chvíli položil ruku na pažbu koltu, který mu trčel z pouzdra. Dokázal se však ovládnout.

Výraz v Bennettových černých očích mu prozradil, že kapitán byl odhodlán ho zabít.

+ + + + +

Potmě hleděli na budovu za městem. Byla obehnaná ostnatým drátem a za ním byly vidět stráže.

John McRae se připlazil k Ironhead Bennettovi.

„Brzy se rozední, kapitáne,“ zašeptal. „Proč nedáte povel k zahájení akce?“

„Za půl hodiny se mění stráže,“ odpověděl Bennett.

„Do té doby bychom to mohli stihnout!“

Bennett zavrtěl hlavou.

„Nebo také ne,“ odpověděl. „Už jsem řekl. Počkáme do střídání stráží!“

John se připlazil zpět na své místo vedle Boston Corbetta. Míšenec na něho tázavě pohlédl.

„Chce počkat na střídání stráží, aby nás nepřekvapili,“ přidušeně řekl.

Boston Corbett se tiše zasmál.

„To je blbost,“ zašeptal. „Za deset minut bychom byli hotoví. Ten netvor chce čekat proto, že za úsvitu se tam objeví spousta Yankeeů, které chce vyhodit do vzduchu i se skladem.“

John na něho chvíli hleděl. Pak pochopil, že míšenec kapitánovy úmysly odhadl správně. John chvíli přemýšlel, zda by se neměl připlazit zpátky k Bennettovi a promluvit si s ním. Věděl však, že by to bylo zbytečné.

Přeběhl mu mráz po zádech, když pomyslel na to, kolik lidských životů mělo zničení toho muničního skladu stát. Bylo jasné, že v okruhu sta yardů nikdo nepřežije.

Nešlo však jen o to. Tímto úderem na poslední chvíli byl ohrožen i jejich útěk. Stačil jediný yankeeský důstojník s chladnou hlavou a štvanici, kterou by na ně rozpoutal, nemohli přežít.

Teď John McRae pochopil i Bennettovy přípravy při jízdě do Emporie. Ormsby Wallace na cestách a mostech umístil nálože dynamitu, které měli při ústupu odpálit.

Wallace uměl s trhavinami zacházet jako nikdo druhý. V Baton Rouge měl loď, ale jeho konkurent mu vždycky ty nejlepší zakázky vyfoukl před nosem. Takže parník toho muže vyhodil do vzduchu. Smůla byla v tom, že při tom zahynulo deset lidí.

John sevřel rty. To bylo pro Bennetta typické. Nemínil po úspěšné operaci zmizet nenápadně. Ne, vždycky to muselo proběhnout za zvuků oslavných salv. A tak tomu mělo být i tentokrát. Ironhead Bennett za sebou při svých akcích zanechával krvavé stopy.

Bennett pravděpodobně věděl stejně tak dobře jako ostatní, že válka je u konce. John měl pocit, jako by si kapitán chtěl svou poslední akci vychutnat.

Bez dechu čekali na výměnu stráží. Kapitán své muže neustále překvapoval tím, jak byl dobře informován. Nové stráže se objevily na minutu přesně a jejich druhové, unavení a šťastní, že si mohou lehnout, rychle zmizeli.

Bennett počkal ještě čtvrt hodiny, pak vydal pokyn k útoku. Všechno bylo domluveno. Každý z nich znal svůj úkol.

Bennett přikázal, že dva vojáci, kteří stáli u přední brány a nechodili okolo skladiště jako ostatní, mají být vyřazeni jenom tehdy, kdyby je odhalili. Ormsby Wallace měl postranními dveřmi proniknout do skladiště a uložit tam trhaviny. Bennett sám chtěl oddělat stráže na této straně. Byli s ním Nolan, Hinckley a Ericsson.

John McRae a ostatní měli za úkol krýt je z boku a zabránit, aby se někdo z ostatních strážných dozvěděl, co se tam děje.

Pět mužů, kteří se utopili v bažině, jim nyní chybělo. Při střídání stráží poznali, že muniční sklad hlídá nejméně dvacet vojáků.

Brent Hinckley jim svými nůžkami během pár vteřin prostříhal cestu ostnatým drátem. Rychle prolezli mezi drátěnými zátarasy a po čtyřech se přiblížili k budově.

John McRae viděl, jak Bennett a ostatní zmizeli. Ještě chvíli počkal, jak bylo domluveno. V duchu zaklel, když viděl, že se začíná rozednívat. Věděl, že při ústupu už je nebude krýt tma. Kdyby se Yankeeové rychle vzpamatovali z překvapení a kdyby ve svých řadách měli několik ostrostřelců, tak by to znamenalo masakr.

John viděl, jak se strážný, který k němu stál nejblíže, náhle zastavil a zvedl hlavu. Od rohu budovy se ozval tichý zvuk, který zněl tlumeně.

„Hej, Jimmy!“ přidušeně zvolal ten muž. „Slyšels to? Řekni poručíkovi…“ Odmlčel se, když viděl, jak se Jimmy náhle skácel k zemi. Stín za Jimmym, který klesl k zemi zároveň s ním, neviděl.

Zvedl pušku, ale v tom okamžiku ho kdosi chytil pod krk a zadusil jeho výkřik.

John McRae přikrčen přiběhl k rohu. Minul tři nehybná těla a uslyšel jednoho Yankeeho, který řekl: „Půjdu teď k ostatním, Amesi. Zavolejte mě, až si kapitán Miller přijde vyzvednout střelivo.“

„Ano, pane!“ odpověděl kdosi další.

John se přitiskl ke stěně a splynul se stínem. Slyšel tiché kroky. Nůž ho pálil v ruce, věděl však, že na zábrany musí zapomenout, pokud on a jeho kamarádi mají přežít.

Yankee ho uviděl až na poslední chvíli. Trhl rukou k pouzdru, ale John ho srazil k zemi, dlaní mu zacpal ústa a přitiskl mu nůž ke krku, ještě než se mohl dotknout pažby koltu.

Už chtěl zatlačit, když tu spatřil vytřeštěné oči mladého poručíka. Nebylo mu víc než dvacet a v jeho pohledu bylo zděšení z toho, že zemře nyní, tak těsně před koncem války.

John McRae v té chvíli nemyslel na svou vlastní bezpečnost. Nedokázal toho mladého muže chladnokrevně zabít. Ruka s nožem se mu roztřásla, pak jej rychle otočil a praštil mladíka rukojetí.

Poznal, že ho omráčil. Pustil ho na zem, narovnal se a pohlédl do temnoty. Už nikde žádné strážné neviděl.

Hlavou se mu honily myšlenky. Nemohl tam poručíka nechat ležet. Riziko, že se probere a svolá své lidi, bylo příliš velké.

John mu ovázal ústa šátkem. Potom mladíka svázal a přivlekl k ostnatému drátu. Byl rád, že Bennett a Nolan byli na druhé straně skladiště a nemohli vidět, co se tu dělo.

Byl celý zpocený, když pak poručíka dotáhl k jednomu mělkému zákopu. Tady mladík výbuch možná mohl přežít.

Běžel zpátky a když před sebou uviděl siluetu postavy, vrhl se k zemi.

„Kruci, Johne, co tu děláš?“ ozval se překvapený hlas.

Byl to Sid Lewis.

John vstal. „Všechno v pořádku?“

Sid přikývl. „Wallace už je vevnitř. Oba strážní vepředu spí. Ani si nevšimli, jak Ericsson bouchl dveřmi.“

Objevili se O’Toole, Hunter a Webb.

„Kde je Boston?“ tiše se zeptal John.

Jesse Hunter kývl k rohu skladiště, kde John omráčil poručíka.

„Zmizte!“ vyhrkl John a rozběhl se. U dřevěné stěny skladiště viděl stín Bostona Corbetta. Míšenec se nehýbal. Poznal Johna.

„Ti si něčeho všimnou, teprve až to tu vyletí do vzduchu,“ zamumlal.

John McRae pohlédl do jeho tmavých očí. Nemohl se zbavit pocitu, že ten černovlasý malý muž ví, co se před několik minutami dělo u tohoto rohu. Corbett však na sobě nedal nic znát.

„Dělej, pryč odtud!“ řekl John. „Ostatní už jsou u ostnatého drátu. Podívám se po Ironheadovi.“

Přikrčen běžel podél stěny skladiště. Zabití strážní tam už nebyli. Muži je někam odtáhli.

Když dorazil k rohu, uviděl Hinckleyho a Ericssona. Několik yardů za nimi byli Bennett, Nolan a Wallace.

„Všechno v pořádku, McRae?“ zeptal se Bennett, a když John přikývl, poslal muže zpátky.

Bennett se jako poslední proplazil ostnatým drátem a přikázal, aby ho spletli dohromady, aby na první pohled nikdo nepoznal, že tam někdo pronikl.

Stáhli se k okraji háje, v němž měli koně. Boston Corbett několikrát pohlédl k zákopu, ve kterém ležel svázaný poručík, nic však neřekl.

Johna McRae poléval střídavě horký a studený pot. Cítil, že jeho zábrany je možná budou stát život, věděl však, že podruhé by jednal stejně.

Tennessee Webb a Jesse Hunter už byli u koní a chtěli nasednout, když tu je zadržel ostrý hlas kapitána Bennetta.

„Zůstaňte tu! Nenecháme si to přece ujít. Budeme se dívat, jak celá ta barabizna vyletí do vzduchu a s ní i horda Yankeeů.“

Pohlédli na něho. I Nolan, mladý zabiják, kterého jen tak něco nevyvedlo z míry, a Ericsson, který podle všeho hledal smrt.

John McRae strnul.

„Co to má znamenat, kapitáne?“ zvolal.

„To znamená, že počkáme, dokud to nevyletí do vzduchu!“ panovačně řekl Bennett. „Možná je to naše poslední akce – a já z ní chci něco mít!“

„Pak si tu zůstaňte!“ vyhrkl rozhořčený John. „Nás váš ohňostroj nezajímá!“

Ironhead Bennett zbledl. V jeho černých očích se jiskřilo a John měl pocit, že kapitán zešílel. „Kdo teď zdrhne, přijde o své propouštěcí papíry!“ řekl s nenávistí v hlase.

Sid Lewis zaklel.

„Kdo nám dá propouštěcí papíry, až ta zatracená válka skončí, kapitáne?“ zeptal se pronikavým hlasem. „Nebo ještě pořád věříte v naše vítězství?“

James Bennett se přikrčil a pomalu zavrtěl hlavou.

Pak chraplavě řekl: „Vím, že Pittsburg a Richmond už se dlouho neudrží. Proto je toto naše poslední akce. Až budeme v Richmondu, dostanete své propouštěcí papíry a budete volní.“

Mužům se zatajil dech. Jejich zraky byly upřeny na kapitána, jako by nedovedli pochopit to, co právě slyšeli.

Nikdo z nich ještě nepřemýšlel nad tím, že peklo, ve kterém se ocitli, jednou skončí. Snili o tom, ale nevěřili tomu.

„Takže?“ jízlivě se zeptal Ironhead Bennett. „Kdo teď chce odjet? Slibuju, že mu ani nestřelím do zad.“

Hleděli na něho. Viděl nenávist v jejich očích a jeho úsměv se ještě rozšířil. Opět vypjal ramena. Jeho hlas zněl tvrdě, když dodal: „To je od vás rozumné. Bude to trvat jenom půl hodiny, pak uslyšíme výbuchy. A při ústupu ty zatracené Yankee ještě trochu podráždíme, co?“

Nikdo se neusmíval. Jejich myšlenky se ubíraly jinam. John si pomyslel, že to riziko je zbytečné, že možná ještě těsně před cílem někdo z nich půjde k čertu…

+ + + + +

Čekali.

Kapitán James Ironhead Bennett v levé dlani držel své zlaté kapesní hodinky a nedokázal odtrhnout pohled od ciferníku. Nemohl se dočkat.

John McRae viděl, že už chybějí jen dvě nebo tři minuty. Obloha na východním obzoru rychle světlala a zřetelně byly vidět povozy, které z Emporie jely po široké silnici ke skladišti a které byly doprovázeny setninou pěchoty.

Ironhead Bennett začal nadávat, když viděl, že povozům to k muničnímu skladu bude trvat ještě nejméně deset minut.

A potom se do ranního ticha ozval výstřel.

Bennett se ohlédl. I ostatní hleděli na vrávorajícího Yankeeho, který vylezl ze zákopu před ostnatým drátem a nejistými kroky běžel podél drátu. Křičel při tom, gestikuloval a střílel do vzduchu.

„Webbe!“ vyhrkl kapitán. „Oddělej ho, sakra!“

Tennessee Web zalícil pušku, ale těsně předtím, než mohl na Yankeeho namířit, uviděl, jak John McRae krátce, takřka neznatelně zavrtěl hlavou.

„Jestli vystřelí, budou Yankeeové vědět, kde jsme!“ ostře řekl John. „Pak si můžeme rovnou vpálit kulku do hlavy.“

Pohlédli na sebe, zatímco yankeeský poručík běžel k povozům a křičel něco, čemu nerozuměli.

John viděl v kapitánových očích smrtící nenávist, zatímco si říkal: k zemi, ty idiote!

Potom poručíkův řev přehlušil výbuch.

John pohlédl na skladiště. Jeho střecha se zvedla, jako by do ní udeřila obrovská pěst. Odletěla přímo k yankeeským povozům.

Stěny budovy se rozletěly a jejich kusy byly odmrštěny stovky yardů daleko. Padaly k zemi jako déšť.

Rachot byl nepopsatelný. John McRae viděl, jak yankeeského poručíka odhodila tlaková vlna. Potom uslyšel řehtání jejich koní.

Rychle se otočil a viděl, že zvířata trhají lasem, k němuž byla přivázána.

„Bostone, Nolane! Postarejte se o koně!“ zařval. „Sakra, Bennette, co tu ještě děláte? Zmizíme!“

Ironhead Bennett jako by mu nerozuměl. S obličejem zkřiveným nenávistí hleděl na chaos u povozů. Když viděl, že většina pěšáků se po tlakové vlně zvedla a starala se o splašené koně, vytrhl Tennesseemu Webbovi pušku z rukou a chtěl střílet.

John McRae vyskočil a stáhl Bennettovi kohoutek, ještě než mohl zmáčknout spoušť. Kapitán se rozmáchl puškou, ale John se přikrčil a chytil ho za hlaveň.

„Musíme pryč, kapitáne!“ vyhrkl.

„Sakra, pojďte sem!“ zařval Kid Nolan. Už nemohl udržet koně.

To rozhodlo.

Bennett pustil pušku a prudce se otočil. John hodil maynardku Tenneseemu Webbovi. Muž ze Smoky Hills ji chytil a vyrazil za ostatními. Bennett jim dal kývnutím na srozuměnou, že mají prchat.

Kapitán a John se ještě chvíli zdrželi. Ze skladiště zbyla jen halda trosek. Ještě stále tam vybuchovalo střelivo.

Připomínalo to čínský ohňostroj.

Bennett zaklel. I John viděl, že yankeeský poručík, který muže z povozů zachránil před záhubou, teď kulhá směrem k vojákům. Ruku měl podivně zkroucenou.

John slyšel, jak řve bolestí. Potom se otočil a uviděl, že i kapitán Bennett už je u koní.

McRae ještě jednou pohlédl na poručíka a pak se otočil. Litoval toho, že Yankee byl raněn. Přesto byl spokojen. Vůbec poprvé se mu povedlo překazit Bennettovi jeho úmysly.

Třeskl výstřel. John McRae ho i v tom rachotu výbuchů jasně slyšel.

Pak se ozval výkřik.

Brent Hinckley se válel po zemi, a měl zakrvácené rameno. Řval bolestí.

Bennett k němu přiběhl a rozmáchl se pěstí. Hinckley mu nemohl uhnout. Zasténal a zhroutil se.

„Nasedat!“ zařval Ironhead Bennett.

John McRae se sklonil k Hinckleymu a chytil ho pod paže. Rána na rameni nebyla životu nebezpečná. Zvedl ho, podal ho O’Tooleovi a pak se vyšvihl na svého hnědáka. O’Toole mu podal omráčeného muže a John si ho položil přes sedlo.

Irčan zaklel.

„Yankeeové nás odhalili!“ Tón jeho hlasu prozrazoval, koho z toho viní. Rozběhl se a vrhl se do sedla svého valacha. Zvířeti se podlomily zadní nohy, ale vzpamatovalo se a rozběhlo se za ostatními.

Kapitán Bennett dostihl své lidi a pak jel v jejich čele.

John McRae zatnul zuby. Věděl, že Bennett na něho a na Hinckleyho nebude brát ohledy. Ale John byl odhodlaný tam Hinckleyho nenechat. Zasloužil si přežít i tuto poslední akci stejně jako ostatní…

+ + + + +

Ormsby Wallace si z yankeeského muničního skladu vzal dostatek trhavin. Ty nyní vyhodily do vzduchu silnici, která vedla mezi vysokými, zalesněnými svahy.

Stromy se skácely a zatarasily cestu.

John jel pomalu dál. V sedle ošetřil Hinckleymu rameno, stále silně krvácelo.

Vedle něho se objevil Boston Corbett. Vedl s sebou Hinckleyho zvíře. V té chvíli Hinckley otevřel oči. Chvíli mu trvalo, než pochopil, kde byl. Pak ucítil bolest v rameni a pohlédl na něj. Obvaz, který John vyrobil z košile, mu napověděl, co se stalo.

„Přelez na svého koně, Hinckley,“ řekl Boston Corbett. „McRae už pro tebe udělal dost.“

Brent Hinckley mlčel. Hleděl Johnu McRae do tváře. Nepoděkoval mu, přestože musel vědět, že kapitán Bennett by ho tam bez váhání nechal.

Sám přelézt nedokázal, Corbett mu musel pomoct.

Za nimi zněl dusot. Ostatní už opět vyjeli. Ve vzduchu se ještě vznášel prach zvířený při explozi.

„Drž se, Hinckley!“ zvolal míšenec. Pak pobídl svého koně a vyrazil.

John McRae počkal, dokud Hinckley neměl svého koně pod kontrolou. Hinckley vyjel a McRae za ním. Teď už se Hinckley o sebe musel starat sám. John pro něho už víc udělat nemohl.

Jejich dalším cílem byla Nottoway River. Železniční most, po kterém se přepravovaly zásoby Yankeeů a byl pro útok Seveřanů na Pittsburg klíčový.

John věděl, co útok na tento obrovský most znamená. Byl to zázrak, že Yankeeové je v noci neviděli, když Ormsby Wallace rozmístil nálože trhavin na úzké pilíře.

Byla by to sebevražda, kdyby k mostu přijeli za denního světla. Na obou březích řeky byly rozmístěné yankeeské setniny, které most chránily před sabotážními akcemi rebelů.

Kapitán Ironhead Bennett to věděl stejně tak dobře jako ostatní, ale bylo mu to jedno.

Několik mil před Nottoway River vjel do hustého lesa.

„Odsedlejte koně!“ přikázal.

Poslechli. Věděli, že nemá cenu klást otázky. Rychle uvolnili podbřišníky a sundali sedla. Jen Hínckíey to neudělal.

„Co je, Hinckley?“

Muž sebou trhl, když slyšel kapitánův ostrý hlas. Plačtivým hlasem řekl: „Bez sedla se na koni neudržím, kapitáne!“

Ironhead Bennett vytáhl ranec, který vzal v yankeeském skladu. Rozvázal ho a něco hodil k Ormsbymu Wallaceovi. John McRae viděl, že to jsou yankeeské uniformy.

Kapitán a Wallace si je oblékli. Bennett při tom pohlédl na Hinckleyho.

„Ty už nepojedeš, Hinckley,“ řekl. „Wallace a já vezmeme koně s sebou. Ostatní půjdou za námi po svých. Ale pospěšte si, na zničení mostu nemáme moc času.“

Hinckley zbledl. Věděl, že po svých to nikdy nezvládne.

„Co to má znamenat, kapitáne?“ zeptal se John McRae. „Chceš nás tu nechat zhebnout?“

Bennett se usmál, jako by ho McRae k něčemu inspiroval.

„Odtud půjdete na západ,“ chladně řekl. „Musíme most zničit z této strany.

Na druhý břeh bychom se nikdy nedostali. Koně potřebuju, abyste nemohli zdrhnout. Setkáme se u brodu u Stony Creeku.“

Uvázal si opasek a strčil si kolt do pouzdra.

Pak kývl na Wallace, vzal uzdy koní, nasedl a vyjel. Wallace se vydal za ním.

Ostatní zůstali tam. Hleděli za nimi.

„Ten hajzl!“ vyhrkl Hinckley.

Kid Nolan vtáhl hlavu mezi ramena. Nelíbilo se mu, že musí zůstat s McRaem a jeho lidmi. Teď, když nad sebou neměl Bennettovu ochrannou ruku, náhle pocítil strach.

John se o něho nestaral. Otočil se k Brentu Hinckleymu.

„Musíš zatnout zuby,“ přidušeně řekl. „Nečekej od nás, že ti pomůžeme. Za všechno, co teď přijde, vděčíš kapitánovi.“

Ujistili se, že vzduch je čistý, a vydali se na cestu.

John zvolil ostré tempo, protože cesta ke Stony Creeku byla dlouhá. A bylo jisté, že Yankeeové udělají všechno pro to, aby je potrestali za zničení skladu střeliva v Emporii.

+ + + + +

Kapitánu Jamesi Ironheadu Bennettovi přeběhl mráz po zádech, když s Wallacem projížděli podél baráku, před nimiž stál tucet Yankeeů.

Wallace měl na sedle před sebou několik balíčků. Byly to trhaviny s velmi krátkými zápalnými šňůrami. Po zapálení měly vybuchnout do tří vteřin.

Strážní u mostu na ně pozorně hleděli.

„Hej, jedete z Emporie?“ zvolal jeden z nich.

Bennett přikývl. „Ti zatracení rebelové vyhodili do vzduchu muniční sklad.“

„Slyšeli jsme to!“

Yankeeové začali diskutovat a jenom dva z nich přistoupili k Bennettovi a Wallaceovi, aby jim zkontrolovali papíry. Prohlíželi si koně, byli poměrně uštvaní.

„Do Dinwiddie?“ zeptal jeden z nich.

„Do Dinwiddie,“ přisvědčil Bennett a kývl na Wallace.

Ten vytáhl z úst nedopalek doutníku. V klíně mu něco začalo syčet.

Bennett vytáhl kolt a oba vojáky zastřelil.

Ostatní Yankeeové se otočili. Přiletělo k nim něco černého. Jeden z nich viděl jiskry.

„Bomba!“ zvolal. „To jsou re…“

Exploze ho smetla a stejně i ostatní. Většina z nich byla na místě mrtvá.

Vybuchla druhá bomba. Ti Yankeeové, kteří přežili, teď prchali pryč.

Bennett a Wallace se již vrhli ze sedel.

„Dělej, Wallace!“ sykl kapitán.

Tělnatý muž z Baton Rouge začal po žebrech mostu slézat k pilířům.

Na druhé straně mostu třeskly výstřely, ale Ironhead Bennett byl kryt napůl zříceným barákem. Pálil na tři vojáky, kteří unikli explozím. Dva zabil první ranou, třetího až po chvíli.

Pohlédl na Wallace, který již dorazil k náložím na pilířích. Zápalné šňůry byly dlouhé tak, aby to ještě stihl zpátky.

Bennett viděl, jak zapálil první doutnák. Pak začal ručkovat k druhému pilíři.

Náhle Bennett viděl, jak sebou Wallace trhl. Zavrávoral, zkroutil se a opřel se o druhý pilíř.

„Seber se, Wallace!“ zařval k němu. „Dělej, zapal druhou šňůru!“

Wallace byl zvyklý poslouchat. Po čtyřech se připlazil k nenápadné náloži a nedopalkem doutnák zapálil.

Z druhého břehu na ně Yankeeové neustále stříleli. Někteří z nich postupovali po mostě k Bennettovi. Ten si připravil další bombu. Viděl, že Ormsbyho Wallace zasáhlo několik kulek. Pustil se železného žebra a s výkřikem se zřítil do vody.

To Ironheada Bennetta nezajímalo. Zapálil krátký doutnák své bomby a hodil ji k Yankeeům.

Chtěli uskočit, ale ostatní je tlačili dál. Exploze je smetla z mostu.

Bennett se přikrčen rozběhl ke koním, vyšvihl se do sedla a vyrazil. Ostatní zvířata se po výbuších splašila a trhala tak uzdami, že je musel pustit.

Nahlas zaklel. Potom však pomyslel na to, že sám koně má. A rozhodl se Nottoway River přebrodit ještě před Stony Creekem.

John McRae a jeho lidé už najdou způsob, jak se vrátit do Richmondu, řekl si.

Když se ohlédl, ucítil náhlý poryv větru. Viděl, jak se těžké železné pilíře prohnuly, když trhaviny vybuchly. Most se zvedl a pak se zřítil do řeky.

+ + + + +

Slyšeli tu explozi, když ještě nebylí ani v půli cesty. Hinckley se zhroutil. Jeff Ericsson a Alamo O’Toole ho podpírali, nebo spíše vlekli. Kid Nolan šel daleko před nimi. Měl strach a vyhýbal se jim.

Nevěděli, kolik mil šli, klopýtaíi a běželi. Potom se setmělo.

Každému bylo jasné, že brod bude nebezpečný. Z hor se valila voda z roztátého sněhu, která i malé potoky měnila v dravé řeky.

John McRae dal znamení Bostonu Corbettovi a Sidu Lewisovi, aby zastavili. Poslechli ho. Hleděli na Jeffa Ericssona a Alama O’Toolea, kteří vlekli Hinckleyho, jenž už mezitím upadl do bezvědomí.

Jesse Hunter a Tennessee Webb kývli směrem, kde Kid Nolan před nimi zmizel v temnotě.

„Nech ho běžet, Jesse,“ řekl zadýchaný John. „Musíme si odpočinout, jinak to nezvládneme.“

„Kde jste?“ ozval se nervózní hlas Kida Nolana. „Kapitán na nás u brodu čeká s koňmi!“

Pohlédli na Johna.

Mlčel. Věděl, že udělají to, co jim řekne. Vždycky ho poslouchali, uznávali ho jako svého vůdce. Zmocnila se ho temná předtucha a nevěděl, jak jim to říct.

„Sakra, pak půjdu sám!“ vykřikl Kid Nolan. Chvíli byly slyšet jeho kroky, potom už jen zvuky přírody.

Hinckley se probral z mrákot a zasténal. Když je uviděl, oddechl si a zašeptal: „Díky, chlapci!“

„Klidně nám to pověz, Johne!“ vyhrkl Sid Lewis. „Nejsme žádné měkkoty.“

„Bez koní se nepřebrodíme,“ chladně řekl McRae.

„Ale kapitán…“ začal Hinckley.

„Drž hubu, Brente,“ řekl Ericsson. „Nech Johna, ať to dopoví.“

„Nevěřím, že Ironhead Bennett na nás čeká s koňmi u brodu!“

To pro ně byla studená sprcha. Zbledli a Hinckley na něho nevěřícně hleděl. Potom se zašklebil.

„Tomu nevěřím!“ zvolal. „To nesmí! To…“

„Proč by to nemohl udělat, Hinckley?“ řekl klidný Boston Corbett. „Buď rád, že žiješ a že si tě teď nevychutnávají Yankeeové. Bennett tě nezachránil. Ten by tě odkrouhl a nechal tam.“

„Co budeme dělat?“ zavyl Hinckley. „S mým ramenem se nedostaneme daleko!“

„Musíme proti proudu řeky,“ řekl John, který se snažil zachovat klid. „Je úplně jedno, kudy půjdeme do Pittsburgu. Yankeeové jsou všude. Můžeme jen spoléhat na štěstí.“

Hinckley zavrtěl hlavou.

„K brodu to už nemůže být daleko,“ procedil mezi zuby. „To je má jediná šance.“ Vstal a opřel se o dub. V očích měl slzy, když se se skloněnou hlavou a svěšenými rameny vydal na cestu.

Nikdo ho nezadržel.

Lewis, Corbett a Hunter hleděli na Ericssona, který k nim tak nějak nepatřil. Vysoký, tichý Švéd mlčky vstal. Usmál se, otočil se a vydal se za Hinckleym.

„Můžeš zůstat s námi, jestli chceš!“ řekl John, ale Ericsson se ani neohlédl.

Byli sami. Šest mužů z cel smrti v Beaumontu, kteří celý rok snášeli útrapy války.

Nikdo nepromluvil jediné slovo.

Cítili, že jsou na konci cesty. Jenom ještě nevěděli, jak ten konec bude vypadat.

John v jejich očích viděl vůli k životu a to bylo dobře. Nevzdali se, přestože jim nesčetněkrát hrozila smrt.

Viděl na nich, že mysleli na své propouštěcí papíry, které jim měly zaručit budoucnost beze strachu.

„Ještě není vše ztraceno, chlapci,“ tiše řekl. „Půjdeme do Richmondu a budeme se dožadovat našich práv. Bennettova brigáda musí mít nějaké dokumenty!“

Ironický úsměv Boston Corbetta ignoroval. Míšenec nikdy nevěřil, že bude volný. A pokud přece, pak se po propuštění chtěl pomstít bratrovi muže, kterého zabil, protože se zmocnil půdy, kterou Boston Corbett zdědil po své otci.

John vstal. Ostatní ho mlčky napodobili. Chvíli tam stáli a hleděli na sebe, potom se John McRae obrátil a vydal se na západ.

+ + + + +

V uších měli dunění děl. Granáty vybuchovaly nedaleko od nich, jejich střepiny létaly všude možně.

Leželi v bahně. Malá dolina, která je chránila před granáty, byla mělká, ale skryla je před nepřítelem, který se svým dělostřelectvem postupoval na Pittsburg. Na jeho dělostřelecké palbě se vyřazení muničního skladu v Emporii vůbec neprojevilo.

John zvedl hlavu. Nedaleko od nich trčely k nebi zničené koleje South Side Railroad. V dáli bylo vidět hořící Pittsburg.

John se stáhl. ‘

„Už nejsme daleko!“ zvolal. „Dokážeme to! Věříte mi?“

Využili přestávky mezi výstřely a přikrčeni běželi dál, mezi krátery po výbuších granátů. Potmě byly jejich siluety nezřetelné.

Přesto je viděli. Náhle třeskly výstřely a ze země vytryskly malé gejzíry písku.

Yankeeští ostřelovači!

„K zemi!“ zvolal John McRae. Skočil do jednoho kráteru a roztrhl si nadloktí o střepinu. Nestaral se o to. Ohlédl se a viděl, že všichni leželi.

Alamo O’Toole, Irčan z Texasu, měl podivně zkroucenou levou ruku.

„Alamo?“ vyděšeně zvolal John.

K zrzavému obrovi se připlazil Boston Corbett. Tiše zaklel.

„Co je s ním?“ vyhrkl John.

„Je mrtvý,“ odvětil Corbett. „Koupil to do zad.“

John McRae sevřel rty. Nejraději by křičel. Proč ještě teď?!

„I Hunter to už má za sebou,“ chladně řekl míšenec. Corbett se připlazil k lovci hlav a převalil ho na břicho. Ruku měl od krve, když ji zvedl. „Průstřel hlavy.“

„Tennessee Sid?“ tiše se zeptal John.

„O.K.,“ řekl hubený muž ze Smoky Hills. I Sidney Lewis byl v pořádku.

„Dál!“ řekl John. „Ale jenom se plazte, ať nás neodpraví zezadu!“

Pokračovali.

Opět třeskly výstřely, ale tentokrát je kulky nezasáhly.

Stmívalo se.

Náhle se před nimi něco pohnulo. Slyšeli tiché hlasy.

John v první chvíli zvedl kolt. Pak mu to však došlo.

To mohli být jenom Jižané!

Počkal, až k němu dorazí ostatní. Selhal mu hlas, když jim chtěl vysvětlit, že se dostali na druhou stranu. Kývl před sebe a pak i oni slyšeli hlasy.

„Hej! Nestřílejte!“ zvolal Sid Lewis. „My jsme vaši!“

„Sakra, odkud se tu berete?“ zněla překvapená odpověď.

„Odkud asi!“ řekl šklebící se Boston Corbett. „Z pekla!“

+ + + + +

Špinaví, s kruhy pod očima, zakrvácení a v roztrhaných šatech stáli před malým plukovníkem, který měl levou ruku v šátku.

Po železnici je poslali do Richmondu poté, co důstojníci v Pittsburgu nevěděli, co s nimi.

„Takže zvláštní brigáda kapitána Jamese Bennetta,“ řekl plukovník Prentiss a zalistoval v tlustém sešitě. „Tady vás máme. John McRae…“

Předčítal jména a oni na sebe užasle hleděli. Slyšeli jména mužů, kteří byli už dávno mrtví, a nevěřili svým uším.

Ironhead Bennett vždy tvrdil, že jejich jména nejsou nikde zaznamenaná a že budou odkázaní na jeho výpověď, pokud se chtějí vrátit do normálního života.

„První sbor, severoviržinská armáda,“ řekl plukovník. „Ohlaste se u kapitána Endovera. Ale nechte si vydat nějaké normální šaty, sakra!“ Zavolal jednoho poručíka, který je odvedl ven.

O hodinu později stáli před kapitánem Endoverem. Ten již byl důkladně informován.

„Co je s kapitánem Bennettem?“ zeptal se.

John McRae mu pověděl, kdy ho viděli naposledy, a Endover přikývl.

„Je to zázrak, že jste ještě naživu, pánové,“ řekl. „Zařadím vás do svých pravidelných jednotek.“

Boston Corbett, Tennessee Webb a Sid Lewis hleděli na Johna, jako by snad kapitán neměl všech pět pohromadě.

Kapitán to viděl. Lehce zavrtěl hlavou.

„Už nebudete nasazeni,“ tiše řekl. „Richmond je ztracen. Podle našich informací se generál Lee chystá kapitulovat. Mohu vám jen radit, abyste se nechali řádně zajmout. Ve vašich osobních spisech je, že vaše tresty byly vymazány díky vaší statečnosti, tak jak vám to bylo slíbeno.“

Šli ven.

Jeden seržant je zavedl do baráku, a přestože neustále duněla kanonáda, lehli si a okamžitě usnuli.

+ + + + +

Bylo to obtížnější, než si kapitán Jeremy Endover myslel. Yankeeové byli poměrně zvědaví a nepropustili je spolu s ostatními vojáky prvního sboru severoviržinské armády. Téměř čtyři měsíce strávili v zajateckém táboře severně od Pittsburgu.

Pak je propustili.

V roztrhaných rebelských uniformách stáli na nádraží v Atlantě a poprvé po roce a půl byli na svobodě.

Zůstali spolu.

John McRae z Waca v Texasu. Boston Corbett z velkého ohbí Rio Grande. Tennessee Webb, vysoký tichý muž ze Smoky Hills, který uměl střílet z maynardky jako nikdo jiný. A Sid Lewis, mladý Texasan , který zastřelil muže, o kterém se tvrdilo, že byl neozbrojený.

John McRae myslel na ostatní, kteří se toho nedožili. Alamo O’Toole a Jesse Hunter leželi v masovém hrobě u Richmondu. A hroby dalších mužů brigády byly rozeseté po celém Jihu. Tito muži se přihlásili do Bennettovy brigády, protože věřili, že si tak vykoupí svobodu.

Vzpomněl si na Charlese Elgina. Pravděpodobně ho už před osmnácti měsíci pověsili.

O kapitánu Jamesi Bennettovi, o Nolanovi, Ericssonovi, Wallaceovi a Hinckleym během zajetí neslyšeli. Zřejmě už byli všichni mrtví.

„Přece tu nebudeme jen tak stát,“ řekl Sid Lewis a zacinkal yankeeskými dolary, které při propuštění dostali. „Někde tu musí být saloon, kde bychom si mohli připít na svobodu.“

John pohlédl na dolary, které si vytáhl z kapsy. „Za těch pár šestáků si toho stejně moc nekoupíme. Tak pojďte, máme o čem mluvit, chlapci.“

Takže šli. Zavazadla neměli, zbraně taky ne. Ty jim vzali Yankeeové. To rozčilovalo hlavně Tennesseeho Webba, který si říkal, že už nikdy nebude mít takovou pušku, jako byla armádní maynardka.

Prošli kolem ostatních propuštěných zajatců a Sid hned na nejbližší ulici spatřil dům s poměrně zdemolovanou fasádou, na jehož prostříleném štítě stála tři písmena: BAR.

John McRae před barem viděl malého muže v buřince. Žvýkal stéblo slámy. Muž bleskově zmizel vevnitř, když se k němu vydali.

John pokrčil rameny. Co by tu po nich mohli chtít? Byli tu všichni cizí. A navíc v Atlantě ani nebyli nasazeni při nějaké akci.

Sid Lewis rozrazil dveře a rozhlédl se. Napravo sedělo u stolu několik žalostných postav ve stejných roztrhaných uniformách, jaké měli oni. Ti muži’pili z láhve whisky.

U pultu stál malý muž s buřinkou a tlustým doutníkem v ústech. Ostražitě hleděl na nové hosty.

John na něm viděl, že je překvapený, že nevidí vyčerpané trosky, jako byli ti, co seděli u stolu. Poznal, že to jsou muži, kteří porážku Jihu dokázali strávit. Nevěděl, že tito lidé se museli s porážkou smířit už mnohem dříve, když je přivedli do cel smrti. Konec války pro ně znamenal vítězství, počátek nového života.

Nevšímali si toho malého muže a postavili se vedle sebe k pultu. Sid Lewis položil své dolary.na vyleštěný bar a zeptal se šedovlasého barmana: „Co si za to koupíme?“

Malý muž v buřince se zachechtal.

„To vám dali Yankeeové?“

Otočili se k němu.

„Mluvíte k nám, pane?“ zeptal se John a přivřel oči.

Malý muž pokrčil rameny a prohlédl si je. Působilo to provokativně a John musel Sidovi položit ruku na rameno, protože chtěl toho malého muže chytit za límec.

„To je možné,“ řekl chlápek v buřince. „Co kdybychom se pobavili tam vzadu?“ Kývl ke dveřím v zadní části sálu. „Já vám koupím láhev whisky a vy si mě vyslechnete.“

Pohlédli na sebe. To nebylo špatné. Mohou pít a poslouchat a pokud by se jim to nelíbilo, pak to tomu chlápkovi mohou říct.

„O.K.,“ řekl Sid. „Ale nejdřív ochutnáme tu whisky. Je možné, že nám ten dryák nebude chutnat.“

Malý muž se usmál a kývl na barmana. Ten vytáhl z regálu plnou láhev, odzátkoval ji a nalil do čtyř sklenic, které levou rukou vytáhl zpod pultu.

Napili se.

John McRae měl co dělat, aby potlačil záchvat kašle. Byl to jeho první alkohol po půl roce a málem mu vhrkly slzy do očí. Ostatní na tom byli stejně.

„Dobrá,“ vyhrkl Sid. Sáhl po láhvi, ještě než ji barman mohl odnést. „Promluvme si, pane.“

John cítil, jak ho alkohol hřeje v žaludku. Věděl, že nesmí vypít víc než dvě, tři sklenice. V zajateckém táboře se zrovna nepřejídali a naposledy jedli včera.

Viděl, že i Tennessee a Boston si to uvědomili. Jen Sid na to nemyslel.

Kráčeli za malým mužem do zadní místnosti, v níž byl jenom jeden stůl a šest židlí. Očividně se tam jindy hrával poker. Nad stolem svítila kerosinová lampa se zeleným stínidlem.

„Posaďte se, pánové,“ řekl muž, který si svou buřinku nechal na hlavě. „Klidně si nalijte.“

Sid se nenechal pobízet. Nalil všem, a než mu John mohl něco říct, měl v sobě další sklenici. Usmál se na muže v buřince.

„Tak mluvte.“

„Z jaké jste jednotky?“ zeptal se chlápek v buřince.

Sid přivřel oči. „Proč to chcete vědět?“

Malý muž se usmál. „Nemějte strach. Nejsem špicl Yankeeů. Krom toho jste byli řádně propuštění ze zajetí. Proč byste mi nemohli říct, z jaké jste jednotky?“

„První sbor, severoviržinská armáda, brigáda kapitána Jamese Ironheada Bennetta,“ číhavě řekl John.

Ostatní na něho překvapeně pohlédli. Vůbec poprvé od chvíle, kdy se dostali do zajetí, John vyslovil to jméno. Ostatní tušili, že tím něco zamýšlel, a viděli, jaký účinek to jméno mělo na muže v buřince.

Bafal jako lokomotiva. Kouř jeho doutníku houstl pod zeleným stínidlem lampy.

Strčil si doutník do druhého koutku úst a tiše si zahvízdl. Aniž by vyndal doutník z úst, řekl: „Viděl jsem to na vás, chlapci. Jste tvrdí hoši, jaké potřebuju. Žádní chudáci jako ti tam, které vyděsí už to, když někdo bouchne dveřmi.“

Sid Lewis pokrčil rameny a nalil si třetí sklenici. Pak si všiml, že ostatní nepijí.

„Proč nás potřebujete, pane?“ zeptal se. Už měl nejistý hlas.

Malý muž neodpověděl hned. Těkal pohledem mezi ostatními.

„Už jste slyšeli o Quantrillovi?“ číhavě se zeptal.

„Prý je už čtvrt roku mrtvý,“ řekl Tennessee Webb.

„To je pravda.“ Melone se usmál. „Vidím, že jste dobře informovaní. Ale existuje muž, který v jeho práci pokračuje. Major Bryan Calhoun okolo sebe shromáždil Quantrillovy lidi a hledá další muže.“

„Proč?“ chladně se zeptal John McRae. „Chce vyhlásit novou válku Yankeeům?“

Muž v buřince nervózně poposedl.

„To v žádném případě. Ale sami víte, jací Yankeeové jsou. Jsou chamtiví. Zvítězili a myslí si, že teď je všechno jejich. Major Calhoun chce bránit yankeeskému teroru a pokud se mu to nepovede, tak je chce aspoň trestat.“

To nezní špatně, pomyslel si John. Věděl však, že když ptáčka chytají, pěkně mu zpívají. Calhoun byl pravděpodobně stejný jako Quantrill: vrah a lupič.

„Slyšel jsem o Ironheadu Bennettovi, chlapi,“ dodal muž. „Ten mezi svými lidmi neměl žádné nýmandy, ti by to každopádně nepřežili. Takže jste pro majora Calhouna ti praví.“

„Nemáme koně ani zbraně,“ řekl John.

Ostatní na něho pohlédli. Co to znamená? Chtějí se vrátit do Texasu a on se míní zaplést s tímto chlápkem?

„To není problém,“ odpověděl muž. „Dostanete všechno.“

„I nové uniformy?“ s úsměvem se zeptal Sid, kterému se v očích objevil podezřelý svit.

„Vy jste vtipálek, příteli,“ řekl muž v buřince k Johnovi. „Samozřejmě dostanete i nové šaty.“

„Kde?“ zeptal se John. „V Calhounově táboře?“

Malý muž strnul. „Nikdy neříkejte Calhoun, příteli! Pro vás a pro všechny to je major Calhoun! To si zapamatujte, jestli chcete žít.“

Vlastně už to svědčilo o tom, o jakou bandu se jedná. Boston Corbett, který dosud nic neřekl, pohlédl na Johna a lehce zavrtěl hlavou.

„Ukažte nám ty koně a zbraně, pane,“ řekl John, „pak se rozhodneme.“

Muž vytáhl doutník z úst a usmál se. Vstal. „Nebudete toho litovat, chlapci,“ řekl. „Pojďte za mnou ven. Nikdo nás nemusí vidět spolu.“

„A barman?“ zeptal se Sid.

„Ten patří k nám, můj mladý příteli.“

Vešli do tmavé chodby, kterou se dostali na dvůr. Ve stáji, která byla přistavená k baru, stáli koně.

„Vyberte si,“ řekl muž.

John kývl na míšence, který prošel stáj a pak ukázal na čtyři zvířata. Boston Corbett se šklebil.

„Všechno jsou to herky,“ řekl.

Malý muž pokrčil rameny.

„Časy jsou těžké,“ odpověděl, „ale můžete si být jistí, že brzy budete mít lepší zvířata.“

Jistě, pomyslel si John. Po prvním přepadení nějaké plantáže.

„A zbraně?“ zeptal se.

Malý muž stáhl hlavu mezi ramena. „Tady ne! Tam vzadu v bedně s ovsem najdete šaty. Svlečte si uniformy, ať vás hned nepozná každý Yankee.“

Zatímco muž v buřince vyvedl jednoho koně z boxu, muži se převlékli. Nebyly to nové věci, ale v keprových kalhotách a kostkovaných košilích se cítili lépe než v roztrhaných šedých uniformách.

Malý muž vyvedl svého koně ze stáje. Sid, který vzal láhev whisky s sebou, si ještě jednou lokl a pak se pomalu zeptal: „Myslel jsem, že chceme do Texasu?“

John mu sebral láhev.

„Drž hubu, Side!“ vyhrkl. „Jestli ještě cekneš, tak něco zažiješ!“

Sidovi to chvíli trvalo, než to pochopil, pak přikývl a topornými kroky se vydal ke svému koni, kterého mu osedlal Boston. Vylezl na něho teprve napotřetí. A aby toho nebylo málo, tak se udeřil hlavou o trám, když vyjížděl ze stáje. Venku klel a otáčel se, jako by nevěděl, co se děje.

Ostatní se vydali za ním a za mužem v buřince. Kdesi v troskách města zastavili a malý muž je odvedl do jakéhosi sklepa, ve kterém byly uskladněny všechny možné zbraně.

Brzy měl každý z nich revolver a pušku. Tennessee si našel sharpsku a Boston Corbett si kromě střelných zbraní vzal i tři nože bowie.

„Tak,“ spokojeně řekl muž v buřince. „Teď vás vezmu do Chattanoogy.“

„Co bychom dělali v Chattanooze?“ vesele se zeptal Sid. „My chceme do Texasu.“

Malý muž na něho pohlédl, ale pak si řekl, že to byl vtip, protože mladík byl opilý. Zachechtal se.

„Chattanooga není v Texasu, chlapče,“ řekl.

„Proto tam také nepojedeme.“ Johnův hlas zněl klidně, malý muž však sebou trhl tak, jako by ho švihl bičem. Otočil se a trhl rukou pod kabát. Než ji však mohl vytáhnout, byl John u něho a držel ho za zápěstí.

„Pusť ten kolt na zem,“ chladně řekl John. Muž poslechl. „A teď dobře poslouchej, skřete! Jsme rádi, že válka je za námi. Nejsme idioti, abychom jezdili s nějakými bandity a pak se nechali postřílet nebo pověsit od Yankeeů. Předpokládám, že ty koně a zbraně jste ukradli Yankeeům. A Yankeeové zase vzali koně a zbraně nám. Takže jsme si kvit. Teď pojedeme a ty nás necháš na pokoji, jinak tě pošleme k čertu, rozumíš?“

Muži spadla buřinka z hlavy. Teprve teď viděli jeho odstávající uši. Byl bledý a měl co dělat, aby popadl dech. Poznal, že tentokrát padla kosa na kámen. Zbraně a koně ještě oželet mohl, ale kdyby se o jeho škobrtnutí dozvěděl major Calhoun, mohlo to pro něho mít velmi nepříjemné následky.

Takže sevřel rty a díval se, jak ti čtyři chlápci odešli ze sklepa a pak odjeli. Na jeho koních a s jeho zbraněmi.

Nadávat začal teprve, když zmizeli.

+ + + + +

Tváře těch čtyř mužů byly tvrdé. Jejich oči byly upřeny na dolinu, v níž stály malé budovy ranče. Rock Creek, který údolím protékal, byl téměř vyschlý.

Slyšeli třesk výstřelů a viděli obláčky kouře, které stoupaly z okna domu.

Boston Corbett se tiše zasmál.

„Teď si podali i Iana Briggse,“ procedil mezi zuby. „Sakra, možná to Yankeeové udělají za nás.“

Okolo budovy bylo půl tuctu mužů v modrých uniformách. Někteří z nich byli černoši, to bylo seshora zřetelně vidět.

Jeden z vojáků vstal zpoza žlabu a začal mávat rukama.

Třeskl výstřel, ale kulka se zavrtala do žlabu.

Yankee zavolal něco, čemu muži na svahu nerozuměli. Výstřely utichly. Modrokabátník mávl rukou a ostatní přiběhli ke svým koním, kteří stáli za stájí. Jeden z černochů přivedl na dvůr koně, na kterého Yankee vylezl. Ještě jednou se ohlédl k domu a něco řekl. Pak pobídl koně a v čele svého oddílu vyrazil podél Rock Creeku na sever.

Míšenec klel.

„Mohli Briggse oddělat,“ řekl. „Teď mu budu muset podříznout krk.“

„Nikoho nebudeš podřezávat, Bostone,“ odpověděl John. „Viděls sám, kam to vedlo. Přece jsi nepřežil všechnu tu hrůzu jen proto, abys teď skončil na šibenici.“

Boston Corbett si odplivl.

„Co se jinak dá dělat s takovými grázly?“

„Jen klid,“ řekl John. „Musíme postupovat s rozumem. Jestli se věci mají tak, jak jsi nám to vylíčil, tak by v tom byl čert, kdyby se nám nepovedlo Briggse vyřídit.“

Boston Corbett na to nic neřekl. Pohled na jeho malý ranč, který už více než dva roky neviděl, mu způsobil šok. Věřil, že minulost zanechal za sebou. Teď viděl, že ty rány jsou stejně čerstvé jako v den, kdy soudce chladným hlasem oznámil: „Smrt oběšením!“

„Držte mě, až budeme dole!“ vyhrkl. Pak ostruhami pobídl koně a vydal se dolů.

Jeli k budovám v široké řadě. Jejich zraky byly upřeny na hlaveň pušky, která trčela z jednoho okna. Mířila na ně.

Před dřevěným plotem, který stál kolem dvora, zastavili. Pohlédli na Bostona Corbetta, který byl teď v obličeji ještě snědší než jindy. V jeho černých očích byly jiskry. Hlas měl sípavý, musel si odkašlat.

„Dej dolů tu flintu, Iane Briggsi!“ zvolal. „Chci s tebou mluvit!“

Puška nyní mířila na Bostona Corbetta a nehýbala se. Nějakou dobu panovalo ticho. Pak odpověděl vysoký hlas, který mohl patřit jen ženě. „lan Briggs je mrtvý! Co od něho chcete?“

Boston Corbett naslouchal tomu hlasu. Byl mu povědomý, ale nedokázal si vzpomenout.

„Hej, kdo jste?“ zvolal. „A jak to, že je lan Briggs mrtvý?“

„Raději byste měl říct, co tu chcete, pane!“ odpověděla žena. „Vypadáte jako bandité. Zmizte, než vás poručík Stones vyřídí! Ten takové, jako jste vy, přímo nesnáší!“

„Myslíte toho Yankeeho, který vás předtím obtěžoval?“ zeptal se usmívající se John.

„To byla jen taková přátelská diskuse,“ řekla žena. „A teď zmizte, než ztratím trpělivost a začnu střílet!“

„Madam, je mi líto, ale my nemůžeme zmizet,“ řekl John.

„Proč ne?“

John kývl na Bostona Corbetta.

„Tento ranč patří mému příteli, madam.“

Několik vteřin panovalo ticho. Pak se rozesmála.

„Co je tu k smíchu?“ vyhrkl Boston Corbett.

„Nejste jediný, kdo to tvrdí, pane.“ Stále se smála.

„Patřil už mému otci, sakra!“ zařval Boston. „A přestaňte se smát, vy huso! Vyjděte ven a povězte Bostonu Corbettovi, že mu tento ranč nepatří!“

Smích náhle utichl.

Puška se rozechvěla a pak z okna zmizela. Slyšeli ránu, jako by žena pušku pustila na zem.

Dveře domu se otevřely.

Viděli mladou ženu, která na sobě měla modré džíny a sepranou blůzu, jež však nemohla skrýt, že to je žena. John viděl černé vlasy, které se leskly jako havraní peří, a tmavé oči, které byly upřené na Bostona Corbetta.

Trhli sebou, když vykřikla.

„Bostone!“

Rozběhla se a ještě nebyla ani v polovině vzdálenosti mezi nimi, když míšenec seskočil ze sedla a vyrazil k děvčeti.

Řval a vyváděl. John a ostatní ho takto ještě nezažili. Potom děvče roztočil tak, že oba spadli na zem. Leželi na zemi a smáli se.

„Věděls, že Boston je tak temperamentní?“ zeptal se Sid Lewis, který tázavě hleděl na Johna. „Ten to ale s ženskými umí! Od toho bychom se mohli učit.“

Seskočili ze sedel a přivedli zvířata na dvůr.

Boston seděl s dívkou v písku a objímal ji. Děvče ho hladilo.

John McRae, Sid Lewis a Tennessee Webb přišli k nim a teprve, když na ně dopadly jejich stíny, si Boston Corbett a děvče všimli, že už nejsou sami. Míšenec se na ně usmál.

„Víte, kdo to je?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Ne.“ John McRae zavrtěl hlavou. „Ale myslím, že nám to jednoho dne prozradíš.“

Boston vstal a zvedl děvče na nohy.

„Dovolte, abych vám představil Wynenu Corbettovou, svou sestru,“ řekl s úsměvem.

„Blbost,“ řekl Sid Lewis. „Takový škaredý chlap by nikdy nemohl mít tak hezkou sestru!“

Usmívala se a zdravila je. Pak se opět opřela o Bostona a řekla: „Myslím, že mi máš co vyprávět, Bostone. Když jsem o tobě slyšela naposledy, mluvilo se o tom, že máš viset, protože jsi Jocku Briggsovi podřízl krk.“

Boston s úsměvem přikývl. Chtěl něco odpovědět, ale tu za stájí spatřil oblak prachu.

Krátce pohlédl na svou sestru. Zbledla.

„To může být jen Rory McAllen z ranče Santiago!“ vyhrkla. „Museli si všimnout, že poručík znovu odtáhl s nepořízenou.“

„Tennessee, vezmi koně do stáje!“ zvolal John McRae. „Side, ty zůstaň s Tennesseem.“

Sám běžel za Bostonem Corbettem a jeho sestrou. Zavřel za sebou dveře a Boston je zajistil závorou. John oknem viděl, jak Tennessee Webb a Sid Lewis zavřeli vrata stáje.

Ozval se dusot kopyt, viděli zvířený prach. John napočítal osm jezdců, kteří projeli branou a s divokými výkřiky zastavili své koně.

První z nich jel na zaprášeném vraníkovu

„Vyjdi ven, míšenko!“ zvolal. „Tvůj přítel v modré uniformě už tu není! Teď máš co do činění s opravdovými chlapy!“

„S bandity, to je pravda!“ zvolala Wynena Corbettová. „Neodvažujte se přiblížit k domu, vy všiváci! Oddělám vás jednoho po druhém!“

Rozesmáli se. John McRae viděl jen obličej s tvrdým výrazem a chladnýma očima. Na tom muži bylo hned vidět, že je otrlý.

John se ohlédl na dívku. V jejích tmavých očích byly jiskry. Měla světlou pleť, mnohem světlejší než Mexičanky. Původně si myslel, že to je Mexičanka. Chvělo se jí chřípí.

„Zůstaň na koni, Rory McAllene!“ zvolala, když viděla, že muž chtěl sesednout.

„Nevystřelíš na mě,“ řekl muž a seskočil. „Nebo chceš viset jako tvůj bratr?“

Od dveří se ozval šramot. Boston odsunul závoru.

Dívka to také slyšela. Ohlédla se.

„Ne, Bostone!“ zašeptala. „Když tě uvidí, rozpoutají na tebe štvanici!“

Usmál se a otevřel dveře. Chtěla jít za ním, ale John ji zadržel. Pak vytáhl kolt a namířil na jezdce za Rorym McAllenem.

Vysoký muž, který kráčel k domu, se zastavil, jako kdyby narazil do zdi.

„Hej!“ vyhrkl.

„Ahoj, McAllene,“ řekl Boston Corbett. „Dlouho jsme se neviděli. Na bitevním poli u Richmondu jsi mi chyběl.“

Vysoký muž otevřel ústa a zase je zavřel. Několikrát přivřel oči, jako by před sebou viděl ducha. Potom však pochopil, že vidí dobře.

„To jsi ty, bastarde!“ zvolal. „Myslel jsem si, že tě v Beaumontu pověsili. Nevím o tom, že bys zdrhl.“

„Život je plný překvapení,“ chladně řekl Boston Corbett. „A teď udělej, co řekla má sestra, jinak ti ukážu, zač je toho loket, ty ksindle! Nezapomněl jsem, že Jock Briggs podloudně získal mou půdu jenom díky tobě!“

McAllen zrudl.

„To je zatracená lež!“ zařval.

„Buď rád, že bratři Briggsové už nejsou naživu, McAUene. Jinak bych je přinutil, aby mi vysvětlili tvou roli v této špinavé hře. Zmiz z mé půdy a vyřiď svému bossi Ricku Dannerovi, že každého z jeho lidí, kdo se objeví na mých pozemcích, zastřelím.“

McAllen se zašklebil.

„Rick Danner už není v kraji. Odtáhl i s dobytkem do Montany. Mám nového bosse a ten s tebou určitě nebude mít tolik trpělivosti jako Danner.“

„Doufám, že to není nějaký Yankee,“ řekl Boston Corbett.

„Proč nám nedovolíš zasáhnout, bossi?“ ozval se klidný hlas za McAllenem. Muž s úzkou tváří a nezdravě žlutou pletí se poněkud předklonil. Na pravém boku měl revolverové pouzdro. Trčela z něho ohmataná slonovinová pažba.

McAllen se neotočil a dál se šklebil na Bostona Corbetta.

„Co si myslíš o Lanniganově návrhu?“ číhavě se zeptal.

„Nevím, jak dlouho chce Lannigan žít,“ klidně odpověděl.

McAllen se otočil.

„Slyšels to, Lannigane?“

Muž na koni hleděl na Bostona Corbetta, jako by ho litoval.

„Opravdu to chceš zkusit, bastarde?“

„To ty – já ne,“ odvětil Boston. „Za války jsem musel zabít až příliš moc lidí. Už mě to nebaví.“

„Dřív tě to bavilo?“

„Vlastně mě to nikdy nebavilo,“ řekl Boston a zavrtěl hlavou. „Jedině, když mám co do činění s krysou, jako jsi ty.“

Jeho hlas byl klidný, jako by se nudil, jezdce za Rorym McAllenem však šokoval. I předák ranče Santiago hleděl na Bostona s otevřenými ústy. Znal míšence jako mistra nože, který s koltem nikdy nebyl příliš rychlý. Kromě toho velký kolt, který se míšenci houpal u boku, nevypadal právě jako zbraň pistolníka.

„Něco takového si přece od nějakého bastarda nenecháš líbit, ne, Lannigane?“ zeptal se jeden z jezdců.

Lannigan nehnul ani brvou. A pak trhl rukou ke koltu.

McAllen s úsměvem pozoroval bleskovou reakci svého pistolníka. Pohlédl na Corbetta, ale viděl už jen záblesk v hlavni. Slyšel výstřel a opět se ohlédl.

Lannigan se zhroutil v sedle a pustil pažbu koltu. Ještě ho ani nevytáhl.

Pomalu se svalil ze sedla. Jednou nohou zůstal viset ve třmeni. Kůň poskočil, vytřeštil oči, ale s chvějícími se slabinami zůstal stát, když ho McAllen chytil za uzdu.

„Mám ho na mušce, bossi…“

Hlas kovboje, který tasil kolt, zanikl v dunění výstřelu. Z jedné široké škvíry ve dveřích stáje stoupal kouř.

Jezdci strnuli.

Nikdo se nepohnul, když se vrata s tichým vrzáním otevřela a objevili se Tennessee Webb a Sid Lewis, kteří tam stáli široce rozkročeni a v rukou drželi zbraně.

Kovboj, který tasil, se držel za pravou ruku a nadával. Krvácel.

Rory McAllen byl celý rudý.

„Ty zatracený bastarde!“ procedil mezi zuby. Chtěl mluvit dál, ale už to nestihl, protože z domu vyšli John McRae a Wynena Corbettová.

„Chce to ještě někdo zkusit, vy nýmandi?“ zeptal se Sid. „Jen do toho, mám vás na mušce.“

„Co to má být, Corbette?“ chraplavě se zeptal McAllen. „Chceš začít válku? Kapitán tě vyřídí, stačí mu jen lusknout prsty.“ Zavrtěl hlavou. „Ani s nimi nemáš šanci, Corbette. Můžeš si začít hledat místo, kde bys chtěl mít hrob.“

Otočil se, pokynul dvěma svým mužům, aby se postarali o mrtvého Lannigana, a vyrazil pryč.

Jeho muži se vydali za ním. Někteří z nich se ustrašeně ohlíželi, jako by se báli kulky.

Přátelé stáli na dvoře a hleděli za nimi. Až na Sida Lewise, kterého to celé pobavilo, byli všichni vážní.

Věděli, že předákova slova nesmějí brát na lehkou váhu. A když John McRae pohlédl do tmavých očí Wyneny Corbettové, poznal, že je ještě čeká tvrdý boj.

+ + + + +

Seděli ve velkém obývacím pokoji, který Wynena Corbettová vkusně zařídila.

Boston svou sestru neviděl více než pět let. Tenkrát, když Christopher Corbett odjel z indiánského teritoria, protože lid jeho ženy, Cherokeeové, ho neakceptoval jako sobě rovného, jim bylo deset a pět let. Christopher Corbett se usadil v liduprázdné krajině ve velkém ohbí Rio Grande, kde kromě chřestýšů a Komančů nebyla živá duše. Ani zde však nevydržel dlouho sám.

Brzy se do jeho sousedství nastěhoval jeden běloch. Tvrdý muž, který chtěl vybudovat dobytkářskou říši: Rick Danner.

Christopher Corbett poslal svou patnáctiletou dceru do Tahlequy na území Cherokeeů, kde měla chodit do školy. Tam žila, dokud neobdržela zprávu od soudce z Marfy. Jednoho muže, jistého Iana Briggse, uštkl chřestýš a tento muž pak zemřel. V jeho dokumentech byla nalezena listina hovořící o tom, že půda, na které Briggs žil, patřila jistému Bostonu Corbettovi. Ten ji zdědil od svého otce, který zemřel před třemi lety, po jeho ženě.

Jelikož byl Boston Corbett odsouzen k smrti, předpokládalo se, že byl už dávno popraven. Proto se soudce obrátil na posledního dědice, kterým byla Wynena Corbettová, sestra Bostona Corbetta.

Několik lidé v Big Bendu si na půdu Corbettů dělalo zálusk. Co by koneckonců dělala míšenka s rančem?

Jenže Wynena Corbettová jim vytřela zrak. Se starým Komančem Pomalým medvědem přivedla ranč k prosperitě. Až se po konci války objevili Yankeeové.

Ti vyžadovali, aby rančeři platili daně, přestože v těchto dobách neměl v Texasu nikdo ani vindru.

Několikrát se pokusili půdu zkonfiskovat a vydražit. A každý v Marfě věděl, že Wynena Corbettová na ranči Rock Creek může zůstat jen proto, že mladý poručík Jim Stones, který v Marfě velel malému oddílu modrokabátntků, si na ni myslí.

„McAllen mi ještě takto tvrdě nevyhrožoval,“ řekla Wynena a rozhlédla se. „Obávám se, že teď se to změní. Jenom doufám, že jim Pomalý medvěd nevjede do náruče.“

Zachmuřený Boston Corbett přikývl.

„Teď jsme tady my,“ řekl. „A nikdo nás z mého ranče nevyžene, Wyneno. Udělali velkou chybu. Mysleli si, že mohou postupovat podle litery zákona, protože ranč po Briggsově smrti nikomu nepatřil, jelikož mě považovali za právoplatného vlastníka. Briggs měl pravděpodobně příbuzné, kteří by jeho ranč zdědili.“ Pohlédl na Wynenu. „Nikdo se nepokusil tu půdu od tebe koupit?“

„Och ano,“ řekla s úsměvem. „Ještě jsem v Marfě ani nevystoupila z dostavníku a plukovník Ruben Lamar už mi za ranč nabídl pět set dolarů.“

V místnosti se náhle rozhostilo ticho. Wynena na ně překvapeně hleděla. Pak její pohled ulpěl na bledé tváři Johna McRae. Viděla, že i ostatní hledí na Johna.

„Jak se jmenoval?“ tiše se zeptal Boston Corbett.

„Plukovník Ruben Lamar,“ opakovala Wynena. Nerozuměla jejich rozrušení.

„Je to možné?“ zeptal se Sid Lewis.

„Není to zrovna nejčastější jméno,“ zamumlal Tennessee Webb.

„Ale plukovník! Neříkal John, že byl zbabělý a že nechtěl do armády?“ zeptal se Sid.

John McRae prudce vstal. Měl pocit, že vystoupil z mlhy.

Ruben Lamar!

Jak často to jméno v posledních dvou letech proklínal!

Přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Hleděl však úplně jinam, do minulosti. Před očima se mu vybavovaly staré obrazy. Slyšel tiché hlasy a pak sebou trhl, protože slyšel její smích a šustění jejích širokých, hedvábných šatů, když běžela po točitém schodišti rezidence Lamarů…

„Proč se hádáte?“ zvolala. „Nechte toho! Válka nepotrvá dlouho, pak se všichni zase vrátíte domů.“

John McRae jí šel naproti. Jeho tvář byla vážná.

„Možná to dokážeš Kellymu vysvětlit, Lucille, miláčku,“ řekl. „Nechce pochopit, že jsou muži, kteří nejsou bojovníci a nechtějí zabíjet druhé, i když to po nich vláda chce.“

„Co tím chceš říct?“ rozhořčeně vykřikl Ruben Lamar.

„Co asi, Rubene?“ zvolal Kelly Lamar. „Že jsi zatracený zbabělec, který chce zradit vlast!“

„Kelly!“ Johna Lucillin výkřik zabolel v uších. Otočil se a pohlédl na oba bratry, kteří na sebe nenávistně hleděli.

Ruben Lamar držel v ruce malý kolt a mával jím. Už se neovládal. V očích měl šílenství.

„Dej ten kolt…“

Johnův hlas náhle přehlušil výstřel. Třeskla rána. Rubena Lamara samotného to udivilo. Kellymu Lamarovi se na hrudi náhle vytvořila krvavá skvrna, která se rychle zvětšovala. Johnův přítel klesl na kolena a pomalu se svalil na podlahu.

John přiskočil k Rubenu Lamarovi a vyrval mu malý kolt z ruky.

„Co jsi to udělal?!“ zařval.

Otočil se, přiběhl ke Kellymu Lamarovi, otočil ho na záda a se slzami v očích pohlédl na svého přítele, kterého kulka na místě zabila.

„Kelly,“ zašeptal John McRae, „kamaráde, nemůžeš přece tak…“

Neslyšel chvatné kroky, když Ruben Lamar vyběhl po schodech nahoru. Neslyšel volání Lucille, kterou si chtěl vzít. Hleděl do bledé tváře svého mrtvého přítele, do prázdných, skelných očí a srdce se mu sevřelo tak, že téměř nemohl dýchat.

Držel jeho hlavu v náručí. Neuvědomil si, že ještě stále drží v ruce kolt, kterým Ruben Lamar zabil bratra. Hlavu zvedl teprve tehdy, když uslyšel hlasy. Stáli kolem něho muži a hleděli na něho, jako by byl nějaké monstrum. Pak se ho chopili a zvedli ho.

„Co ode mě chcete?“ řval. Snažil se jim vytrhnout, ale drželi ho pevně.

„Lucille!“

Křičel její jméno a rozhlížel se.

Ale Lucille tam nebyla…

„Lucille…“ Zašeptal to jméno a vyděsil se. Otočil se a pohlédl na čtyři lidi u stolu, kteří si ho mlčky prohlíželi.

Cítil, jak rozrušení opadlo. V té chvíli pochopil, že nedokázal překonat minulost. Všechno to bylo zakryto jen tenkou slupkou. Jedno jediné jméno stačilo na to, aby se protrhla.

Vrátil se ke stolu.

„To musí být on,“ tiše řekl.

„Právě jste vyslovil jedno jméno – Lucille,“ vlídně řekla Wynena. „Plukovník má sestru, která se tak jmenuje…“

John na ni pohlédl. Takže zůstala s Rubeném. Chladně se zasmál a pak ve tvářích ostatních spatřil údiv. Nemohli vědět, že to díky její výpovědi nebyl za vraždu Kellyho Lamara odsouzen Ruben Lamar, nýbrž on, John McRae…

„Sakra!“ řekl Boston Corbett a pohlédl na svou sestru. „ Chtěl na to zapomenout, nechtěl se mstít za všechny ty pekelné roky, za které vděčil druhým. A teď jsou v Big Bendu. Kéž bych ho tak nepřemlouval, aby jel se mnou!“

John viděl v jejích očích soucit a usmál se na ni. Možná to bylo řízení osudu. Věděl, že se s tím nedá nic dělat. Možná někdo nechtěl, aby ta vražda zůstala nepotrestaná.

„Co chtěl Lamar s rančem Rock Creek?“ zeptal. „Ruben se o dobytek nikdy nezajímal. Byla to pro něho příliš špinavá práce.“

„Och, ten na svém ranči Eldorado nepracuje,“ řekla. „Žije ve městě. Je soudcem v Marfě.“

Sid Lewis se tiše rozesmál.

„To je čím dál tím lepší,“ řekl. „Myslel jsem si, že převzal ranč od Ricka Dannera?“

Wynena zavrtěla hlavou.

„Ten koupil před pěti měsíci James Bennett,“ řekla.

„Cooo?“ Sid Lewis vyskočil. Židle spadla na zem.

Tennessee Webb a Boston Corbett nemohli popadnout dech a John McRae, který si chtěl zapálit cigaretu, si popálil prsty, protože zapomněl sfouknout sirku.

„Já se z toho zblázním!“ zařval Sid Lewis. „To je pěkné doupě! Bostone, ty ničemo! To jsi zapomněl, že jsme přišli z pekla? Chtěli jsme mít klid a žít v idyle na tvém ranči. A teď se ukáže, že tu jsou shromáždění grázlové z celé Ameriky!“

Smál se a plácal se po stehnech. John se k němu přidal. Ano, skutečně to bylo k smíchu. Kapitán James Ironhead Bennett! Peklo ho vyplivlo, protože si s ním nevědělo rady.

Uklidnili se jen pomalu.

„To není možné!“ chechtal se Sid Lewis, který sotva popadal dech. „To není náhoda, to prostě musel zařídit ten nahoře.“

John měl zvláštní pocit. Náhle nevěřil, že to je náhoda, že se James Bennett objevil právě tady. Pak ale zavrtěl hlavou. Vidíš duchy, řekl si.

„Už chybí jen to, aby se objevil chlápek, který dostal za mříže tebe, Side,“ sarkasticky řekl Boston Corbett.

Sid Lewis zavrtěl hlavou.

„V tom bylo namočené celé město,“ řekl s úsměvem. „Ti se kvůli mně ze svého milovaného městečka nepřestěhují.

+ + + + +

Ta krajina byla pustá. Samý kámen a písek, a pokud tam někde byly rostliny, měly trny.

Kolem tváří si uvázali šátky, aby nemuseli polykat tolik prachu. Jindy tak mlčenlivý Tennessee Webb bez ustání klel. Po celý život dýchal chladný, čistý vzduch ve Smoky Hills a teď se musel péct v této výhni.

Christopher Corbett tam choval dobytek. Longhorny, kteří byli divočejší než dravé šelmy. Vychrtlá zvířata, která jako by byla jen z kůže a kostí.

Pěkně se rozmnožila, když byl Boston pryč. Všude viděli malá stáda. Téměř žádné zvíře nebylo ocejchované.

„Čeká nás spousta práce,“ chraplavě řekl John.

Boston Corbett pokrčil rameny.

„Možná se to ani nevyplatí,“ odvětil. „Krávu teď prodáš za půl dolaru.“

„To se změní, Bostone.“

„Ale kdy? Poručík v Marfě nezůstane navěky. A Bennett se taky nebude držet zpátky.“

Pohlédli na sebe. Věděli, že Boston má pravdu. Ironhead Bennett již musel vědět, že Boston Corbett je ještě naživu, a podle McAllenova popisu si mohl domyslet, kdo s míšencem přijel.

„Co je to?“ zeptal se Sid Lewis, který zpozorněl.

Nyní naslouchali i ostatní. Znělo to, jako by se chvěla země.

Boston Corbett otočil svého chundelatého poníka.

„Dobytek!“’ překvapeně vyhrkl. „Tam, v kaňonu Terlingua!“ Pobídl svého poníka a vyrazil.

Ostatní ho následovali. Zpod kopyt koní stoupal prach.

Čím blíže byli kaňonu, tím zřetelněji slyšeli bučení dobytka, práskání biče a volání kovbojů.

Boston Corbett vytáhl svůj kolt Walker a dvakrát vystřelil do vzduchu, když dorazil ke kaňonu. Viděli malé stádo, ve kterém mohlo být tak dvě stě kusů. Překvapení kovbojové se ohlédli. Potom pobodli koně ostruhami a vyrazili k těm čtyřem mužům.

„Hej, co to má být?“ zařval jeden z kovbojů, když se k nim blížili.

Boston Corbett počkal, až zastavili. Zvířili při tom prach.

„Jste na mé půdě, chlapci,“ klidně řekl. „A já se ptám, co to je za dobytek, který tam ženete.“

„Do toho ti nic není!“ rozzuřeně zvolal přední jezdec. „Jdi mi z cesty, než ztratím trpělivost!“

„No, pak ztratíš trpělivost,“ řekl Sid Lewis s mladickým úsměvem, který však v žádném případě nevypadal přátelsky.

Jeden z těch pěti kovbojů vykřikl překvapením.

„To je Corbett, Stane,“ řekl. „Tato půda opravdu patří jemu.“

První jezdec jenom mávl rukou.

„Nemám nic proti tomu, že mu patří tato poušť,“ řekl. „To ale ještě není důvod pro to, aby nám stál v cestě. Toto je volná země.“

„Po mých pozemcích hnát uloupený dobytek nebudete!“ tvrdým hlasem řekl Boston. „Otočte se a přiveďte ho tam, kde jste ho uloupili!“

Kovbojové strnuli.

„Víš, že až do Presidia na sever žádná jiná stezka nevede,“ přidušeně řekl jeden z nich.

„To je váš problém, ne můj,“ odpověděl Boston. „V každém případě se míním držet dohody, kterou můj otec uzavřel s donem Alvarezem Ocampem. A podle ní nemůžu připustit, abyste přes mé pozemky hnali uloupený dobytek.“

Kovboj, kterého ostatní oslovovali jako Stana, se vyklonil ze sedla.

„Ještě tu nejste dlouho, co?“ zabručel. „Časy se změnily, chlapi. Na ranči Santiago je nový boss, který je zvyklý, že jeho pokyny se plní. Jestli je vám život milý, tak mu jděte z cesty. To vám můžu radit.“

„Ten umí vyhrožovat, co?“ řekl usmívající se Sid.

„Nezbývá mu nic jiného,“ řekl Tennessee Webb. „Bennett by mu ukázal, zač je toho loket, kdyby se aspoň nepokusil nás odpravit.“

„A jestli se o to pokusí, je po něm,“ lhostejně řekl John McRae. „A to velmi rychle, že ano?“

Stan se zašklebil. Cítil, že muži, kteří mu stáli v cestě, byli nebezpeční. Jejich slova nebyly žádné prázdné výhrůžky. Přesto byl odhodlaný to zkusit. Tu však náhle třeskl výstřel. Kulka se těsně před vůdčím býkem zaryla do země a do vzduchu se vznesl gejzír písku.

Zvíře zabučelo, otočilo se a vyrazilo.

Celé stádo bylo okamžitě v pohybu. Dunění jejich kopyt se stonásobně odráželo od svahů kaňonu.

„Dělejte!“ řekl Boston Corbett do toho randálu. „Jeďte za nimi, ať je dostihnete ještě před Rio Grande. Ale dávejte pozor, ať se nedostanete na mušku donu Alvarézovi!“

Stan rozhořčeně hleděl na Corbetta.

„Podepsali jste si svůj ortel smrti!“ sykl. „Něco takového si pan Bennett nenechá líbit!“ Otočil koně a vyrazil za stádem a svými kumpány.

Počkali, dokud byl v kaňonu vidět zvířený prach.

„To Ironheada vyláká z nory,“ suše utrousil Sid. „Měli bychom se vrátit na ranč a připravit se.“

John zavrtěl hlavou.

„Pojedu do Marfy,“ řekl.

Pohlédli na něho. Věděli, na co myslí od chvíle, kdy se dozvěděl, že Lamar se usadil v Marfě.

„Sid a Tennessee tě doprovodí, Johne,“ řekl Boston Corbett. „Tak rychle se o tom Ironhead nedozví.“ Kývl směrem ke kaňonu. „Já pojedu s Pomalým medvědem zpátky k ranči.“

Otočili koně a pohlédli na jezdce, který shrben seděl v sedle hubeného zvířete, jehož hřívu zdobila péra.

Starý Komanč se usmál, když přijel k nim. Na sedle před sebou držel starou pušku, která určitě pocházela ještě z války za nezávislost.

„Whisky?“ řekl starý muž hrdelním hlasem.

„Určitě na nic jiného nemyslíš, ty starý ožralo,“ zabručel Boston Corbett, ale usmál se, když starému Komanči podal ruku.

„Žádná whisky?“ zeptal se Pomalý medvěd.

„Žádná whisky,“ řekl Boston. „Na ranči dostaneš vodu.“

Komanč si odplivl.

„Texas, má smrt,“ řekl, mrkl a otočil svého koně.

Hleděli za ním a Boston Corbett řekl: „Určitě si všichni myslíte, že Pomalý medvěd už nemá všech pět pohromadě. Ale řeknu vám, že to je ještě pořád ten nejlepší lovec a stopař, jakého znám.“

Zvedl ruku a vydal se za Komančem.

John a ostatní jeli směrem do Marfy.

+ + + + +

Marfa byla díra, jakých po cestě viděli stovky. Většina domů tam byla postavená z nepálených cihel. Byly hnědé od prachu.

Už celé měsíce tam nepršelo. Main Street byla pokrytá jemným prachem, který se zviřoval, když po něm kráčeli koně.

Viděli, jak si je místní, kteří měli siestu a zdržovali se ve stínech verand, nedůvěřivě prohlíželi. Byli zvyklí na to, že v těch zlých dobách po válce jejich městem projížděli houfy vykořeněných mužů. Málokdy jim přinesli něco jiného než problémy, protože jen málokterý z nich měl v kapse dost peněz na to, aby si mohl koupit whisky.

Uprostřed města, na náměstí, přes kterou vedla Main Street, stál dřevěný dům s verandou. Přes všechen ten prach vypadal mnohem čistěji než ostatní budovy.

John McRae z něj nedokázal odtrhnout zrak, když pomalu projížděli kolem. Od Wyneny Corbettové věděl, že to je dům Rubena Lamara. U vchodu seděl na židli muž s puškou v rukou. Klobouk měl stáhnutý do čela a vypadalo to, že spí, ale John si všiml, že je zpod okraje klobouku pozoruje.

Sid Lewis objevil saloon Sidewinder. Kývl na ostatní a odjel na protější stranu náměstí.

Na konci ulice lelkovalo několik vojáků. John McRae viděl, že to jsou černoši, a přemýšlel, zda Yankeeové chtěli Texasany ponížit tím, že tam schválně posílali černochy.

Vedle Sida a Tennesseeho přivázal koně k zábradlí ve stínu saloonu.

Ozvaly se jejich kroky na chodníku. Oklepali si prach z šatů, otevřeli létací dveře a vešli do chladivého přítmí saloonu.

Barman, který utíral pult, jako by to byla jeho nejoblíbenější činnost, sebou trhl. Přivřel oči a nedůvěřivě si je prohlédl.

Zatímco Sid šel rovnou k baru, John se rozhlížel. Nikdo tam nebyl. Očividně všichni drželi siestu a odpočívali.

„Tři whisky, pane, ale žádný dryák, jasné?“ do ticha řekl Sid.

Plešatý barman se nepohnul. Pohlédl na Sida a zeptal se. „A jak to bude s placením, přítelíčku?“

„Nechej si toho přítelíčkování!“ odsekl Sid. „Za co bych měl platit? Ještě jsem nic nedostal.“

Barman hodil hadr na bar a sáhl pod pult.

„Klid, Side,“ řekl John McRae. Přistoupil k pultu a položil na bar několik dolarů. „Máme čím zaplatit,“ řekl barmanovi.

Ten zabručel cosi nesrozumitelného a natáhl se do regálu. Mlčky nalil tři sklenice.

„Je soudce doma?“ zeptal se John.

Barman vzhlédl. Neodpověděl. Doslova z něho čišela nedůvěra.

„Proč to chcete vědět?“ zeptal se.

John pokrčil rameny.

„Chci s ním mluvit.“

„Jen tak?“

„Jen tak.“

Barman ukázal k oknu, kterým bylo vidět na druhou stranu náměstí.

„Nepustí vás tam.“„

John se předklonil. Chlápek s puškou stále seděl na židli a zdálo se, že spí.

„Soudce potřebuje gorily?“ zeptal se Sid s úsměvem. „Že by někomu šlápl na paty a teď se bojí pomsty?“

„Městem projíždí kdejaká sebranka,“ řekl barman. „Někteří se tu chtějí vyřádit, než dají Texasu vale.“

„Co to má co společného se soudcem?“ zeptal se John.

„Nemazlí se s nimi,“ řekl barman. „Možná už se to rozkřiklo.“

„Moc si neotevírej hubu,“ přidušeně řekl Sid. „Zdá se mi, že tvůj saloon má správné jméno. Je tu víc jedu, než má v sobě deset chřestýšů.“

Barman pokrčil rameny.

„Ptali jste se, odpověděl jsem,“ řekl.

John dopil svou whisky a vstal.

„Jdu ho navštívit,“ chraplavě řekl. „Můžete tu na mě počkat.“

„Hej!“ zvolal vyděšený barman. „Snad tu nechcete dělat nějaký cirkus? Corrigan vás rozstřílí, ještě než vkročíte na verandu Lamarova domu!“

„Když si jsi tak jistý, proč potom tolik křičíš, plešoune?“ zabručel Sid. „Raději nám ještě nalij pivo, jestli tu něco takového vůbec máš.“

Barman hleděl za Johnem, který už dveřmi vyšel ven. Přidušeně zaklel a rychle načepoval dvě piva, která posunul k Sidu Lewisovi a Tennesseemu Webbovi. Pak šel k oknu.

+ + + + +

John cítil, jak se ho zmocňuje staré vzrušení. Chtěl to překonat, chtěl zůstat klidný, ale nešlo to.

Viděl, jak si muž na verandě odsunul stetson do zátylku a jak se narovnal.

Corrigan měl brutální rysy v obličeji. Na první pohled bylo vidět, o koho se jedná. Nos měl několikrát zlomený, obočí opuchlá. V jeho světlých očích se na zlomek vteřiny zajiskřilo, když viděl, že muž, který jen před chvílí vešel do saloonu, nyní kráčel přímo k němu.

Očividně se těšil na setkání s ním.

Vstal, když John McRae přišel až na pět yardů k verandě. V pravé ruce volně držel opakovačku, její hlavní mířil na zem.

John McRae se nenápadně rozhlížel. Dole přešlo několik černých vojáků ulici. Na náměstí si očividně netroufali. Zřejmě měli rozkaz neopouštět mexickou čtvrť, ve které měli své příbytky, aby neprovokovali Texasany.

I před nažloutlým domem z nepálených cihel, nad jehož vchodem bylo černou barvou napsáno „marshal“, panoval klid.

To se Johnovi jen hodilo. Nechtěl žádný rozruch, protože pak by nemohl mluvit s Rubenem Lamarem.

Že ho Corrigan k němu nepustí, to mu bylo jasné. Patrně měl své rozkazy, kterých se chtěl držet.

John proto rychle vyskočil na verandu a než mohl Corrigan zvednout karabinu, ucítil mezi žebry hlaveň revolveru.

„Jen klid, kámo,“ řekl John. „Chci si promluvit se soudcem a nemám chuť na tebe střílet. Nezabiju ho, ani mu neudělám nic jiného, takže nemusíš riskovat život. Rozumíš?“

Corriganovi to chvíli trvalo, než to všechno pochopil. Energicky zavrtěl hlavou.

„Poslouchej,“ řekl, „víš, proč tu jsem?“

„Aby sis prohlížel lidi,“ řekl John, „a abys k soudci pouštěl jen ty, které považuješ za důvěryhodné.“

„Ne!“ vyhrkl Corrigan. „Abych k němu nepustil nikoho!“

John zesílil tlak a postrčil Corrígana ke dveřím. Kdyby tam stáli déle, hrozilo by, že to vzbudí pozornost lidí.

John levou rukou chytil kliku. Dveře byly odemčené. Zřejmě nikdo nepočítal s tím, že by se někomu mohlo podařit kolem Corrigana projít.

Ten byl bledý. Ačkoli věděl, že John na něho míří, byl odhodlán něco udělat. John to cítil. Proto se náhle rozmáchl koltem a praštil ho pažbou. Corrigan se pokusil uhnout, ale pažba ho trefila do spánku. Svalil se na zem.

John ho postrčil dovnitř, takže spadl na měkký koberec v hale a nezpůsobil žádný hluk. Aby mohl zavřít dveře, musel Corrigana odtáhnout dál. Potom zavřel dveře. Viděl, že v zámku je klíč, takže zamknul.

Otočil se. Dům byl vybraně zařízen, nic jiného u Rubena Lamara nečekal. Ruben měl vždy dobrý vkus. Prošel velkou halou a otevřel dveře pod galerií.

Spatřil černý, kulatý obličej s vytřeštěnýma očima.

Dveře vedly do kuchyně. Černá dívka právě vařila čaj.

„Dobrý den, slečno,“ s úsměvem řekl John. „Můžeš mi říct, kde je soudce?“

Tiše zaječela a v první chvíli mu nebyla schopná odpovědět. Pak zašeptala: „Kde je massah Corrigan?“

John ustoupil, aby mohla vidět do haly.

„Byl unavený a lehl si,“ řekl s úsměvem, když pohlédla na Corrigana. „Můžeš se o něho postarat, až mi řekneš, kde je soudce.“

„Na – nahoře, ve své pracovně,“ zašeptala, „velké dveře uprostřed.“

Kývl na ni a zavřel dveře. Byl přesvědčen, že se nějakou dobu neodváží jít ven.

Corrigan se se sténáním pohnul. Vypadalo to, že měl špatné sny.

John prošel kolem něho a pak rychle vyběhl po točitém schodišti. Před dveřmi uprostřed galerie se zastavil. Lehce se mu chvěla ruka, když ji položil na kliku. Pak otevřel dveře.

+ + + + +

John McRae si myslel, že v posledních letech musel hodně zestárnout. Jakmile však spatřil muže za psacím stolem, který unaveně zvedl hlavu, když tam vešel, pochopil, že i pro Rubena Lamara musely být ty dva roky peklem.

Překvapení a zděšení mu vydržely v očích jen několik vteřin. Pak se v jeho tváři objevil lhostejný výraz. Chladně se usmál.

John hleděl na muže, který to všechno zavinil. Jak často si představoval tu chvíli, až bude stát tváří v tvář skutečnému vrahovi svého nejlepšího přítele.

V duchu se zasmál.

Bylo to jiné – úplně jiné, než si myslel. Bledá tvář s povadlou pletí, otupělé oči a šedivé vlasy u pětatřicetiletého muže v něm nevzbuzovaly nic jiného než soucit.

Kde byla jeho nenávist, která ho v Bennettově brigádě držela při životě?

Ruben Lamar ukázal na židli před psacím stolem.

„Posaď se, Johne,“ klidně řekl, „nebo mě chceš zastřelit rovnou?“

John zůstal stát. Hledal slova, chtěl Rubenu Lamarovi všechno říct do očí, ale náhle nemohl.

„Vím od kapitána Benneta, že tě propustili,“ dodal Lamar. „Bennett jenom nevěděl, jestli jsi naživu. Vyprávěl, že jste se ztratili při vaší poslední akci. Myslel si, že vás Yankeeové odpravili.“

John se hořce zasmál.

„Bennett a ty,“ řekl. „Vrána k vráně sedá!“

„Já s Bennettem nemám nic společného!“ odsekl Ruben Lamar. „Víš, že násilí se mi protiví!“

„Násilí se ti protiví?“ vykřikl John. „Ale Zastřelils vlastního bratra a obvinils z toho někoho jiného!“

Ruben Lamar pohlédl na Johna. Byl nyní ještě bledší a ztěžka oddechoval.

„Podívej se na mě, Johne,“ řekl. „Myslíš, že jsem na tom lépe než ty? Zničilo mě to a už mnohokrát jsem litoval toho, že jsem nebyl odsouzen. Smrt na šibenici by pro mě byla vysvobozením!“

„Ano, takový jsi byl vždycky!“ tvrdě řekl John. „Vždycky jsi myslel jenom na sebe, Rubene! Ostatní pro tebe nikdy nic neznamenali. Och, ty jsi teda trpěl! Ptal ses někdy, jak jsem na tom já? Bylo ti úplně jedno, že jsi mi zničil život, hlavní pro tebe bylo, že jsi unikl oprátce!“

Naslouchal. Z haly se ozývaly hlasy. Corrigan se očividně probral.

„Nemohl jsem jinak, Johne,“ tiše řekl Lamar. „Strach z šibenice mě málem zabil. Už několikrát jsem se chtěl jít přiznat, ale nikdy jsem nedokázal překonat svou zbabělost.“

Shrbeně tam seděl a vypadal jako hromádka neštěstí. Člověk, který ztratil úctu k sobě samému.

Za Johnem se otevřely dveře.

John se otočil.

Do místnosti vtrhli dva muži. V rukou drželi kolty. Jeden z nich byl Corrigan, druhý měl na košili hvězdu.

„Ani hnout!“ zvolal muž s hvězdou. Jeden krok před Johnem se zastavil a přitiskl mu hlaveň revolveru k zádům. „Ruce nahoru, ale pomalu!“

John poslechl. Opět pohlédl na Rubena Lamara, který ještě stále seděl schoulený v křesle.

Lamar mlčel. John cítil, jak mu vytáhli kolt z pouzdra. Čekal, že Lamar marshala pošle pryč.

„Jste zatčen!“ řekl marshal ostrým tónem.

John se ohlédl.

„Proč?“

„Nepovolené vniknutí do cizího domu,“ řekl marshal. „A útok na pomocný personál marshala.“

„Snad nemyslíte tu gorilu?“ zeptal se John.

Corrigan supěl.

„Soudce!“ vyhrkl. „Překvapil mě. Než jsem mohl vytušit, co chce, vytáhl kolt…“

Ruben Lamar mávl rukou.

„Nechte mě o samotě,“ řekl unaveným hlasem. „Potřebuju klid.“

John na něho nevěřícně hleděl.

„Nechceš marshalovi říct, kdo jsem, Rubene?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„To je John McRae, marshale,“ řekl Ruben Lamar a znělo to tak, jako by mluvil o počasí, „vrah mého bratra Kellyho Lamara.“

„Ha!“ řekl marshal a dloubl Johna hlavní koltu tak tvrdě, že se Johnovi podlomila kolena.

„Ty zbabělý pse!“ zvolal John. „Přiznej už konečně, co jsi udělal!“

„Co tu vyřváváš?!“ vyhrkl marshal a chytil ho za límec.

John se otočil a vyrazil marshalovi kolt z ruky. Dopadl na podlahu před Corrigana. Než se osobní strážce mohl vzpamatovat z šoku, ucítil prudkou bolest v předloktí a pustil i svůj vlastní revolver.

„Nehýbejte se!“ řekl John marshalovi. „Půjdu s vámi do vaší úřadovny. Tam se můžeme pobavit. A teď mě odtud odveďte, než se tu udusím!“

Prošel kolem muže zákona a vydal se ke dveřím.

Marshal se rychle sklonil pro svůj kolt, vrhl na soudce, který otupěle seděl v křesle, udivený pohled a rozběhl se za Johnem.

Corrigan rovněž zvedl svou zbraň a pozpátku vyšel z místnosti. Zavřel za sebou dveře.

Právě byli na schodišti, když se za nimi na galerii otevřely jedny dveře.

„Co je to tu za hluk?“ ozval se vysoký hlas.

John sebou trhl, jako kdyby ho někdo švihl bičem. Strnule tam stál a teprve, když si všiml, že marshal s Corriganem o krok couvli, se pomalu otočil.

Lucille.

Byla krásnější, než jak si na ni vzpomínal. V očích však už neměla radost, kterou na ní tolik miloval. Upřeně na něho hleděla. Už to nebyla dívka, ale mladá žena v plném rozkvětu.

„Johne…,“ zašeptala.

Náhle se jí zamlžily oči a pak se zhroutila, než k ní někdo z mužů mohl přiskočit. Přestože měla ruměnec na tváři, byla bledá jako stěna.

Z haly se ozval výkřik. Přiběhla tam černá dívka a vedle Lucille Lamarové se vrhla na kolena.

John se prudce otočil a topornými kroky pokračoval dolů. Byl celý rozechvělý. V té chvíli poznal, že na Lucille nezapomněl a – při této myšlence se zachvěl – že ji ještě stále miluje.

Jeho kroky byly stále rychlejší, a teprve, když stanul dole na verandě, měl pocit, že může znovu dýchat. Jen podvědomě viděl Sida Lewise a Tennesseeho Webba, kteří stáli naproti na chodníku saloonu Sidewinder. Slyšel marshalův hlas, ale slovům nerozuměl. Jen pomalu se probral, když uslyšel řinčení svazku klíčů, které marshal držel v ruce.

+ + + + +

„Ani hnout, marshale!“ ozval se tvrdý hlas. John se otočil. Pousmál se, když spatřil Sida a Tennesseeho, kteří drželi kolty v rukou. Vypadalo to, že jsou odhodlaní ho odtud dostat za každou cenu.

„Schovejte ty kolty,“ řekl John. Otočil se k marshalovi, který s otevřenými ústy hleděl na ty muže. „Dneska budu spát jinde, marshale,“ řekl klidným hlasem.

„Soudce tvrdil, že jste vrah jeho bratra.“

John si sáhl do kapsy vesty, vytáhl odtud jeden papír a podal ho marshalovi. Ten na něho hleděl, jako by neuměl číst. Potom se s ním posadil k psacímu stolu a přečetl si ho. Po pěti minutách zvedl hlavu. Znejistěl.

„Vy jste jezdil s kapitánem Bennettem?“ chraplavě se zeptal.

„Ano,“ řekl Sid Lewis s úsměvem namísto Johna. „Projel jsem s ním peklem.“

Marshal mu podal papír zpět.

„Ale omráčil jste Corrigana a protiprávně jste vnikl do domu soudce Lamara…“

„Copak jsem někomu něco udělal nebo jsem něco rozbil?“

Marshal otevřel ústa, aby něco odpověděl, ale pomlčel. Jeho pohled byl upřen někam za Johna.

Ten se ohlédl.

Polil ho studený pot.

„Nechal byste nás, prosím, s panem McRaem o samotě?“ tiše se zeptala Lucille Lamarová a pohlédla na marshala.

Muž zákona vstal a přikývl. Prošel kolem Johna, chvíli hleděl na Sida Lewise a Tennesseeho Webba, ale pak odešel.

Hleděla na Johna velkýma tmavýma očima. Kývla ke dveřím.

„Tvoji přátelé, Johne?“ zeptala se.

Přikývl. Stáhlo se mu hrdlo, nedokázal nic říct.

„Mohl bys je poprosit, aby nás nechali o samotě?“

Stačilo mu na ně jen pohlédnout. Pokrčili rameny, otočili se a zavřeli za sebou dveře.

V kanceláři panovalo ticho. U okna bzučely mouchy.

Upřeně na sebe hleděli.

John stále silněji cítil pokušení jít k ní a obejmout ji, ale byl jako ochromený.

„Johne,“ zašeptala. „Johne…“

„Ano, John McRae,“ vyhrkl. „Vrah tvého bratra Kellyho! To ty musíš vědět ze všech nejlépe, protože jsi přece viděla, jak jsem Kellyho zastřelil!“

Spatřila oheň v jeho očích a sklonila hlavu.

„Myslela jsem si, že už jsi dávno mrtvý, Johne,“ řekla.

Její hlas nyní zněl neklidně. Celá se chvěla. Roztřásla se jí ramena a zavrávorala. Pak se však vzpamatovala.

Zašklebil se.

„A teď jsem ti nahnal hrůzu, že?“ vyhrkl.

V očích měla ohromný smutek.

„Johne, já tě miluju,“ řekl tichým hlasem. „Kdyby to tak nebylo, tak bych to všechno možná snášela lépe. Nechci se omlouvat za to, co jsem udělala. Nechci to omlouvat svým mládím, svou hrdostí, která mě přesvědčila, že nesmím nechat pošpinit dobré jméno mé rodiny. Mluvila jsem s Rubenem, Johne. Vyprávěl mi, jak jsi na tom. Nevěděla jsem o tom, jinak bychom se viděli už dřív. Dokážu si představit, co pro tebe poslední dva roky znamenaly, ale věř mi, i pro mě to byla doba, kdy jsem pomalu umírala. Miluji tě, Johne. Vím, že teď budu muset snášet tvé pohrdání. Ale jsem dost silná. Děkuji Bohu, že mi odpustil mou zbabělost a že ti vrátil život.“

Odmlčela se a prosebně na něho pohlédla.

Jeho rty byly oschlé, pálilo ho hrdlo. Viděl, jak se pomalu otočila a šla ke dveřím. Chvěla se mu ruka. Chtěl něco říct, jít za ní, ale byl jako ochromený. Několik minut tam tak stál, potom se dveře zavřely.

+ + + + +

John ani nic jiného nečekal.

James Bennett neměl ve zvyku se schovávat za kolty jiných mužů.

Sám přijel hned následujícího dne večer na ranč. Měl silného grošáka, jehož srst byla potrhaná od trnů. To zvíře mělo podle všeho stejnou bojovnou náturu jako Bennett.

Seskočil ze sedla, aniž by se Wyneny Corbettové nebo někoho z mužů ptal, zda mu to dovolí. Na starého Komanče, který seděl u vrat stáje a jako by náhodou si prohlížel svou starou pušku, vrhl jen krátký pohled.

„Ahoj, Ironheade,“ s úsměvem zvolal Sid Lewis. „Jsme rádi, že se ti povedlo odjet s našimi koňmi. Možná nám řekneš, co je s Wallacem, Nolanem, Ericssonem a Hinckleym?“

Bennett se široce rozkročil a zůstal stát před nimi. Pravou ruku měl těsně nad pažbou revolveru. John v jeho černých očích viděl odhodlání bojovat.

„Nejsem tu proto, abych s vámi debatoval o minulosti,“ řekl tvrdým hlasem. „Válka skončila. Chci tu začít nový život a vás při tom nemůžu potřebovat. Vymazali vám sice vaše tresty, ale tady v Texasu stejně nejste nic než vrazi. Pro takové tu není místo. Za tisíc dolarů od vás koupím tento kus pouště a pak zmizíte!“

Sid Lewis se zachechtal.

„Tvrdí, že válka skončila, ale sám to ještě nepochopil,“ řekl k Johnovi. Pohlédl na Bennetta. „Ty už nám nemáš co poroučet, Bennette!“ vyhrkl. „Už nejsi kapitán, ale jenom mluvka s velkým koltem. Už nás nemůžeš vydírat propouštěcími papíry, Bennette!“ Poklepal si na náprsní kapsu. „Máme je a už se tě nebojíme. Nasedni na koně a vypadni. A už se tu nikdy neukazuj, jestli nechceš koupit kulku.“

Bennett přivřel oči.

„Chceš to zkusit?“ chladně se zeptal.

John udělal krok k Bennettovi.

„Sid mluvil za všechny, Bennette!“ řekl ledovým hlasem. „Toto je půda

Bostona Corbetta a tu dostaneš jen přes naše mrtvoly, rozumíš? A teď vypadni, nebo ti Komanč udělá díru do hlavy.“

Ironhead Bennett se otočil. Zbledl, když viděl, jak na něho Pomalý medvěd mířil svou starou puškou.

„Peng!“ řekl Pomalý medvěd. „Texasan mrtvý.“

Bennett pokrčil rameny.

„Jenom jsem vám chtěl zachránit život,“ cynicky řekl. „Příště, až se potkáme, zemřete. Příští týden do Marfy nejezděte. Budu se ženit a na to žádné vagabundy nepotřebuju.“ Pohlédl na Johna a v očích měl nenávist. „Jestli ještě jednou budeš mluvit s Lucille, tak tě odpravím!“

Elegantně se vyšvihl do sedla, otočil grošáka a vyjel ze dvora, aniž by se jedinkrát otočil.

„Kruci, měli jsme mu vpálit kulku do zad!“ zvolal Sid Lewis. „Zasloužil by si to, hajzl jeden!“

Nehýbali se. Věděli, že Sid měl pravdu, a přesto nikdo z nich nestřílel.

Wynena, která stála těsně vedle Johna, cítila rozrušení, které se ho zmocnilo. „Nechtěla jsem ti to říkat, Johne,“ váhavě řekla. „Příští neděli si James Bennett bude brát Lucille Lamarovou.“

John přikývl. Rozuměl Bennettovým slovům. Pomyslel na okamžik, kdy on a Lucille stáli těsně vedle sebe v marshalově úřadovně. Co mu to řekla? „Miluji tě, Johne!“ Ta slova mu nyní znovu zněla hlavou. A teď si chce vzít Bennetta? Když ví, že i on, John McRae, ji ještě stále miluje?

Tennessee Webb něco zvolal a pak i John uslyšel dusot kopyt. Vzhlédl a spatřil modré uniformy, které na sobě měli ti dva jezdci.

„Běžte dovnitř!“ zvolal Boston Corbett. „To jsou ti zatracení Yankeeové!“

„Nesmysl,“ nahlas řekla Wynena Corbettová. „Poručík na nás nebude střílet, když zůstanete rozumní.“

„Hej,“ řekl Boston, „na čí straně vlastně jsi, co?“

Neodpověděla mu. Zatímco ostatní se chopili zbraní, Wynena zůstala na dvoře a hleděla na oba jezdce.

Poručík Jim Stones přivedl jenom jednoho ze svých lidí. Byl to černoch, jehož tvář se leskla, jak byl zpocený. Zastavili svá zvířata těsně před Wynenou a poručík Stones zasalutoval. John viděl, jak se červená, a určitě to nebylo únavou.

„Smím sesednout, slečno Corbettová?“ zdvořile se zeptal. „Mám pro vás a pro vašeho bratra důležitou novinu.“

„Sesedněte, poručíku,“ řekla Wynena. Její hlas zněl nervózně a John se musel usmát.

Boston Corbett přistoupil ke své sestře; Byl zachmuřený. Vypadalo to, jako by si chtěl poručíka podat.

„Jaké novinky?“ zabručel. „Můžeme na našem ranči ještě pár dnů zůstat, než se ho zmocní Yankeeové nebo Bennett?“

Poručík zbledl. Strnul a v očích se mu objevil hněv.

„Pane Corbette…“ začal, ale Boston mu hned skočil do řeči.

„Řekněte, co máte na srdci, a pak zase zmizte!“ vyhrkl.

„Bostone!“ Wynena přistoupila ke svému bratrovi a zlostně řekla: „Chci, abys byl k poručíkovi tak zdvořilý jako on k tobě. Je to slušný člověk a taky tě neurážel jen proto, že jsi nosil jinou uniformu než on!“

Boston Corbett něco zamumlal, ale pak mlčel.

Wynena se otočila k Jimu Stonesovi.

„Musíte tomu rozumět, poručíku,“ řekla.

Přikývl a natáhl pravou ruku, ve které držel nějaký papír.

„Co to je?“ udiveně se zeptala.

„Listina, která potvrzuje, že ranč Rock Creek zaplatil okupační správě daně za tento rok ve výši tří set osmdesáti dolarů a šedesáti centů,“ řekl poručík s jistými rozpaky.

Na dvoře panovalo ticho. Hleděli na poručíka, jako by jim právě prozradil, že je špiónem Jihu mezi Yankee. Každopádně to v té chvíli tak vypadalo.

Wynena se na něho vřele usmála.

„To jste zaplatil vy, že?“

Rozpačitě přešlapoval.

„Nejen já,“ řekl potom. „Přispěl k tomu i seržant Jackson Dunn, více než sto dolary ze svých úspor.“

Boston Corbett odfrkl. Lomcoval jím hněv.

„A co za to chcete, vy parchanti?“ zařval.

John mrkl na poručíka dřív, než se mohl rozhněvat. Náhle všichni stáli okolo míšence. Sid mu vytáhl Walker z pouzdra a Tennessee zničehonic držel v rukou tři nože bowie, které mu vzal ze záhybu košile.

„Teď se poručíkovi a seržantovi omluvíš,“ řekl John s úsměvem, „nebo tě zmlátíme tak, že ještě týden nebudeš moct na koně.“

„To určitě!“ zařval Boston. „Jenom chce sbalit Wynenu!“

„Co kdyby ses nejdřív své sestry zeptal, jestli se jí to líbí?“ řekl John.

Boston se už nebránil. Hleděl na svou sestru a když viděl její rozpaky, poznal, na čem je. Prudce se otočil k Jimu Stonesovi a vyhrkl: „Asi jste zapomněl, že to je míšenka!“

Poručík zbledl a než mohl někdo něco podniknout, praštil Bostona Corbetta pěstí do brady. Míšenec se svalil na zem.

Ostatním se zatajil dech. Seržant měl ruku na koltu. Od kůlny se ozývalo chechtání Pomalého medvěda, který si to očividně vychutnával.

Boston Corbett se pomalu posbíral ze země a oklepal si prach z kalhot. Potom přistoupil k Jimu Stonesovi, pohlédl do jeho modrých očí a řekl: „Po jiné odpovědi bych ti jednu vrazil, švagře.“

Wynena Corbettová se Jimu Stonesovi vrhla okolo krku a ten měl co dělat, aby se udržel na nohou.

+ + + + +

Varovali ho, aby nejezdil do Marfy, ale nedokázali ho zadržet. Spolu s poručíkem Jimem Stonesem, který se ještě toho dne zasnoubil s Wynenou Corbettovou, a seržantem Jacksonem Dunnem vyjel do temnoty.

Stones mu pověděl, že Lucille Lamarová dům na náměstí opouští jen málokdy. Tak jako její bratr, soudce, který šel jenom jednou za týden na soudní přelíčení v saloonu Sidewinder.

Ruben Lamar prý byl bohatý muž. Koupil víc půdy než Bennett a Stones slyšel něco o tom, že Lamar kapitánovi pomohl při koupi ranče Santiago.

John cítil, že existuje nějaká temná spojitost mezi Lamarem a Bennettem a že ti dva se nesetkali náhodou.

V Marfě se s oběma vojáky po tom, co odvedli jeho koně do kavaleristické ohrady, rozloučil. Na náměstí tou dobou, byl časný večer, panoval klid. Před zábradlím u saloonu Sidewinder stálo mnoho koní.

John se držel ve stínu a když za sebou uslyšel dusot kopyt, zmizel v tmavé uličce mezi dvěma domy.

Viděl dva jezdce a hned je poznal.

James Bennett jel na svém grošákovi následován Rorym McAllenem, Bennettovým předákem, a kovbojem, který se pokusil hnát uloupený dobytek kaňonem Terlingua přes Corbettovy pozemky.

Před marshalovou úřadovnou na ně dopadlo světlo lucerny. John zřetelně viděl dlouhou jizvu na Bennettově levé tváři. Ve svitu lucerny měl v sobě cosi démonického.

Na chodník vyšel marshal a přiložil ruku ke klobouku. Bennett na něho kývl.

Projeli okolo tmavé uličky, aniž by si Johna všimli. Hleděl za nimi. Před soudcovým domem Bennett seskočil a předal uzdu kovboji, jistému Stanoví. McAllen a Stan pak odjeli přes náměstí k saloonu Sidewinder.

Corrigan vstal ze své židle na verandě, když tam přišel Bennett. Uklonil se a otevřel Bennettovi dveře.

Podívejme, pomyslel si John. Bennett tam má dveře otevřené.

Olízl si rty. Rád by věděl, o čem Bennett s Lamarem mluvili. Nebo že by Bennett navštívil svou nastávající?

John sevřel rty tak, že ho bolely. Otočil se a stáhl se hlouběji do uličky. Dostal se na široký dvůr, s nímž sousedilo mnoho domů. Teprve daleko vzadu, u soudcova domu, stál plot.

John šel k němu. Kráčel tiše. Když dorazil k plotu, uviděl, že v patře se svítí. Tam musela být Lamarova pracovna. S ní sousedil balkón.

John rychle přelezl plot. Pohyboval se ve stínu stěny, kam nedosáhlo světlo pronikající ven z oken. Rozhlížel se, chtěl se nějak dostat na balkon. Tiše se zasmál, když spatřil žebřík, který vedl z balkonu na dvůr. Jeho nejnižší příčka sice byla dva yardy nad zemí, ale když se John natáhl, dosáhl na něj špičkami prstů.

Vytáhl se a po několika vteřinách již byl na balkoně. Přikrčen tam stál a hleděl na dvůr. Věděl, že na pozadí bílé zdi musí být zřetelně vidět, doufal však, že se po dvoře nikdo nepotlouká.

V domě slyšel tiché hlasy. Přikradl se k nejbližšímu oknu. Viděl Rubena Lamara, který seděl zády k němu u psacího stolu. Před stolem seděl James Bennett. V ruce držel nějaký papír, kterým mával.

„Poručík Stones byl dnes ráno u mě,“ řekl Lamarovi. „Uložili mi daň ve výši dvou tisíc dolarů. To je šílené! Kdo to dnes může zaplatit?“

Ruben Lamar pokrčil rameny.

„To je vaše věc, Bennette,“ odpověděl unaveným hlasem. „Proč mě s tím obtěžujete?“

Bennettova zjizvená tvář se zkřivila.

„Zaplatíte ty daně za mě, Lamare,“ chladně řekl.

John viděl, jak Ruben Lamar zavrtěl hlavou. „Koupil jsem vám ranč Santiago, protože jsem od vás chtěl mít pokoj, Bennette,“ řekl. „To už by stačilo.“

Bennett se usmál.

„O tom, jestli to stačilo, rozhoduju já, Lamare,“ řekl. „Asi jste zapomněl, že se objevil John McRae. Možná bych měl lidem v Marfě povyprávět, kdo je skutečným vrahem vašeho bratra Kellyho.“

Ruben Lamar vyskočil.

„Na to nemáte důkazy, Bennette!“ vyhrkl. „Byli u toho jenom dva očití svědkové a ti se shodli na tom, že mého bratra zastřelil John McRae.“

„To je možné, Lamare, ale vaše pověst by byla rychle zničena.“

„Nedostanete ode mě ani cent, Bennette,“ řekl Ruben Lamar chvějícím se hlasem. „Jestli chcete, aby vám někdo pomohl, tak se obraťte na Lucille. Nevím sice, co na vás vidí, ale je to její věc. Nechte mě na pokoji, Bennette!“

James Bennett položil pravou ruku na pažbu svého revolveru. Papír opět schoval. Jiskřilo se mu v očích.

„Modlete se, aby vaše sestra byla rozumnější než vy, Lamare.“ Vytáhl kolt a namířil Rubenu Lamarovi na hlavu. „Jestli nebude, tak vás navštívím a provrtám vám hlavu kulkou, na to se můžete spolehnout!“

Strčil zbraň zpět do pouzdra, prudce se otočil a šel pryč. Práskl za sebou dveřmi.

Ruben Lamar se posadil do křesla a zakryl si tvář dlaněmi. Chvěla se mu ramena. Plakal.

John se otočil. Přelezl zábradlí balkonu a po žebříku slezl dolů. Pustil se poslední příčky a dopadl na zem.

Právě dorazil k přednímu rohu domu, když James Bennett vyšel ven. To znamenalo, že s Lucille nemluvil.

Johnovi přeběhl mráz po zádech, když pomyslel na Lucille. Hleděl za Bennettem, který přešel náměstí a zmizel v saloonu Sidewinder.

Nechala se jím Lucille vydírat jako Ruben?

John by s ní rád mluvil, chtěl vědět, jak reagovala nyní, když věděla, že ho nepověsili a že přežil válku.

Posunul si stetson do čela a po chodníku se vydal ke kavaleristické ohradě. Našel tam seržanta Jacksona Dunna a ten mu z ohrady přivedl koně.

Pomalu jel temnotou. V myšlenkách byl u Lucille. Cítil, že je ochoten na všechno zapomenout, že je ochoten jí odpustit, musela mu však dokázat, že i ona se z minulosti poučila.

Byl pátek. V neděli se měla konat svatba.

John byl odhodlaný tu svatbu nezmeškat.

+ + + + +

Náměstí zelo prázdnotou. Zvonění v malém kostele na Conejo Street bylo jediným zvukem toho horkého nedělního rána.

John se sevřenými rty pozoroval kočár, který stál před soudcovým domem. Na kozlíku seděl černoch, který se neustále díval na dveře domu.

John věděl, že Lucille a Ruben Lamar ještě nebyli v kostele, kde James Bennett čekal už čtvrt hodiny.

Pohlédl na saloon Sidewinder. V létacích dveřích stál plešatý barman. Hleděl k soudcovu domu. Očekával velkou tržbu. Očividně též nechápal, proč kočár ještě nevyjel.

John sebou trhl, když se na verandě něco pohnulo. Viděl, jak Corrigan otevřel dveře. Ven vyšla štíhlá postava, která hned nasedla do kočáru. Ten se rozjel.

Johna to udivilo. Ruben Lamar tedy zůstal ve svém domě. Očividně se nemínil svatby své sestry zúčastnit. Ještě více ho překvapila skutečnost, že Lucille Lamarová nemá bílé šaty.

Otočil se a vyrazil. Předtím si dobře prohlédl cestu přes zadní dvory ke Conejo Street. Věděl, kde Ironhead Bennett rozmístil své lidi, ale ti mu nemohli být nebezpeční. Pravděpodobně měli za úkol jej a další muže z ranče Rock Creek nepustit k obřadu.

Ve stínu jednoho nízkého mexického domu na něho čekali Boston Corbett, Sid Lewis a Tennessee Webb. Napjatě na něho hleděli.

„Vyjela,“ přidušeně řekl.

„A soudce?“ zeptal se Sid.

„Zůstal ve svém domě.“

Boston Corbett přikývl.

„Jdeme na to,“ řekl.

Vydali se na cestu. Malé náměstí před kostelem, který byl tak jako většina domů v Marfě postaven z nepálených cihel, bylo plné koní a povozů.

Kočár přijel přímo k brance bílého plotu, který stál kolem kostela a hřbitova.

Šli po Conejo Street. Zpod podrážek jejich bot se zvedal prach. Viděli, jak Lucille Lamarová v tmavých šatech vešla do kostela, a přidali do kroku.

Náhle se tam objevili Bennettovi lidé. Vyšli zpoza koní nebo ze stínu kočáru.

V jejich čele stál Rory McAllen. Vyzývavě se šklebil, protože měl za sebou tucet mužů.

„Okamžitě vypadněte!“ řekl. „Toto je soukromá oslava, kde takoví všiváci, jako jste vy, nemají co dělat.“

„Aha?“ řekl Sid Lewis. „A kdo nám v tom zabrání? Snad ne ty, ty chudáku!“

McAllen se cítil silný. Položil ruku na pažbu koltu a bleskově ho vytáhl z pouzdra.

John však vypálil ještě než McAllen natáhl kohoutek. Kulka zasáhla předáka ranče Santiago doprostřed hrudi a odhodila ho na jeho lidi. Se zkřiveným obličejem se snažil zůstat na nohou. Pomalu zvedl revolver a zkřivil prst, kohoutek však už nenatáhl.

Muži za McAllenem ustoupili. Někteří z nich již měli ruce na koltech, když tu se ozval čísi energický hlas: „Schovejte zbraně! Jestli ještě někdo vystřelí, koupí kulku!“

Ze všech stran se náhle vyrojili modrokabátníci. Většinou to byli černoši. Lidé na ně hleděli pohrdavě a nenávistně, oni to však brali se stoickým klidem. Už v životě zažili i horší věci.

Poručík Stones se s taseným koltem prodíral mezi kovboji z ranče Santiago.

„Kdo chce do kostela, tak si musí pospíšit, aby to nezmeškal,“ řekl k mužům z ranče Rock Creek. Jen oni viděli, jak na ně mrkl.

Prodrali se mezi kovboji a ignorovali jejich nenávistné pohledy. Stan chtěl něco říct, ale pomlčel, když ho seržant Dunn dloubl hlavní karabiny mezi žebra.

John McRae vešel do kostela jako první. Okamžitě vycítil neklid v síni a tušil, že to nezpůsobila střelba venku.

James Bennett, který stál vedle Lucille Lamarové před oltářem, se neotočil. John viděl jeho tvář z boku. Byla nápadně červená.

„Nechtěla jsem si obléct jiné šaty,“ řekla právě Lucille, „protože tu nejsem proto, abych se za tebe provdala.“

Několik vteřin panovalo ticho. Farář v černém oděvu zavřel bibli a nevěřícně pohlédl na Lucille. James Bennett se k ní otočil a John si všiml, jak náhle zbledl. Ženy v lavicích si něco šeptaly.

„Ráda bych podala vysvětlení,“ řekla Lucille jasným hlasem. „Pan James Bennett se pokusil mě k této svatbě donutit informacemi o jedné soukromé záležitosti. Už jednou jsem byla zasnoubená a myslela jsem si, že můj snoubenec je mrtvý. Jenže žije a jelikož tedy zasnoubení nikdy nebylo zrušeno, nemohu si vzít nikoho jiného než Johna McRae!“

John strnul. Cítil pohledy svých přátel. Očekávali od něho, že něco řekne, ale on ze sebe nevydal ani hlásku. Spíše podvědomě viděl, jak se James Bennett prudce otočil a energickými kroky se vydal mezi lavicemi k východu. Musel viděl Johna i ostatní, ale jenom strnule hleděl před sebe. Pak zmizel.

Lucille Lamarová se otočila. Vytřeštila oči, když v zadní části kostela spatřila Johna. Pomalu se vydala k němu.

V kostele se rozhostilo ticho. Senzacechtivé ženy hleděly na Lucille Lamarovou a vysokého, světlovlasého muže u portálu. To musel být John McRae.

Pak stanula před ním. Lehce se jí chvěly rty. Z pravé ruky si sundala zásnubní prsten a podala ho Johnovi.

Automaticky natáhl ruku. Zachvěl se, když se jí dotkl špičkami prstů. Pochybnosti, které ho v posledních letech sužovaly, byly rázem pryč. Vzal si prsten, ale stále ji držel za ruku. Aniž by odtrhl zrak z jejích velkých, černých očí, prsten jí opět nasadil na prst.

Viděl, jak jí do očí vhrkly slzy a přes ty slzy viděl záblesk naděje. Naděje ve štěstí, v něž už sám nedoufal.

+ + + + +

Slyšeli čísi řev před kostelem a vyběhli ven.

John pustil Lucille. Byla nyní obklopena ostatními ženami, které jí přály štěstí a gratulovaly k tomu, že unikla ze spárů Jamese Bennetta. V očích však měly zvědavost, chtěly vědět, čím ji Bennett mohl vydírat. Žádná z nich se však neodvážila se jí na to zeptat.

John viděl, že to tak křičel Corrigan.

„Bennett zastřelil soudce!“ řval. „Pan Lamar je mrtvý! Bennett oddělal plukovníka!“

Sid Lewis ho chytil za ruku a zvolal na něho: „Jsi přece jeho osobní strážce, ty ňoumo! Proč jsi tomu nezabránil?“

Corrigan zrudl. Na to neměl odpověď.

John se prodral k nim.

„Kde je Bennett teď?“ zeptal se tvrdým tónem.

„V – v Sidewinderu,“ vyhrkl Corrigan. „Jsou s ním jeho muži. U soudce je poručík Stones a marshal…“

Dál se o něho nestarali a vyrazili pryč. John věděl, že Jamesi Bennettovi už je všechno jedno. Nesměl připustit, aby se proti Bennettovi postavil Stones. To by totiž pro něho byla sebevražda.

Nikdo v Marfě nevěděl, jak nebezpečný James Ironhead Bennett byl. Všichni ho považovali za obyčejného kapitána.

John McRae, Boston Corbett, Tennessee Webb a Sid Lewis dorazili na náměstí právě ve chvíli, kdy ze soudcova domu vyšli poručík Stones a marshal. Poručík Stones kývl na své vojáky a vydal se s nimi k saloonu Sidewinder.

Těsně před chodníkem se jim John postavil do cesty a zavrtěl hlavou.

„Nechoďte tam, Stonesi,“ tiše řekl. „Bennett zuří. Vaše uniforma ho nezastaví.“

Poručík Stones chtěl něco namítnout, ale tu se ze saloonu ozval Bennettův hlas.

„Pijte, chlapi!“ řval. „Dnes je všechno na můj účet. Toto je můj velký den!“ Smál se, ale John ho znal příliš dobře na to, aby věděl, jak zoufalý ten muž musel být. Jen před několika minutami prohrál svou budoucnost.

Stones zavrtěl hlavou.

„Nemůžu ho nechat běžet,“ řekl. „Musí být potrestán za vraždu soudce Lamara.“

Sid Lewis, který oknem nahlédl do saloonu, přišel k nim a řekl: „S kapitánem je tucet mužů, Johne.“

John se zhluboka nadechl. Viděl, že před soudcův dům přijel kočár. Lucille z něj vystoupila a pohlédla na něho.

„Je tu jedna možnost,“ přidušeně řekl. „Musíme ho přinutit, aby své lidi a barmana poslal pryč.“

Sid se tiše zasmál.

„To nikdy neudělá,“ řekl. „Není to sebevrah.“

„Udělá to,“ odvětil John, „když mu slíbím, že si to s ním rozdám sám.“

Hleděli na něho. Boston Corbett pomalu zavrtěl hlavou.

„Je to zabiják, Johne. Já vím, jak jsi dobrý s koltem, ale nevěřím, že proti Ironheadu Bennettovi máš šanci. Zná spoustu špinavých triků, to víš sám. Budeš mrtvý, ještě než za tebou přestanou skřípat dveře.“

„Není jiná možnost!“ John všechny námitky odmítl mávnutím ruky.

Otočil se, přistoupil k chodníku a zvolal: „Bennette!“

V saloonu se rozhostilo ticho. Nějakou dobu to trvalo, pak se ozval Bennettův hlas.

„McRae?“ zeptal se. „Co ode mě chceš? Chceš mi poděkovat za to, že jsem odpravil chlápka, kterému vděčíš za to, že jsi za války sloužil v mé brigádě?“

„Pošli své lidi a barmana pryč, Bennette!“ zvolal John. „Pak si půjdu pro tebe!“

James Bennett se rozesmál.

Byly slyšet hlasy jeho kovbojů. Náhle se však smát přestal a zařval na své muže, že mají zmizet.

Po jednom se trousili ven. Nedůvěřivě hleděli na muže před saloonem. Když však viděli, že v rukou nedrží zbraně, zmizeli a po chvíli se ozval dusot kopyt.

„Jedenáct,“ řekl Sid Lewis, když ze saloonu vyšel poslední kovboj. Pak se objevil barman, jehož pleš se leskla, jak byla zpocená. V ruce držel kapesník a prosebně hleděl na poručíka. Patrně se obával, že mu ze saloonu udělají kůlničku na dříví.

Nikdo se o něho nestaral.

John McRae pohlédl na lidi shromážděné na náměstí. Zraky všech byly upřeny na něho. Bostonovi Corbettovi, Sidu Lewisovi a Tennesseemu Webbovi viděl na očích, že jeho rozhodnutí považují za šílenství.

U Lamarova domu stála Lucille. Hleděla na něho. I na tu vzdálenost John viděl, že je vyděšená. Jako by tušila, co má v úmyslu. Slyšel její výkřik a otočil se. Koutkem oka viděl jezdce v černém, který jel přes náměstí k davu před saloonem. Potom sebou trhl a vyšel na chodník.

„Ne, Johne!“

Slyšel její hlas, ale nezastavil se. Položil ruce na křídla létacích dveří a rozrazil je. Rychle vešel dovnitř a zůstal stát u dveří, aby si jeho oči navykly na přítmí.

Tu se ozval tichý smích a John spatřil Jamese Ironheada Bennetta, který se opíral o bar. V jedné ruce držel sklenici s whisky. Před ním stála na baru poloprázdná láhev a druhá sklenice.

„Pojď sem a nalij si, McRae,“ pobaveně řekl.

John si všiml, že Bennett z něho nemá strach. Jako by si byl jistý, že se s ním může kdykoli vypořádat.

„No, co je, McRae? Vždycky jsme přece věděli, že jednoho dne budeme stát proti sobě. Nějakou dobu to sice trvalo, ale teď, když ta chvíle přišla, bychom to měli vyřídit férově.“

„Férově!?“ vyhrkl John a přišel k Bennettovi. „Víš ty vůbec, co to znamená, Bennette?“

Kapitán se zašklebil, ale pak zvedl sklenici a na ex ji vypil. Vydechl.

„Máš na mysli to, že jsem vydíral Lamary?“ potměšile se zeptal. „Copak si zasloužili něco lepšího? Dobře jsem tvůj případ znal. Když jsem se po válce objevil ve Wacu, byli už Lamarové pryč. Všechen majetek prodali. Ale nebylo těžké je najít. Ruben Lamar byl vždycky břídil. Nějak si koupil hodnost plukovníka a pak si v tomto zapadákově hrál na soudce, když tu posílal lidi na šibenici, i když na ni patřil sám.“

„Nejsi nic než sup, který se vrhl na mršinu,“ odpověděl John. Chopil se láhve a nalil si. Slyšeli hlasy před saloonem, ale nestarali se o ně. Hlídali se navzájem, i když věděli, že tento souboj bude skutečně férový.

Bennett pokrčil rameny.

„To okolnosti z nás udělaly to, čím jsme, McRae,“ řekl. „Válka vyzvedla takové ničemy, jako jsem já. Já v životě nic nedostal zadarmo, vždycky jsem si všechno musel vzít. Čekala by mě pěkná budoucnost, kdybyste tenkrát u Nottoway River zhebli.“

„Co je s ostatními?“ chraplavě se zeptal John. „Dostals přes brod aspoň je?“

Ironhead se ďábelsky usmíval.

„Nebyl jsem u brodu,“ řekl bez stopy lítosti v hlasu. „Wallace zastřelili Yankeeové na mostě. Při útěku jsem neudržel koně. Přebrodil jsem se ještě před brodem a pak jsem odjel na pobřeží, do Norfolku. Neměl jsem chuť se nechat zajmout. Yankeeové by mě postavili ke zdi.“

„Věděl jsem, že nepojedeš k brodu,“ řekl rozhořčený John. „Ericsson, Hinckley a Nolan na tebe spoléhali! A asi nejsou jediní, které jsi bez mrknutí oka nechal ve štychu.“

James Bennett odstoupil od pultu. Jeho tvář byla zkřivená. Očividně nyní chtěl rozhodnutí, protože sklonil ruku a držel ji nad ošoupanou hlavní revolveru.

Tu se ozvalo skřípění dveří. Oba se ohlédli. James Bennett se přikrčil a sevřel pažbu koltu. Musel si myslet, že to je nějaký trik.

Oba hleděli na malého muže, který zůstal stát vedle dveří. Byl to onen jezdec v černém, kterého John viděl na náměstí, než šel dovnitř. Jeho tvář byla ve stínu, nebylo ji vidět.

„Co tu chceš?“ ostře řekl Bennett. „Počkej ještě pár minut, pak si to tu vyjasníme a ty si budeš moct v klidu vypít svou whisky.“

„To udělám, Ironheade Bennette,“ řekl ten malý muž, „ale až přede mnou budeš ležet mrtvý.“

John k němu chtěl přistoupit, ale muž náhle držel v ruce kolt. John neviděl, jak ho tasil. Musel to být opravdový kouzelník s revolverem. Věděl, že by proti němu neměl šanci.

„Nepleť se do toho, McRae,“ sykl muž. „Bennett patří mně a nikomu jinému!“

Široká krempa černého, plochého stetsonu se pozvedla a John nyní spatřil tvář zohavenou děsivými jizvami.

Začal tušit, koho to má před sebou.

„Nolan!“ zašeptal. „Kid Nolan! Sakra, tys to přežil!“

„Ano!“ zvolal malý zabiják, kterého John nikdy neměl rád. „Ale jak!“ Strhl si stetson z hlavy a John i Bennett viděli, že více než polovinu obličeje má spálenou. Vypadal jako bytost z pekla.

„Cekali jsme na tebe u brodu, Ironheade!“ řekl Nolan. „Dokonce i Hinckley to tam zvládl, i když měl prostřelené rameno! Cekali jsme, dokud na nás nenarazili Yankeeové! Ericsson a Hinckley měli lehkou smrt. Ty rozstříleli. Já jsem se vrhl do řeky a chytil se kmene, který nesl proud. A pak přišel zničený most a požár…“ V té chvíli mu selhal hlas. „Podívej se na mě, Bennette!“ vykřikl. „Teď víš, proč jsem tě stále hledal! S takovým obličejem už život nemá cenu! Ale tebe, Bennette, chci za každou cenu vzít s sebou!“

Strčil revolver zpět do pouzdra a rozkročil se.

„Dokonce ti dám…“

James Bennett ho nenechal domluvit. Tasil kolt a vypálil. Oba vystřelili v jednom okamžiku. Z hlavní vyšlehly plameny a John věděl, že oba trefili.

Vrhl se stranou, když se Bennett otočil k němu a ještě jednou vystřelil. Ucítil tvrdý náraz do boku. Náhle si uvědomil, že v ruce držel kolt a střílel.

Kulky Jamese Bennetta odhodily. Zavrávoral, zakopl o židli a skácel se na zem. Revolver mu vypadl z ruky.

John klečel na kolenou a cítil, jak mu po pravém boku stéká něco teplého. Několikrát přivřel oči, protože měl pocit, jako by kolem něho byla mlha. Těla před ním se mu zvětšovala před očima.

Slyšel hlasy a náhle se ozvaly kroky.

Něčí vlídná ruka ho pohladila po tváři a před očima se mu objevil pramen tmavohnědých vlasů. Ucítil měkké teplé rty, které ho políbily na tvář.

Uvolni] se. Věděl, že už je po všem. Už nebyla žádná Bennettova brigáda, žádný rozsudek smrti.

Vrátil se. K Lucille…