John Kirby

Colorado western 181. Jsme jedné krve

Tři dny stoupal z kopců na severu kouř. Všichni v karavaně byli podráždění. Jezdci, kteří jeli před vozy, mlčeli a nervózně se ohlíželi ke kopcům. Osadníci stále častěji sahali po puškách, kontrolovali postroje a pobízeli zvířata. Ženy netrpělivě křičely na děti. Všem se ve tvářích zračilo vypětí. Dokonce ani Big Jim Radford, vysoký, zarostlý vůdce karavany, se už neusmíval. V očích měl starosti o bezpečí mužů, žen a dětí, které mu byly svěřeny. Od chvíle, kdy spatřil ty sloupce dýmu, věděl, že Siouxové je projet nenechají.

„Myslíš, že to zvládneme, Jime?

Curt Walken, opálený muž v oděvu trapera, pobídl svého koně a přijel k vůdci karavany.

„Možná,“ krátce odvětil Jim.

Pootočil se v sedle a pohlédl na karavanu.

Táhla planinou jako dlouhý had. Velké kryté vozy, koráby prérie. Před každým šestispřeží, někdy dokonce osmispřeží. Povozy působily groteskně, jak byly ověšeny sudy s vodou, náhradními koly, rýči, sekerami a dalším nářadím, které osadníci pověsili na bočnice. Vevnitř měli zásoby, kuchyňské nádobí, prádlo a pár kusů nábytku, se kterým se nedokázali rozloučit. To všechno s sebou osadníci vzali na dlouhou cestu na Západ.

Za mnoha povozy kráčeli koně, kteří byli za uzdy přivázaní ke korbám, za některými dokonce i krávy. Jim cítil, jak se mu sevřelo srdce.

„Číslo pět ať drží tempo!“ zvolal na jezdce před sebou. „Jeď na konec a postarej se, ať se přidá k ostatním!“

Muž přikývl a pobídl svého koně. V oblaku prachu cválal podél karavany. Věděl, že nesmí váhat.

Big Jim svraštil čelo a pohlédl na kouřové signály.

„Tři dny, to je dlouhá doba,“ zamumlal. Otočil se k muži po svém boku. „Ten kouř může být jenom varování, že se nesmíme usadit na siouxském území. Ale může to znamenat i něco jiného.“

„Možná bych měl s pár muži vyjet na výzvědy?“ zeptal se Curt Walken. „Mohl bych Lukea a Marka vzít s sebou. Jsou to zkušení lidé a ty je přece na pár dnů můžeš postrádat.“

„Jestli na nás indiáni zaútočí, nemůžu postrádat jediného muže. Beztak máme na můj vkus v karavaně příliš mnoho žen a dětí. Příliš mnoho těch, co potřebují ochranu, a příliš málo těch, kdo umějí bojovat. Jestli nás napadnou, budeme v pasti.“

„Ženy umějí se střelnými zbraněmi zacházet stejně tak dobře jako muži,“ namítl Curt. Nelíbilo se mu, že by měl nečinně čekat na to, co přijde. Patřil k těm osadníkům, kteří byli odhodlaní bránit to, co jim patřilo. Big Jimův úkol naopak končil příjezdem do Kalifornie.

„Musíme těm rudým parchantům ukázat, zač je toho loket.“

„To je možné.“ Big Jim o tom nechtěl diskutovat. Už přes pláně Západu vedl příliš mnoho karavan na to, aby indiány podceňoval. Byla to země Siouxů, válečnického kmene, který útočil na osadnické treky s fanatickou nenávistí.

Curt obrátil list. „Když jsem odjížděl z Fort Henry, tak se mluvilo o občanské válce. Myslíš, že na tom něco je?“

„Je to možné.“ Big Jim jel klidně, tak jako vždycky. Pouze se neustále rozhlížel po krajině.

„Chtějí rozpoutat válku,“ řekl Curt. „Rád bych věděl, k čemu to bude dobré. Tady je přitom tolik půdy, která jen čeká na majitele.“

Jim se obrátil v sedle a pohlédl na karavanu.

„Co je s číslem pět?“ rozhořčeně zvolal. „Vzkázal jsem jim přece, že se mají držet ostatních! Taková mezera nás může přijít pěkně draho, jestli ty zatracené kouřové signály opravdu něco znamenají!“

Nyní i vůdce karavany viděl, proč ti lidé dělali těžkosti. Zastavil svého koně vedle velkého krytého vozu a poklepal si na klobouk. Uzdy držela žena.

„Musíte jet rychleji, paní Harlowová. Nechal jsem vám to vyřídit. To tu ten muž nebyl?“

„Ale ano,“ odpověděla ustaraná žena. Byla štíhlá a její šaty byly vybledlé. Bylo na ní vidět, že musela těžce pracovat. „Je mi to opravdu líto, Jime, ale zvířata už nemohou.“

„Pak sem musí nějaký jezdec, který je bude pobízet. Kde vlastně je váš manžel?“

„Můj manžel je mrtvý,“ klidně odpověděla, „zemřel ve Fort Henry. Teď jsem s chlapcem sama.“

„Hm.“ Big Jim svraštil čelo. Už si vzpomínal. Ten muž spadl opilý z vozu a ten ho přejel. Proti svým zásadám té ženě dovolil, že se svým synem může v karavaně zůstat. Nahlédl do vozu.

„Kde je váš hoch, madam?“

„Vzadu u Fenshawů.“

Nemusela mu nic vysvětlovat. Viděl sám, jak ji bolí, že ji její syn nechával samotnou.

„U Fenshawů? Přivedu ho. Musí bičovat voly. Když nebudete moct držet tempo, tak vás budu muset poslat na konec karavany. Nemůžeme kvůli jednomu vozu ohrozit všechny.“

Bylo pro něho těžké to říct. Ale soucit ještě žádného indiána neodzbrojil. Za normálních okolností vedl karavanu ten nejpomalejší vůz a nejrychlejší ji uzavíral. Někdy někoho dozadu poslali za trest, protože nebylo příjemné stále polykat zvířený prach. Jinak táhli roztažení a měli dost velké odstupy na to, aby se prach aspoň trochu usadil. Ale tady, na indiánském území, museli postupovat rychle a bez odstupů. První povoz určoval ostré tempo a ostatní se ho drželi, nebo odpadli. A pokud poslední povoz zaostával a už nedokázal náskok stáhnout, pak aspoň nezdržoval ostatní.

Big Jim však za tyto lidi převzal odpovědnost a nechtělo se mu tu ženu nechávat samotnou.

„Je s vámi mladý Harlow?“ zvolal, když dorazil k povozům Fenshawů.

„Jistě.“ Mark Fenshaw, dobrosrdečný muž tak kolem pětačtyřiceti let, něco zvolal do vozu..

Mladý Harlow měl přibližně dvanáct let a rychle rostl. Po svém otci zdědil flegmatičnost, po matce píli. Klidně ležel ve voze, žvýkal stéblo trávy a drze hleděl na vůdce karavany.

„Nasedni si za mě, ale rychle!“ zabručel Big Jim. Mladý Harlow se přikrčil. Vylezl na Big Jimova koně a ten se rozjel.

„Dobře mě poslouchej, Same. Už nejsi dítě a je načase, aby ses choval jako muž. Po smrti svého otce máš jisté povinnosti. Tvá matka potřebuje pomoc, takže laskavě zůstaň v jejím voze. Vím, že tě to nudí tam sedět a držet opratě. Ale je to jeden z úkolů mužů v karavaně. A možná už sis všiml, že tu nejsme na výletě.“

„Máma mi říkala, že jí pomáhat nemusím,“ řekl Sam.

„Proč ses jí vůbec ptal? Tvá matka je hrdá žena,“ trpělivě odvětil Big Jim. „Nebude se o nic prosit. Ale kdybys u ní zůstal, tak bys sám viděl, že to sama nezvládne. Zdržuje karavanu a tím nás všechny ohrožuje.“ Ukázal na obzor. „Neviděls to?“

„Ten kouř? Jasně. Indiánské signály, že?“

„Siouxové. Nelíbí se jim, že osadníci táhnou jejich krajem, a je možné, že nám to přijedou říct osobně. Jestli nás napadnou, tak naše životy nebudou mít cenu jediného centu. Naší jedinou šancí je to, když zůstaneme při sobě. Tvá matka je skvělá žena, ale povoz musí řídit muž. Rozumíš?“

„Hm.“ Sam přikývl a narovnal se.

„Mám ji chránit, že?“

„Přesně tak, Same. Máš zbraň?“

„Tátova stará flinta leží ve voze. Umím s ní zacházet.“ Sam zamyšleně pohlédl ke kouřovým signálům, které stále hrozivě stoupaly k obloze. „Myslíte, že nás napadnou?“

„Můžu říct jen to, že doufám, že to neudělají,“ odpověděl Big Jim. „Ale ty kouřové signály si nedávají jen tak pro nic za nic.“ Opět pobídl koně a pak Sama vysadil vedle vozu jeho matky.

„Snaž se, abyste se drželi ostatních.“ Mrkl na něho. „A buď k mámě hodný. Víš, že to ženy mají rády, i když jsou silné.“

„O.K.“ Sam ještě chvíli váhal, načež vylezl na vůz. „Nechtěl jsem se ulívat, Jime.“

„Já vím.“

„Ale matky vždycky vidí jako poslední, že jejich synové jsou dospělí. Pořád s nimi jednají jako s dětmi. Myslím, že jsem k mámě byl příliš netrpělivý.“

„Pravděpodobně.“ Big Jim se snažil neusmívat. „Snaž se, spoléhám na tebe.“

„To můžete.“ Sam vylezl na kozlík, vzal od matky opratě a švihl voly bičem. „Dělejte, vy kůže líné!“ zvolal. „Vpřed!“

Big Jim jel s poněkud lehčím srdcem zpátky. Tady nebylo možné dělat nějaké cavyky. Dvanáctiletý kluk už byl muž. Mohl jezdit, bránit se a zabíjet nepřátele. Mohl jet ve dne v noci, sedm dnů v týdnu, pokud to bylo nutné. A nyní to bylo nutné.

Curt Walken už ho čekal s novinkami.

„Jud právě přijel z výzvědné jízdy. Viděl velkou skupinu indiánů. Nevšimli si ho.“

„Kde je?“

„Šel se najíst.“

„Přiveď ho.“ Big Jim se otočil k dalšímu jezdci. „Pověz chlapcům, že se mají rozestavit na svá místa. A ať se vozy drží při sobě, za každou cenu.“

„Nějaké problémy, Jime?“ řekl bledý muž.

„Možná. Musíme s nimi počítat.“

Pohlédl na toho muže a byl rád, že sám nemá žádný povoz, žádné hrnce a pánve, žádnou ženu a děti.

Curt se vrátil se zvědem.

„Curt tvrdil, že jsi viděl houf indiánů. Kde to bylo?“ zeptal se Jim.

„Asi deset mil severně odtud.“ Zvěd si utřel ústa. „Myslím, že jich bylo takových čtyřicet až padesát.“

„Byli pomalovaní?“

„Dá se to tak říct. Měli péra ve vlasech a byli pomalovaní.“ Odplivl do písku. „Jenom bojovníci, po zuby vyzbrojení. Táhnou na sever.“

„Poznals, jestli to byli Siouxové?“

„Myslím, že ano. Moc se v indiánech nevyznám. Každopádně vypadali tak, jako by něco museli naléhavě vyřídit. Počkal jsem, až odjedou, a jel jsem přímo sem.“

Big Jim pohlédl na slunce. „Je poledne. Musíme odpočívat.“ Rozhlédl se po karavaně. „Bylo by nesmyslné se teď ještě víc unavovat. A zvířata potřebují vodu.“ Zvedl ruku. „Zastavte!“ zvolal.

Otočil se ke Curtovi. „Pověz mužům, ať postaví hlídky. Pár by jich mělo vyjet do okolí a podívat se, zda neuvidí něco podezřelého. A musí se nakrmit zvířata. Oheň nerozdělávejte.“

„O.K.“

Big Jim si ještě na něco vzpomněl. „A Curte…“

„Ano?“

„Pověz lidem, ať mají zbraně připravené. Snaž se je příliš nezneklidnit, je to jen takové osobní doporučení, rozumíš?“

„O.K.“ Curt pozdravil a odjel. Big Jim neměl chuť na jídlo. Hleděl na obzor.

Jud ho vytrhl z jeho myšlenek. „Myslíš, že nás napadnou?“ Ustaraně pomyslel na svou ženu a tři děti. Další už bylo na cestě. Judovi dva bratři přišli o život při indiánských přepadeních.

„Tady ne.“ Big Jim by tomu rád věřil. Věděl, že indiáni útočí všude. Ale tady, na rovině se spálenou trávou se cítil relativně bezpečně. Daleko na severu se nad obzorem tyčily temné hřebeny hor, na jihu a východě se rovina táhla až k horizontu. Pouze na západě byly houštiny, ale na těch keřích nebylo listí, takže tam se nepřátelé skrýt nemohli. Zkušený vůdce treků počítal s přepadením vždy, tady však ne.

Jen pár mil odtud směrem na západ začínaly kopce. Ty byly porostlé neproniknutelnými křovinami. Ale už o deset mil dál tekla řeka a za ní začínala rovina, která přecházela do prérie, jež se táhla až ke Skalistým horám.

Věděl, že u kopců to bude nebezpečné. To však neznamenalo, že tady jsou v bezpečí.

Pomalu jel okolo tábořiště. Náhle se ozval rozčilený, vysoký hlas: „Počkejte, Jime! Jedete na výzvědy?“ Na vypůjčeném koni za ním jel Sam Harlow.

„Tak nějak.“ Big Jim byl poměrně nevrlý. „Myslel jsem si, že jsme se dohodli, že zůstaneš se svou matkou.“

„Dala mi volno. Luke řekl, že si můžu vzít jeho koně, jestli se chci projet.“ Sam se mnohoznačně usmíval. „Myslím, že Luke se chce mámě dvořit a to mě tam nemůže potřebovat.“

To Big Jimovi připadalo možné. Bylo by to dobré pro oba, pomyslel si. Luke byl vdovec a paní Harlowová též nemohla věčně držet smutek za svého muže.

Big Jim svraštil čelo, když se pomalu rozhlížel okolo. Sam si jeho mlčení vysvětlil špatně.

„No, tak zase zmizím, jestli mě nepotřebujete. Vypadá to, že mě dnes nikde nechtějí.“

„Kdo ti to řekl?“ prohodil Big Jim. „Jenom jsem přemýšlel, nakolik se na tebe můžu spolehnout. Je možné, že se dostaneme do problémů. Pak budu mít tak naspěch, že na tebe nebudu moct brát ohledy.“

„Umím jezdit. Vezměte mě s sebou!“

Big Jim přemýšlel. Pak se rozhodl, že Lukeovi nesmí kazit námluvy.

„Tak dobrá. Ale buď tiše. Chceme vidět, ale nechceme, aby viděli nebo slyšeli nás, rozumíš?“

Hoch přikývl. Tiše se blížili ke křoví. Big Jim byl velmi pozorný. Předklonil se, vytáhl kolt a zkontroloval zásobník. Sam závistivě zašeptal: „Takový kolt bych chtěl taky!“

„Tvůj otec přece měl pušku.“

„Jasně, ale ne revolver. Jenom starou flintu. Ta netrefí bizona ani na sto yardů.“

„Odkud vlastně jsi, Same?“

„Z Kentucky.“

„Tam přece dělají dobré pušky.“

„To je možné. Ale co mám dělat s tou starou flintou? Raději bych měl sharpsku nebo henryovku jako vojáci. A ještě raději kolt – jako vy.“

„Umíš střílet?“

„No ano, trochu. Proč?“

„Mám ještě jeden revolver. Je to stará zbraň, ale střílí velmi přesně. Jenom musíš dávat pozor, aby prach zůstal suchý. Chceš ho?“

„Jistě.“

„Když si ho zasloužíš, je tvůj.“

„A co musím udělat?“

„To se uvidí. Na této cestě budeš mít dost příležitostí ukázat, jestli jsi muž. Když si seženeš náboje, tak ti ten kolt dám a potom budeš moct cvičit.“

„Náboje mám ještě od táty. Lacino koupil celou krabičku, když jsme vyjeli.“ Váhal. „Ale přece si nemyslíte, že mě musíte takto motivovat, abych splnil svou povinnost. To bych udělal i tak. Jsem už…“

„Tiše!“

„Co?“

„Tiše!“

Sam se zmateně rozhlížel a snažil se zjistit, co Big Jima tak zneklidnilo.

„Nenápadně se otočíme,“ zašeptal Big Jim. „Drž se u mě. Až ti dám znamení, tak vyrazíme zpátky k táboru, jako by nám hořelo za patami.“ Usmíval se. „A tak to i bude!“

„Indiáni?“

„Ano. Podívej, tam. Za ten keř.“

„Vidím tam jenom nějakého ptáka,“ zašeptal Sam.

„Ten pták je péro. A to péro je strčené v čelence jednoho indiána na válečné stezce. Jen klid. Jestli si všimnou, že jsme je viděli, tak nás rozstřílejí na cimprcampr.“

Pomalu se otočili a pak zvýšil hlas. „Všechno v pořádku, Same. Myslím, že se teď můžeme jet najíst. Ukaž, jak umíš jezdit! Kdo tam bude první, dostane největší kus masa!“

+ + + + +

Nejdřív se nestalo vůbec nic. Sam se chvíli držel hřívy svého cválajícího koně.

Přece jen jsme jim unikli, říkal si. Potom však uslyšel, jak mu něco prosvištělo kolem hlavy a těsně před něho se do země zabodl šíp. Cítil, jak se mu otřel o rukáv. Potom uslyšel kletbu, která se ozvala z oblaku prachu, v němž jel Big Jim.

A pak se ozval jekot, který naháněl husí kůži. Zpoza kopců vyjeli indiáni, kteří nad hlavami mávali válečnými sekerami.

Sam držel uzdu v obou rukou. Skoro ležel na koni a ohlížel se dozadu. Rudoši je na svých šlachovitých ponících doháněli. Sam svého koně kopal patami do žeber.

Jelo za nimi přibližně dvanáct podivně pomalovaných bojovníků. Ještě stále ječeli a mávali luky, oštěpy, tomahavky a někteří i puškami. Jeli bez sedel, koní se drželi jen nohami a při tom stříleli z luků.

Sam a Big Jim měli nyní naštěstí takový náskok, že byli mimo dostřel šípů a kulek.

„Jeď, co to dá, chlapče!“ zvolal Big Jim hlasem, který prozrazoval bolest. Teprve nyní Sam viděl, že se mu do levé ruky zabodl šíp. „Musíme jim ujet, nebo je po nás!“

„Máme ještě šanci?“ zvolal vyděšený Sam.

„Ještě žijeme!“ Big Jim se ohlédl a zaklel, když viděl, že pronásledovatelé stahují jejich náskok. „Sakra, dohánějí nás!“

Bylo to tak. Rudokožci přestali ječet. Jejich jekot sloužil k tomu, aby nepříteli nahnali strach, a opravdu to tak působilo. Nyní však kromě dusotu kopyt slyšeli už jen svištění šípů.

„Postřílejí nás! Rychleji, Same, rychleji!“

„Ale kůň už nemůže,“ naříkal Sam.

„To si myslíš ty,“ sykl Big Jim a švihl zvíře bičem do slabin.

Sam cítil, jak sebou kůň trhl a potom zrychlil. Motala se mu hlava, když viděl, jak pod ním ubíhala země, jako by ho odnášela bouře. Znovu se ozvalo prásknutí biče. Bolest zvířata pobídla, ale jen na krátkou chvíli. Bylo na nich vidět, že za sebou mají namáhavou týdenní cestu.

Náhle Sam pochopil, že je dostihnou a zabijí, protože toto tempo nemohli vydržet.

Big Jim se ohlédl za sebe a viděl, že indiáni byli blízko. Z hněvu a zoufalství sáhl po koltu a třikrát vystřelil. Netrefil a ani s tím nepočítal. K jeho překvapení se však stalo něco jiného.

„Naši jezdci!“

Sam tomu nemohl věřit, ale skutečně k nim jeli jezdci z karavany.

„Chvála Bohu, jsme zachráněni!“

Cválal k nim tucet mužů. Byli přitisknutí ke koním a v rukou drželi pušky. Třeskly výstřely.

Indiáni zaječeli, když viděli, že jim kořist unikla. Big Jim a Sam projeli mezi jezdci a zvolnili teprve, když prchající rudoši zmizeli.

Curt Walken se usmál na Big Jima.

„Vypadá to, že jsme přijeli v pravý čas. Ještě že byl Jud tak zvědavý a za každou cenu chtěl, abychom jeli za vámi.“ Spokojeně se zasmál, když nabil kolt. „Trochu jsme rudochům tu vyjížďku opepřili, co?“

„Aspoň jste pár z nich trefili?“

„To těžko. Ale nahnali jsme jim strach.“

„Indiánům není snadné nahnat strach.“ Big Jim pohlédl na šíp, který mu trčel z ruky. „Jude, jeď napřed a pověz lidem, ať se připraví na útok. Curte, vytáhni mi ten zatracený šíp.“

Vykřikl, když se Curt dotkl šípu. „Sakra! Ne, nech ho tam, kde je. Nejdřív musíme připravit tábor na útok.“

„Myslíš, že se ještě vrátí?“

„To byl jen předvoj,“ odpověděl Big Jim. Znělo to tak, jako by o tom byl přesvědčen. „Teď přivedou zbytek.“ Postavil se ve třmenech a přivřenýma očima pohlédl do kopců. „Podívej!“

„Nic nevidím!“

„Podívej, tam. Tam se něco hýbe.“

Sam to uviděl jako první a málem se mu zastavilo srdce. Pomalu se k nim pohybovala temná masa. A pak uslyšeli vzdálený dusot kopyt.

Big Jim pobídl koně směrem k tábořišti a už z dálky křičel: „Postavte vozy do kruhu, honem!“

Muži na sebe volali pokyny, bylo slyšet práskání bičů.

Tyto manévry osadníci nacvičovali často. Na chvíli panoval zmatek, ale než se usadil prach, povozy stály v kruhu, se zvířaty uprostřed.

„Připravte vědro s vodou!“ vykřikl vůdce treku. „Ať si děti lehnou na dna vozů, tam budou v bezpečí. Připravte si všechno, čím můžete střílet. Ženy ať nabíjejí pušky. Budou se muset starat o raněné a pak střílet místo nich.“

Skřípal zuby a na čele měl pot, protože bolest v ruce byla nesnesitelná.

„Pomoz mi,“ řekl Samovi. „Rozřež mi rukáv.“ Zadržel dech, když Sam rozřezával rukáv. „Pospěš si, nemáme moc času.“

Vůdce treku se zašklebil, když uviděl tu ošklivou ránu.

„Rychle mi přines whisky z mého rance.“ Chlapec odběhl.

„Co chcete dělat?“ zeptal se vyděšený Sam, když mu přinesl láhev. Pohlédl na pomalovaný šíp. „Chcete ho vytáhnout?“

„To nepůjde,“ odvětil Big Jim, vyplivl korkový špunt a lokl si. Potom nalil trochu whisky na ránu. „To není lovecký, ale válečný šíp. Má zpětné háčky. Musí se uříznout ratiště a zbytek musí vytáhnout doktor. Ale já to chci mít za sebou.“ Ještě jednou si lokl. „Uřež ho, asi dlaň nad ranou. O.K. A teď ho protlačíme na druhou stranu.“

Samovi se udělalo špatně, když viděl, jak Big Jim chytil šíp a tlačil do něj, dokud hrot na druhé straně nevyjel. Musel se otočit.

Big Jim chytil hrot se zpětnými háčky a vytáhl ho. Zavrávoral proti vozu a zasténal bolestí.

„Rychle, whisky,“ hlesl. Chopil se láhve a napil se, jako by to byla voda. Potom zalapal po dechu a zbytek nalil na ránu.

„Přines mi něco čistého, čím bych se mohl ovázat.“

„Já to udělám,“ ozval se ženský hlas. Byla to Samova matka, která tam přinesla obvazy. Obratně ho ošetřila.

„Mnohokrát děkuji, paní Harlowová. Opravdu to umíte. Vy jste to už někdy dělala?“

„Dá se to tak říct.“ Ustaraně na něho hleděla. „Co teď? Napadnou nás?“

„Ano. Už je vidět zvířený prach. Za chvíli se na nás vrhnou.“ Otočil se a zvolal: „Ukažte, co ve vás je!“

Zaútočila na ně horda pomalovaných bojovníků. Jeli v chumlu, mávali tomahavky a ostřelovali osadníky šípy.

Na Big Jimův pokyn začali běloši střílet ze všech zbraní. Cválající poníci klopýtali a padali na ležící zvířata prvních jezdců, která jimi byla utlučena.

Ve vzduchu se vznášel kouř z výstřelů, v palbě nebylo slyšet vlastního slova. Osadníci se kryli všude, kde to jen šlo, a pálili na útočníky.

Boj vypukl náhle a stejně tak náhle se rozhostilo ticho. Indiáni uprchlí mimo dostřel pušek a začali tábor obkličovat.

Osadníci odnesli raněné do vozů. Příliš mnoho mužů padlo, i některé ženy a děti zasáhly oštěpy a šípy.

„Buďte připravení! Malé děti ať zůstanou ve vozech, velké u věder s vodou. To nejhorší teprve přijde!“ křičel Big Jim.

„Myslíš, že budou střílet zápalnými šípy?“ zeptal se vyděšený Curt Walken, jehož tvář byla začazená od kouře.

„O tom nepochybuj. Až nás obklíčí, tak to začne. Ti nevynechají žádný ze svých triků. Od zápalných šípů až po mučednické kůly.“

„O tom už jsem slyšel. Zabalí člověka do mokré zvířecí kůže a ta, když schne, ho pomalu udusí.“ Curtovi přeběhl mráz po zádech. „Já chci rychlou smrt. Nemám chuť jim padnout do rukou živý. Myslíš, že je můžeme zahnat?“

„Musíme!“ řekl vůdce treku. „Poslouchej, Curte, víš, jací Siouxové jsou. Nechci, aby si někdo z osadníků myslel, že se s nimi dá vyjednávat, nebo tak. Buďto pobijeme my je, nebo oni nás.“

„To je mi jasné.“

„Tak to vysvětli i ostatním.“ Big Jim vzhlédl, když jeden z jezdců zahvízdal. „Jedou! Bože, stůj při nás!“

Tentokrát neútočili tak slepě. Pomalu se blížili a stříleli. Osadníci však neměli náladu na to, aby obdivovali jejich styl boje.

„Dobře miřte!“ zvolal Big Jim. „Neplýtvejte kulkami! Připlazil se k Samovi, který držel pušku po svém otci.

„Neztrácej čas s tou flintou, Same. Je tu dost kvalitních zbraní, jednu z nich si vezmi. A hlavně klid.“ Kývl na paní Harlowovou. „Řekněte ženám, ať nabíjejí pušky. A kryjte se.“

„Nemusíte mi říkat, co mám dělat. Co ruka?“

„Kdybych na to měl čas, omdlel bych bolestí.“

Paní Harlowová přiběhla k jednomu raněnému a sklonila se k němu. Náhle ji mezi lopatky zasáhl šíp.

Sam to viděl. Viděl ratiště, které se zbarvilo krví jeho matky. Viděl, jak se se sténáním zhroutila na zem.

Big Jim ho chytil za rameno. Chlapec se bránil a do očí mu vhrkly slzy.

„Zůstaň na svém místě, chlapče!“ zařval Big Jim. „Už jí nepomůžeš! Raději pomoz sám sobě a sejmi toho, kdo to udělal, než dostane i tebe!“

„Ale…,“ vyhrkl Sam.

„Je mrtvá! Už nic necítí. Ani si neuvědomila, co se stalo.“

Byla to milosrdná lež, protože nic nebylo tak bolestivé jako šíp se zpětnými háčky. Musel však Sama uklidnit. A kromě toho všichni věděli, že důležitá je každá puška.

Sam polkl, zvedl pušku, kterou mu Big Jim dal, a zmáčkl spoušť. Zpětný ráz ho málem odhodil a kulka přeletěla vysoko nad hlavami útočníků.

„Tak ne, Same.“ Big Jim nabíjel bez ohledu na to, že měl zakrvácený obvaz. „Pečlivě miř a opři si pažbu o rameno. Dívej se na cíl a mačkej spoušť pomalu, ať se ti nezvedne hlaveň.“ Trpce se zasmál, když Sam další kulkou srazil jednoho indiána z koně. „Tak je to správně, Same. Učíš se rychle.“

Big Jím pohlédl na slunce a ke svému údivu zjistil, že už stojí nad obzorem. Bylo to neuvěřitelné, že boj trval už několik hodin, jeho únava a pach spáleného střelného prachu to však dokazovaly. Neustále střílel na indiány, kteří objížděli tábor. Ti za jízdy téměř nemohli mířit. Byli však v přesile a osadníci už neměli šanci.

Big Jim znal jejich styl boje. Chtěli ještě nějakou dobu takto střílet a zabít co nejvíc bělochů. Kdyby osadníci neměli tolik žen a dětí a kdyby měli víc koní, tak by se odvážili výpadu. Takto však museli zůstat v táboře a doufat, že indiány oslabí natolik, že to vzdají.

Potom však přišel velký úder.

„Zápalné šípy!“ zvolal Curt Walken, kterému ze šrámu ve tváři tekla krev.

„Toho jsem se bál. Museli doufat, že se tu zmocní velké kořisti, když tak dlouho čekali.“ Jeden z vozů již začal hořet. „Rychle, vědra!“ zvolal.

Nezůstalo jen u jednoho vozu. Rozčilený Curt Walken křičel: „Musíme uhasit oheň, slyšíte!?!“ Zaklel a vzal vědro s vodou. Polil jednu z hořících plachet – a pak ho trefil tomahavk.

Bezmocní ranění křičeli, báli se, že zaživa uhoří.

„Všichni z vozů!“ zvolal vůdce treku, když viděl, že požár už nejde uhasit. „A chopte se zbraní!“

Lidé však přestali uvažovat chladnokrevně a horečně se pokoušeli zachránit svůj majetek.

„Zpátky na svá místa, vy idioti, nechte to shořet!“ řval Big Jim, který je násilím odváděl od hořících povozů.

„Co vám ty krámy pomůžou, když budete mít šíp v břiše!“ křičel.

Hned po tom, co lidi přinutil, aby se vrátili na svá místa, přišel další útok. S vítězoslavným ječením a tomahavky, oštěpy a luky v rukou se vrhli proti táboru. Některé zasáhly kulky, jiné udupali koně, ostatní však prorazili.

A pak se ocitli mezi vozy, kde se rozpoutal masakr.

Sam ještě stačil zastřelit jednoho z nich, než prorazili. Pak se schoval pod jeden z vozů. Viděl, jak se Big Jim oháněl puškou. Nechtěl, aby ho Siouxové chytili živého.

Sam se přikrčil, když se před něho do země zabodl oštěp. Potom vylezl zpod vozu a chytil se uzdy jednoho koně, který se nad ním s řehtáním vzepjal.

Bez váhání se vyšvihl do sedla, popadl uzdu dalšího koně, který tam stál, a rozjel se k Big Jimovi, který bojoval o život.

Okolo něj ječeli indiáni. V opojení masakrovali bezbranné ženy a děti, probodávali je oštěpy a skalpovali je.

Muži věděli, že v tomto boji už nemohou zvítězit. Bojovali již jen proto, aby s sebou vzali co nejvíce nepřátel.

Sam přijel k Big Jimovi, který ožil, když ho viděl, protože poznal, že ještě má naději. Probil se k Samovi a vyskočil do sedla.

„Jeď, co to dá!“ zvolal vůdce treku.

Sam přikývl a vyrazil za Big Jimem, který hnal svého koně jako šílenec. Ještě jednou vystřelil na skupinu indiánů a pak vyjel z tábora.

Sam ho následoval. Pevně se držel hřívy koně a snažil se uniknout jednomu indiánovi, v jehož očích se zračila touha vraždit.

Big Jim se neotáčel, jel, jako by mu hořelo za patami. Sam se snažil křičet, ale měl stažené hrdlo. Pak jeho kůň klopýtl a Sam byl katapultován. Měl pocit, že má polámané všechny kosti.

To poslední, co viděl, byl pomalovaný obličej, hrot oštěpu a kopyta okolo.

+ + + + +

Běžící pes, siouxský šaman, stál na kraji vesnice a vítal vracející se bojovníky. Jeli mlčky, jak se slušelo na dospělé muže, a kromě dusotu neokovaných kopyt se občas ozvalo i cinkání věcí, které vezli.

Šamanova pozornost však nebyla upřena na kořist. Přivřenýma očima hleděl na bojovníky a počítal je. Pak se otočil k ženám, které přišli k němu.

„Mnoho jich vytáhlo,“ chladně řekl. „Málo se jich vrátilo.“

Nikdo nebyl překvapený. Ženy byly zvyklé na to, že muži při válečných taženích umírali. Vdova si roztrhala šaty, začernila si tváře uhlíky a nějakou dobu zůstala sama. Vzala všechno, co mrtvému muži patřilo, jeho přikrývky a zbraně, jeho trofeje a amulety, a zakopala to. Tím pohřbila i jeho jméno, které od té chvíle nesmělo být vyslovováno. Přinášelo by to totiž smůlu. Po nějaké době se opět provdala, nebo zůstala sama. Nikdo ji nenutil.

Ženy se rozběhly k mužům a hledaly své manžely. Ty, které je našly, jásaly radostí. Běžely do svých te-pee a pomalovaly si tváře červenou, žlutou, bílou a hnědou, barvami radosti. Mnohé však své muže nenalezly a vrátily se mlčky.

„Buďte vítáni,“ pozdravil Běžící pes muže. Pohlédl na naložené koně, kteří vedle poníků vypadali ještě větší, než jací ve skutečnosti byli.

„Byli jste úspěšní?“

„Byli jsme úspěšní.“ Vysoký býk, náčelník Siouxů, sesedl z koně, přišel doprostřed shromážděného davu a řekl: „Mnozí se odebrali do věčných lovišť. Teď uslyšíme jejich jména naposledy a pak na ně zapomeneme, jako by nikdy nebyli. Nechť Běžící pes zavolá jména všech mužů.“

Šaman zvolal třicet jmen. Pak se slova ujal opět Vysoký býk.

„Mnozí z nás se nevrátili, ale bílých mužů zemřelo mnohem víc, zůstali tam vydáni napospas černým ptákům neštěstí.“ Mávl rukou kolem sebe. „Ukořistili jsme koně a sedla, pušky a přikrývky, potraviny i šaty pro naše ženy. Tyto věci dnes rozdělíme u slavnostního ohně.“

Rozpřáhl ruce a shromáždění se rozešlo. Muži a ženy odešli, pouze jeden bojovník přišel k Vysokému býkovi.

„Ten chlapec, Vysoký býku. Ten chlapec je můj.“

„Víš, že se to nerozhodne teď a tady. Všechno se rozhodne dnes v noci u velkého ohně, Bílý oblaku,“ odpověděl náčelník.

„Já jsem ho zajal, mně patří.“

„Nepatří nikomu z nás.“ Náčelníkova slova zněla káravě. Pohlédl bojovníkovi clo očí a neviděl v nich paličatost, nýbrž obavy. Potom vlídně řekl: „Dítě není kořist jako puška, kterou si člověk vezme. Není jako kůň, kterého si chytí. Rada dnes v noci rozhodne. Howgh.“

Bojovník váhal, pak přikývl a podřídil se. Pomalu přišel ke svému te-pee. Běžící pes chytil náčelníka za ruku.

„Zajatec?“

„Ano. Dítě. Bílý oblak ho chytil a chce ho mít. Má pro to dobrý důvod. Ale musíme se rozhodnout, co je nejlepší i pro toho chlapce.“

„To je správné. Bílý oblak nemá děti. Jistě by tomu chlapci byl dobrým otcem.“

„Na to spoléhám. Toho kluka dostane. Ale bude pro něho dobré, když vyčká rozhodnutí rady starších. Spěch jen málokdy vede k něčemu dobrému. Nedočkaví lovci se často vracejí domů hladoví.“

Šaman se zasmál a vydal se za náčelníkem do jeho te-pee.

+ + + + +

Po setmění se shromáždila rada starších, byl rozdělán oheň a začala se rozdělovat kořist.

Všichni příslušníci kmene stáli okolo ohně. Nejblíže k ohni byli nejstarší muži se svými ženami, pak mladé provdané ženy, rozvedené ženy a neprovdané ženy. Potom bojovníci a mladíci. Mezi nimi pobíhaly a hrály si děti.

Vysoký býk dal každému to, co mu náleželo a co potřeboval. Jednomu bojovníkovi, který neměl pušku, podal pušku, mladému páru, který neměl přikrývky, dal přikrývky. Mouku a slaninu dostali starci a nemocní.

Siouxové tak jako všichni prérijní indiáni nekladli na osobní majetek velký důraz. Bohatství pro ně nebylo důležité, nečinilo bojovníka významnějším.

Jen jednou v životě potřeboval statečný bojovník bohatství: když se chtěl ženit. Pak musel otci dívky darovat koně, přikrývky a zbraně, pokud si chtěl děvče vzít.

To však neznamenalo, že tím na dívku získal výhradní vlastnické právo.

Žena měla právo špatného otce rodiny kdykoli vykázat ze společného te-pee a mohla se vrátit ke své rodině, pokud chtěla. Muž měl v takovém případě právo vyžadovat zpět své dary.

Jestliže došlo k rozvodu, protože se o svou ženu špatně staral, měli pro něho ostatní jen pohrdání. I muž měl právo svou ženu opustit a vzít si jinou. Ale žádný indián neopustil ženu bez jejího souhlasu.

Když byla kořist rozdělená, přivedl Bílý oblak Sama.

Sam měl strach. Během boje cítil spíš hněv než strach. Ale tady, mezi všemi těmi rudochy, kteří na něho hleděli a kteří mu všichni připadali jako nepřátelé, se mu stáhlo hrdlo.

Tak jako všichni chlapci v jeho věku již slyšel hrůzostrašné příběhy o tom, co indiáni dělají zajatcům. A když ho nyní přivedli k ohni, očekával, že ho přivážou ke kůlu a upálí zaživa.

Snažil se však držet zpříma a nedat najevo strach, když na něho pohlédl Vysoký býk. Polil ho studený pot, když spatřil šamana v jeho dlouhém plášti a masce. V záři ohně Běžící pes se svou čelenkou a děsivou maskou nevypadal jako člověk.

„Neměj strach,“ řekl mu Vysoký býk anglicky. „Nic se ti nestane.“

Sam polkl a přál si, aby těm slovům mohl věřit. To poslední, co si pamatoval, byl pomalovaný obličej jednoho bojovníka, který se rozpřahoval oštěpem. Nechápal, jak je možné, že ještě žije.

Díky šoku a pádu z koně ztratil vědomí a to mu zachránilo život. Na poslední chvíli Bílý oblak oštěp sklonil a nezabil toho bezmocného bílého chlapce.

„Zabili jste mou matku,“ řekl Sam. „Zabili jste ji i ostatní.“

„Když letí šíp, nikdo neví, jaký bude jeho cíl,“ klidně odpověděl Vysoký býk. „To je válka. Tvoji lidé umírali stejně tak jako naši. Nezlobíme se na tebe kvůli stanům, které dnes zůstaly prázdné a kvůli ženám, které dnes naříkají. Tak proč se na nás zlobíš ty?“

„Vy jste vším vinni.“ Sam náčelníkovi pohlédl do očí. „Bezdůvodně jste nás přepadli a povraždili mé lidi.“

„Toto je země Siouxů,“ řekl Vysoký býk. „Není to země bílého muže. Když cizinci přepadnou vaši zemi a uloupí vám obživu, copak se nebráníte? To je přece naše právo.“

„Dejte toho kluka sem,“ netrpělivě řekl Bílý oblak. „Mnoho měsíců jsem čekal na syna, ale má žena mi ho neporodila. Zářící voda je dobrá žena a nechci ji opustit. Dej mi toho chlapce, ať moje žena a já máme syna.“

Sam siouxsky neuměl, takže nerozuměl ani slovo.

„Budeš mít syna,“ řekl Vysoký býk. „Bude jako váš vlastní syn. Buď mu otcem a tvá žena matkou. Vychovejte ho jako indiána.“ Obrátil se k Samovi. „Nestane se ti nic zlého. Bílý oblak je velký bojovník. Vezme tě do svého tepee a naučí tě vše, co indián musí znát. Odteď budeš patřit k nám. Budeš se jmenovat Kamenná tvář a budeš synem Bílého oblaka. Domluvil jsem.“

Sam byl příliš mladý na to, aby to, co řekl náčelník, pochopil v celé šíři. Nevěděl, že adopce u Siouxů není ničím neobvyklým, nebo že barva pleti pro ně nehraje roli.

Ukořistěné děti se odevzdávaly bezdětným párům a byly vychovávány stejně jako indiánské děti. Ukořistěné ženy se stávaly příslušnicemi kmene a měly stejná práva jako ostatní ženy, jakmile se provdaly za nějakého bojovníka.

Cizím ženám se tato přirozená zdvořilost a vlídnost Siouxů většinou líbila natolik, že si brzy na život mezi nimi zvykly.

A tak se Sam stal indiánem, aniž by to věděl.

Bílý oblak ho přivedl k jednomu velkému stanu z bizoní kůže – ke svému tepee. Tam ho slavnostně předal své ženě Zářící vodě.

Žena se na vážného, zmateně působícího chlapce usmála. Dala mu najíst a pak ho přikryla dekami, když náhle usnul. Hleděla na jeho uvolněnou tvář a byla spokojená. Pak šla ven za svým mužem.

„Můj manžel mi přinesl velký dar,“ tiše řekla. „Chlapec je ještě slabý, ale brzy bude silný jako ostatní děti. To je dobře.“

Bílý oblak zasněně hleděl do tmy.

„Bude nosit oděv mladého Siouxe,“ tiše řekl. „Bude nosit luk a šípy a budu s ním lovit v horách. Naučím ho naší řeči a naučím ho jízdě bez sedla. Vysvětlím mu moudré zvyky našeho lidu. Pomaluje si tvář a vyjede se mnou na válečnou stezku. To je dobře.“ Položil ženě ruku na rameno. „To je dobře,“ řekl ještě jednou.

+ + + + +

S výchovou začali hned po tom, co se probudil.

Viděl, že jeho staré oblečení zmizelo. Namísto toho našel kalhoty s třásněmi, mokasíny a krátký, kožený kabát. Oblékl si ty věci a pak šel ven.

Venku se hrály děti. Vzaly ho mezi sebe a běžely s ním k řece, kde se koupaly. Když se vrátily, měl Sam hlad jako vlk. Po jídle si řekl, že by měl začít přemýšlet o útěku.

Jenže to nebylo tak jednoduché.

Viděl, že koně bojovníků jsou hlídaní, a nevěděl, kterým směrem by musel jet, aby našel pevnost nebo osadu bílých mužů. A tak s lehkostí svých dvanácti let myšlenky na útěk odsunul stranou a rozhodl se, že se přizpůsobí.

Kdyby byl o pár let starší, určitě by ten zlom nestrávil tak rychle.

Ale život, který poznal ve své původní rodině, jen přispěl k tomu, že zapomněl na to, že byl dítětem bílých rodičů. Od svého věčně opilého otce se dočkal jen nadávek a výprasků, své sedřené matce byl jen přítěží.

A tak ho nyní dojala láska a péče, kterou mu poskytovali jeho noví rodiče. Navíc věděl, že většina chlapců v jeho věku sní o dobrodružném životě, o lovu a rybaření, o jízdě na neosedlaných koních, o noži a luku.

Každým dnem se stále více stával indiánem. Učil se siouxskou řeč a začínal uvažovat jako indián. Smál se a hrál si se stejně starými chlapci, závodil s nimi v šikovnosti a síle.

Zpočátku v takových hrách často prohrával. Ale po nějaké době již byl opálený, měl silnější ruce a širší hruď a mohl se s nimi měřit.

Sam nezapomněl na své dětství a na putování s trekem, ale ta vzpomínka mu nyní připadala neskutečná, jako by patřila do života někoho jiného.

Tady začal skutečně žít. Bílý oblak byl jeho otcem, Zářící voda jeho matkou. Jmenoval se Kamenná tvář. Bylo to pro chlapce, který se stále smál, podivné jméno, ale indiáni měli zvláštní smysl pro humor.

Tak jako všichni synové Siouxů trávil čas hrami, jízdou a lovem. Pak dospěl a jednou zaslechl, že jeho kamarád Šedý kůň, který byl o dva roky mladší než on, musel projít zkouškou mužnosti. Sam se starého šamana zeptal, co to znamená.

„To ti to Šedý kůň ještě nevysvětlil?“ zeptal se Běžící pes, který si zamyšleně prohlížel chlapce, který už uměl siouxsky a který myslel a jednal jako Sioux.

Bylo však vidět, že má bílou krev. Neměl důstojnost prérijních indiánů, jeho oči byly světle modré, jeho vlasy světle hnědé, ve tváři měl bělošské rysy.

Pro kmen to ale nehrálo roli. Mohl by to klidně být i černoch a přijali by ho. Siouxům byla barva pleti nebo výška lhostejná. Pro ně bylo rozhodující srdce a odvaha.

„Šedý kůň je o dva roky mladší než já,“ řekl Sam. „Brzy projde zkouškou. Chci ji také složit, Běžící pse.“ Choval se ke starému šamanovi s úctou, která jinak byla projevována jenom náčelníkům a velkým bojovníkům. Běžícího psa to pobavilo.

„Jakmile je chlapec zralý na zkoušku, zavolají ho,“ odpověděl šaman. „Šedý kůň je připraven. A ty?“

„Jsem připraven,“ odvětil Sam.

„Říkáš, že jsi připraven. Ale nenarodil ses jako indián a žiješ u nás teprve krátkou dobu. Až složíš zkoušku mužnosti, staneš se bojovníkem. Potáhneš s námi proti našim nepřátelům. Budeš nosit válečné barvy a péra a vezmeš si nějaké děvče za ženu. Ale to všechno ještě z chlapce muže nedělá. Muž musí vyrůst.“

„Jsem připraven,“ řekl Sam ještě jednou.

„Zkouška to ukáže. Vyzkoušíme, jak se umíš ovládat, jakou máš odvahu a jak jsi šikovný,“ řekl šaman. „Budeš muset projít třemi zkouškami. To je všechno, co se o tom mladý muž předtím dozví. Jen Manitou ví, zda splní podmínky.“

„Dá mi sílu,“ tiše, ale přesvědčeně řekl Sam. „Jsem připraven.“

„To je dobře. Tvá zkouška začne, až se zrodí nový měsíc. Teď běž k Bílému oblaku a pověz mu to. Domluvil jsem.“

Otec se hrdě usmál, když mu o tom řekl. I Zářící voda zakryla bolest ze ztráty, kterou brzy měla utrpět, úsměvem.

Dítě, které jí bylo darováno, se již brzy mělo stát mužem a mělo ji opustit. Nevěděla, jak vypadá zkouška, která čeká jejího syna, Bílý oblak, který jí rovněž kdysi prošel, o tom nikdy nemluvil.

Za vesnicí postavil malý přístřešek a přikázal Samovi, aby tam zůstal sám s duchy, aby prosil o jejich pomoc při nadcházející zkoušce.

„Osvoboď se od strachu a slabosti, můj synu,“ řekl. „Najdi sám sebe a mluv s dobrými duchy. Propůjčí ti sílu, až přijde ta pravá chvíle.“

„Co se stane, když ve zkoušce neobstojím?“ zeptal se Sam.

„Pak na mě padne hanba,“ tiše odpověděl Bílý oblak.

„Já obstojím,“ slíbil Sam.

„To je dobře. Zkouška ukáže, zda se hoch stal mužem. Každý musí rozhodnout sám, kdy je připraven ji složit. Zůstaň ještě chvíli s ostatními chlapci, jestli chceš. Nikdo tě do toho nenutí. Ale jestli se rozhodneš a selžeš, budou tebou a tvou rodinou všichni pohrdat. Není zlé počkat. Ale je nečestné přecenit se a selhat.“

„Já ve zkoušce obstojím,“ řekl Sam ještě jednou. „Děkuji ti, otče.“

Zůstal v přístřešku sám a přemýšlel o tom, co ho čekalo.

Zkouška byla u všech indiánských kmenů stejná, lišila se jen v maličkostech. Měla velký náboženský význam a měla mladému muži zdůraznit.

že se vstupem do světa dospělých jsou na něho poprvé kladeny požadavky.

Dětství bylo pro indiána nejšťastnějším obdobím jeho života. Dětem nebylo odepřeno žádné přání, byly hýčkány a dospělí k nim nebyli nevlídní. Tělesné tresty byly u indiánů něčím zcela neznámým.

Děti byly nejdůležitějšími příslušníky kmene a nejdůležitějším úkolem dospělých bylo chránit Štěstí a bezpečí dítěte. Z toho vznikalo nerozpojitelné duchovní pouto.

I Sam se ze strany svých rodičů dočkal takové neomezené lásky a péče a sám je též měl rád.

Na svůj předchozí život už si vzpomínal jen matně. Tato vzpomínka však byla otráveným šípem v jeho nitru. Díky ní byl mnohem vážnější než jeho přítel Šedý kůň. Nedokázal nalézt vnitřní klid, často hloubal.

A tak seděl až do noci a přemýšlel o nadcházející zkoušce.

Šedý kůň a několik ostatních chlapců ji nedávno složilo. Jeho zkouška měla začít za několik dnů. Brzy měl vyjít nový měsíc.

Snažil se myslet na radu Bílého oblaka a zbavit se všech slabostí. Začal nabývat přesvědčení, že dobří duchové budou stát při něm. A pak usnul.

+ + + + +

Na nebi svítil srpek měsíce, když za ním přišel Běžící pes, starý šaman Siouxů. Měl na sobě svůj dlouhý hábit a masku. Stál před malým přístřeškem a volal na Sama, který se chvěl rozrušením.

„Kamenná tváři, jsi připraven?“

„Jsem připraven.“

„To je dobře. Odteď jen půjdeš za mnou a budeš tiše. Vyzuj si mokasíny a svleč si šaty. Budeš mít jen bederní roušku a nůž, to je všechno. Půjdeš se mnou a musíš mlčet. Rozumíš?“

„Rozumím.“

Sam dělal to, co mu šaman přikázal. Vyšel z přístřešku jen v bederní roušce a s nožem v pravé ruce. Starý šaman na něho pohlédl, pak zvedl pravou ruku a vydal se k okraji mýtiny, na níž stál Samův přístřešek.

Sam kráčel za ním. Myslel jen na to, že musí být tiše.

Když šlápl na trn z kaktusu, pochopil, co ten příkaz znamená.

Zabolelo to. Ostrý, dlouhý trn se mu zabodl hluboko do paty a Sam málem vykřikl bolestí. Zadržel však dech a ovládl se.

Věděl, že by selhal už u prvního úskalí, kdyby se poddal bolesti. Mlčky si trn vytrhl a pak šel dál za šamanem.

Znovu šlápl na trn, ale opět zadržel dech a pak si trn vytáhl. Ostré kameny téměř necítil, protože byl zvyklý chodit bos. Trnité větve, které ho švihaly do tváře a do těla, ho však doháněly k slzám.

Běžící pes zvolil tuto cestu trním záměrně. Jeho chránil oděv, ale Sam byl téměř nahý a větve, které ho švihaly, ho celého rozedraly. Na jednom návrší se Běžící pes zastavil.

„Šel jsi stezkou bolesti a dokázal jsi bolest překonat. To je dobře. Teď zůstaneš tady v divočině, sám, jen se svým nožem. Zůstaneš tu, dokud měsíc nezajde a dokud se nezrodí nový. Můžeš žít, jak chceš, můžeš jíst, co chceš, pít, co chceš. Musíš ale zůstat sám, dokud nenastane čas návratu. Nesmíš s nikým mluvit a nikdo tě nebude hledat. Teď běž!“

Sam se vydal do temnoty.

Tato zkouška byla těžká. Těžká a životně důležitá. Těžká proto, že byl po celý měsíc odkázán sám na sebe. Životně důležitá proto, že bojovník byl často vystaven situacím, kdy mu zkušenosti z tohoto měsíce mohly pomoci.

Sam náhle pochopil, že selhání při této části zkoušky by pro něho znamenalo smrt. Možnost, že by selhal a vrátil se, neexistovala.

Musel si postavit přístřešek a sehnat potravu. Jeho jedinými pomocníky byl jeho rozum a nůž.

Odhodlaně kráčel dál temnotou. Dorazil ke skále, posadil se na ni, schoulil se a tak usnul.

Probudil se celý rozlámaný, všechno ho bolelo, cítil žízeň. Slízal rosu ze skály a pak se pomalu protáhl.

Šaman ho zanechal v pustině za houštinami, v nichž se skrývala vesnice. Jak rád by se vrátil!

Namísto toho však šel opačným směrem. Po několika mílích se posadil a začal uvažovat.

Potřeboval potravu, vodu a střechu nad hlavou. Oheň rozdělat nemohl, musel jíst syrové maso, pokud by se mu něco povedlo ulovit.

Počasí ušlo, přestože noci již byly chladné. Byl pozdní podzim.

Snažil se myslet na všechny ty zdánlivě nedůležité maličkosti, které se naučil. A nyní pochopil, že to nebyly dětinské hry. Každá maličkost mu nyní mohla pomoci přežít.

Z větve jednoho zakrslého keře si vyrobil luk a šípy, na něž nasadil kamenné hroty.

Začal si vyrábět past na zajíce a z lýka udělal několik provázků.

Noc přišla rychle, ještě vůbec nebyl hotov.

Znovu utišil žízeň ranní rosou, kterou slízal ze skály. Ale to ani zdaleka nezahnalo žízeň. Věděl, že nevydrží, pokud brzy nenajde vodu.

Na úpatí jednoho trouchnivého stromu ji našel. Rukama vyhrabal díru a v ní skutečně byla trocha vody. Pak chytil zajíce. Podřízl ho a napil se krve. Nato mu stáhl kůži a snědl syrové maso.

O něco později našel malou jeskyni, kde mohl nocovat. Nastražil past a lukem zastřelil jednoho ptáka, starého, takřka nepoživatelného supa. Jednou málem ulovil srnu.

Byl to tvrdý život, ale naučil ho poznat a využít své schopnosti.

Potom si řekl, že to je vhodná chvíle pro to, aby si vyrobil amulet. Ten každý dospělý indián nosil neustále při sobě. Tento magický předmět mu měl zajistit náklonnost Štěstěny.

Z kůže prvního zajíce, kterého ulovil, si vyrobil váček a do něj nejdřív uložil hrot šípu, kterým zvíře trefil. Ten šíp mu skutečně přinesl štěstí. Pak k němu položil péro supa. Měl smysl pro humor.

Jako vzpomínku na své lovy v divočině tam přidal i hrst vyschlých bobulí a úlomek jakéhosi lesklého kamene.

Později tam mohl přidat ještě další věci. Mohla to být kulka, která ho netrefila, nebo vlasy jeho kamaráda.

Když se zrodil nový měsíc, vrátil se do své vesnice.

Běžící pes ho očekával. Přivedl ho k velkému ohni. Shromáždila se tam celá vesnice a zraky všech byly upřeny na Sama – tak jako kdysi, když ho tam přivezli.

Běžící pes zvedl ruce a nahlas zavolal duchy severu, jihu, východu a západu. Zvolal velkého Manitou a duchy věčných lovišť. Pak se otočil k Samovi.

„Mluv pravdivě, synu Siouxů. Pomáhal ti někdo?“

„Nikdo.“

„Mluvils s někým?“

„S nikým.“

„Kradls?“

„Ne.“

„Můžeš odpřísáhnout, že jsi žil sám, bez pomoci lidí, démonů, bohů nebo duchů?“

Byla to past a Sam si to uvědomil, než odpověděl: „Žil jsem sám, bez pomoci živých tvorů, kromě zvířat a ptáků, které mi poslali dobří duchové. Ale mohu odpovídat jen za tento svět, za svět duchů odpovídat nemohu.“

„To je dobře,“ řekl šaman a otočil se k ohni. „Toto je poslední zkouška. Jestli jsi lhal, budeš trpět. Pokud jsi mluvil pravdu, nic se ti nestane. Ukaž jazyk.“

Sam chvíli zmateně váhal, ale pak poslechl. Šaman bleskově vytáhl z ohně rozžhavené železo, přistoupil k Samovi a dotkl se železem jeho jazyka.

„Bojovníci!“ zvolal. „Obstál!“

Ozvalo se divoké bubnování a pak začali shromáždění muži a ženy tančit.

Po nějaké době ženy ustoupily a přenechaly prostranství bojovníkům, kteří na sobě měli své válečné šperky. Bojovníci tančili v rytmu bubnů. Přijali Sama mezi sebe.

Sam byl tou ceremonií poněkud zmaten. Seděl vedle Bílého oblaka a pozoroval tanečníky. Nedovedl si vysvětlit, proč si nespálil jazyk, když se ho šaman dotkl rozžhaveným železem.

Bílý oblak se usmíval.

„Ústa člověka, který lže, jsou suchá strachem. Železo spálí jazyk, který lže. Ústa muže, který hovoří pravdu, jsou mokrá a železo mu nezpůsobí bolest.“

Sam nyní chápal, jak moudrá byla ta zkouška.

Tanec trval až do rána. Hvězdy bledly a pak nad obzor vyšlo slunce. Unavení bojovníci odešli do svých stanů. Sam byl nyní muž a již nemohl žít v te-pee svých rodičů.

Šedý kůň ho vzal za ruku a společně odešli k velkému te-pee mladých bojovníků, kteří ještě nebyli ženatí.

Sam spal až do poledne. Pak šel k řece a vykoupal se. Když se vrátil, posadil se s ostatními k hrnci s kukuřicí a fazolemi.

Po jídle si ho Bílý oblak zavolal k sobě. Předal mu luk, toulec s šípy, tomahavk a pušku.

„Tyto věci patří tobě,“ hrdě řekl. „Nejsou to velké dary. Sám jsem je pro tebe vyrobil, když jsi byl pryč. Ta puška je z karavany. Vezmi si ty věci a braň s nimi práva svého kmene.“

„Děkuji ti, můj otče,“ řekl Sam. „Budu ty věci ctít.“

„Nejsou nic ve srovnání s radostí, kterou jsi přinesl do našeho te-pee. Přivedl jsem ti i dobrého koně. Je tvůj.“ Bílý oblak poněkud váhal. „To je všechno, můj synu. Takový je náš zvyk, rozumíš?“

„Směl jsem u vás žít a patřím k vám,“ řekl dojatý Sam. „Darovals mi koně a zbraně a teď se o sebe můžu a musím starat sám. Chci statečně bojovat a chci domů přinést mnoho skalpů. A…“ Sam zrudl, „až budu mít ženu, bude vás mít ráda i ona. A bude vás ctít.“

„Bojovník potřebuje ženu,“ řekl Bílý oblak. „Dobrou ženu, která se mu stará o oblečení, která mu vaří, ošetřuje ho a rodí děti. Řekni, Kamenná tváři, už sis na nějakou dívku myslel?“

„Může si chlapec myslet na ženu?“

„Už nejsi chlapec.“

„Ale ještě nejsem bojovník. Ještě jsem se nevydal na válečnou stezku a nemám právo nosit péra. Nejdřív si to musím zasloužit. Teprve jako muž budu mít právo myslet na ženu.“

„Hovoříš moudře, můj synu,“ hrdě řekl Bílý oblak. „To je dobře.“ Pohlédl na ostatní mladé bojovníky. „Šedý kůň na tebe čeká, chce s tebou mluvit. Už jsi slovům starého muže naslouchal dost dlouho. Běž a zeptej se ho, co po tobě chce.“

„Slova mého otce jsou slova moudrosti. Rád se poučím. Šedý kůň může počkat.“

Bílý oblak se nad těmi prozíravými slovy pousmál a postrčil Sama směrem k jeho příteli.

„Umíš dobře mluvit. Možná budeš brzy sedět v radě starších,“ řekl s úsměvem a otočil se. „Teď už běž k ostatním.“

„Ano, Bílý oblaku.“

„A Kamenná tváři…,“ řekl Bílý oblak jako by mimochodem a zamyšleně pohlédl na mraky na západě. „Jestli budeš chtít nějakou ženu a budeš potřebovat prostředníka, nebo jestli bude cena za ni příliš vysoká, tak neváhej a přijď za mnou. Mám koně a spoustu věcí, kterými si můžeš ženu získat. Pomůžu ti, kdykoli to budeš potřebovat.“

„Jak může muž stát sám, aniž by vrávoral, když se opírá o starý strom? Když si budu chtít získat ženu, budu ji muset získat bez pomoci těch, kdo mi dali už tolik.“

„Hovoříš jako hrdé dítě. Ale počkej, až do tvých žil vstoupí oheň a až budeš chtít pryč z velkého stanu! Mysli na má slova.“

„Budu na ně myslet.“

„To je dobře. Kéž při tobě stojí všichni bohové.“

„I při tobě, Bílý oblaku.“

Šedý kůň ho už netrpělivě očekával. Rozrušeně mu pověděl o novince, která se právě rozkřikla.

„Z jihu přijel posel. Mluvil s Vysokým býkem. Připlížil jsem se k jeho te-pee a dozvěděl jsem se, že vypukla velká válka s Apači na jihu. I my vytáhneme na válečnou stezku. Posel přišel od náčelníka Čejenů Velkého orla.“ Šedý kůň se zachechtal. „Budeme bojovat bok po boku a ukořistíme mnoho koní, potravin, pušek a skalpů.“

Sam věděl, že indiánské kmeny spolu ustavičně vedou války a že přepadení jsou na denním pořádku.

Při takových přepadeních vtrhla horda bojovníků do nepřátelské vesnice, pobila muže, unesla děti a ženy a uloupila vše, co mohla odnést. Nejcennější kořistí byli koně a zásoby na zimu.

Kmeny se přitom nechtěly navzájem vybít. Považovaly to spíš za hru, při které mladí bojovníci mohli prokázat svou šikovnost.

Taková přepadení bývala označována jako válka, ale nepřátelství netrvalo dlouho, bylo zapomenuto hned po boji.

Spojenci a protivníci se při těchto taženích neustále měnili. Mnoho statečných bojovníků nosilo „hole vítězství“, které byly zdobeny četnými péry, přičemž každé znamenalo jedno vítězné tažení.

Sam toužil po tom, aby si mohl taková péra vydobýt.

Šedý kůň měl pravdu. Čejenský posel se s Vysokým býkem dohodl na tom, že jeho bojovníci společně s Velkým orlem přepadnou Apače, kteří žili na jihu.

Náčelník vyšel ze svého te-pee a promluvil ke shromážděným bojovníkům: „Přišel náš bratr a poprosil nás, abychom mu dali naše nejstatečnější bojovníky, kteří by s Cejeny vytáhli proti Apačům. Určitě už jste slyšeli o náčelníkovi Apačů. Jmenuje se Cochise. Je to velmi statečný muž.“

Sam už o něm slyšel. Cochise byl mezi indiány znám a osadníci a Mexičané se ho velmi obávali. Běloši, kteří s Apači zarputile bojovali, mu říkali „Bič jihu“. Vyprávělo se o děsivém mučení, které Cochise vynalezl a které zkoušel na běloších i na svých rudých bratrech. Žádný běloch nevyslovil jeho jméno, aniž k tomu připojil nadávku.

„Je to velký bojovník,“ dodal Vysoký býk. „Má na své straně mnoho statečných mužů a rozumí umění války. Naše bratry Čejeny olupoval tak dlouho, až proti němu vytáhli do války, jinak by je zničil. Jestli chcete, můžete se k nim přidat.“

Náčelník svým bojovníkům nemohl nic přikázat. Mohl je přemlouvat nebo prosit. Ale rozkazy či disciplína bělošských vojáků byly pro indiány něčím neznámým. Dělali si, co chtěli, a kdy chtěli.

Jediný trest, který náčelník mohl vynést, bylo vyhnání z kmene. Tento trest pro indiána znamenal smrt. Ale mohl být vynesen pouze se souhlasem většiny kmene. Trestala se jím zbabělost nebo vražda.

Vysoký býk proto svým bojovníkům nepřikázal, aby s Cejeny bojovali, jenom jim dal své svolení, pokud by chtěli jít.

Odpověděli mu hned.

„Jdu s ním,“ řekl Šedý kůň a vzal Sama za ruku. „A Kamenná tvář pojede se mnou.“

„Jdu s ním,“ ozvalo se ze všech stran a mladší i starší bojovníci přišli ke svému náčelníkovi.

Vysoký býk zvedl ruku.

„Vyslechněte si má slova,“ řekl vážným hlasem. „Jet do boje proti Apačům je čestnou povinností. Neméně čestnou povinností je bránit te-pee našich žen a dětí. Proto nemůžete odjet všichni. Ať do boje vytáhnou mladší bojovníci, kteří tak budou moct ukořistit své první skalpy. Starší ať zůstanou a chrání vesnici. Domluvil jsem.“

Několik starších bojovníků bylo nespokojených, ale pak museli přiznat, že to je moudré rozhodnutí.

Šedý kůň hořel nedočkavostí a hned si běžel pro koně a zbraně. Sam nebyl o nic klidnější. Rychle se připravil a pak se rozloučil s Bílým oblakem a Zářící vodou.

S čejenským poslem odjelo asi dvacet mladých bojovníků.

Samovi se hlavou honily myšlenky. Byl rozrušený vyhlídkou na boj a byl rád, že je se svými přáteli. O válce, o tom, že bude muset zabíjet a že možná sám zahyne, nepřemýšlel.

Tak jako ostatní mladí muži si představoval boj jako nějakou hru. Jediným rozdílem byly zbraně. Tato válka však vlastně měla být jen další školou, v níž si měl zdokonalit své schopnosti. A pokud by byl úspěšný, pak by odměnou bylo místo mezi bojovníky u táborového ohně.

Byl rád, že dostal příležitost prokázat svou odvahu.

+ + + + +

Siouxové ho unesli, když mu bylo dvanáct. Pět let žil jako chlapec, pak složil zkoušku a stal se bojovníkem.

Během těchto pěti let zuřila občanská válka, o které se mluvilo už dlouho předtím. Tato válka proměnila Jih v bojiště, když Sherman táhl Georgií k moři. Potom válka skončila.

Vojáci Konfederace, kteří toužili po míru, chtěli začít nový život a vydali se na Západ, Jih byl zničen a bylo jasné, že to potrvá dlouho, než se z války vzpamatuje. Sever byl plný osvobozených otroků, kteří hledali zemi zaslíbenou a nalezli vykořisťování, bídu a hlad.

Přišla chvíle Západu.

Cochise tento vývoj předvídal a věděl, že indiáni proti bělochům bojují v bezvýchodném boji. Neustále vysílal své muže do pouště, aby přepadali karavany. Pokaždé však při tom několik Apačů padlo. A často na navracející se bojovníky číhali Mexičané, kteří chtěli Cochiseho kmen vyhubit.

Jenže Cochise byl Bič jihu.

Apačské území leželo v poušti na severu Nového Mexika, sahalo až k vysočině, která ohraničovala poušť.

Vedla přes něj jihokalifornská stezka. Na prérii a na sever od ní žili Čejeni a Siouxové a ještě dál na sever Dakotové.

Středozápad od kanadské hranice až po Rio Grande patřil indiánům. A ti chovali až fanatickou nenávist vůči bělochům. Bělochům, kteří proti nim stále častěji posílali po zuby ozbrojenou kavalerii. Bělochům, kteří vypalovali indiánské vesnice a kteří ty, co přežili, drželi v rezervacích. Většina z nich byla v nehostinných oblastech, v bezcenných bažinách, kde prérijní indiány rychle zabíjel hlad a bahenní horečka.

Mnozí z rezervací, jejichž hrůzy v ničem nezaostávaly za indiánským mučením, prchali. Spojovali se do hord, přepadali karavany a pak bojovali s kavalerií. A mezitím se uzavíraly další a další smlouvy, které obě strany porušily ještě předtím, než oschnul inkoust.

Běloši nezadržitelně postupovali a indiáni, kterých j tak bylo méně a kteří byli nyní oslabení, jim stáli v cestě.

Tři nebo čtyři indiánské kmeny z východnějších oblastí již byly zcela vyhubeny. Ostatní byly vytlačovány do loveckých revírů svých starých nepřátel, díky čemuž vypukaly nekonečné války.

Bylo jasné, že většina indiánů bude vyhlazena a že jen pár z nich přežije a bude živořit v rezervacích.

Cochise věděl, že nemůže zvítězit, a přesto zarputile bojoval dál. Chtěl si i při porážce vynutit respekt svých nepřátel.

Bojoval, dokud běloši nebyli nuceni uzavřít mírovou smlouvu. Tu však nikdy nemínili dodržet a brzy po tom, co smlouvu porušili, Cochise opět vytáhl do boje proti modrokabátníkům. Apači ovládli jih Nového Mexika.

Za této napjaté situace Sam se skupinou mladých Siouxů a Čejenů vytáhl na válečnou stezku.

Čejeni se po cestě smáli a žertovali, protože indiáni měli velký smysl pro humor, byť si běloši mysleli něco jiného. Rádi si utahovali z druhých.

Sam jel jako ostatní bez sedla. Nedočkavě vyhlížel nepřátele. Stejně jako jeho přátelé měl kožené kalhoty a mokasíny.

Na krku měl zavěšený amulet, u pasu mu visel skalpovací nůž a tomahavk, na levém rameni luk a toulec s šípy, které mu daroval jeho otec. V rukou uvolněně držel pušku. Zatím neměl žádná péra, obličej a tělo si však pomaloval červenou a žlutou barvou.

I Šedý kůň dal své nadšení z boje najevo tím, jak se pomaloval. To u mladých bojovníků bylo obvyklé. Starší bojovníci se většinou omezovali jen na pár červených čar ve tváři a žluté a černé kruhy na těle. Každý bojovník se mohl pomalovat, jak chtěl, válečné barvy neměly žádný symbolický význam, sloužily jen k zastrašení nepřítele.

Náhle Čejeni spatřili jednoho zvěda a ztichli.

„Tři míle odtud leží apačská vesnice,“ řekl. „Na naší straně jsou dva strážní.“

Velký orel přikývl a pokynul pěti svým mužům, aby vyřídili strážné. Zbytek bojovníků měl počkat v bezpečné vzdálenosti, dokud se těch pět mužů nevrátí. Po nějaké době přišli zpět a pověděli jim, že strážné zneškodnili.

Mlčky a opatrně vyjeli k vesnici.

Teď už nikdo nežertoval, nikdo se nesmál. Byli napjatí, když se dostali do kopců. Cesta vedla mezi zvětralými skalami. První jezdci slezli z poníků a pak se nějakou dobu plazili. Potom vstali a mávli na ostatní. Nato se celá horda rozjela směrem k vesnici.

Křičeli a ječeli, mávali zbraněmi. Tak vtrhli mezi apačské chýše.

Těch několik Apačů, kteří byli při přepadení překvapeni mezi chatami, padlo už v prvních vteřinách.

Šedý kůň triumfálně zaječel, když oštěpem proklál jednoho z Apačů, potom seskočil z koně, vytáhl nůž a zmocnil se své první trofeje.

Sam uhnul letícímu tomahavku. Vesnicí se ozývaly výkřiky triumfu a bolesti. A pak náhle boj skončil. Velký orel vydal několik pokynů.

„Vezměte koně!“ zvolal. „Seberte všechny zbraně a deky a sbalte je. Vezměte si ženy, které chcete, ale děti nechte tady. Honem!“

Běželi od přístřešku k přístřešku a brali s sebou zbraně, přikrývky a potraviny, občas i nějakou hezkou kůži. Nechávali tam pouze osobní věci, jako skalpy, péra a amulety.

„Velký boj,“ spokojeně řekl Šedý kůň. Byl zakrvácený a na opasku mu visel čerstvý skalp. Pohlédl na Sama.

„Hej, ty jsi ještě neukořistil žádný skalp?“

„Ne,“ stroze řekl Sam. Měl vůči skalpování odpor. Nedokázal si vysvětlit, proč.

„Jsi zbabělec,“ řekl Šedý kůň. „Sioux potřebuje skalpy, aby si mohl ozdobit tepee. Co si jednou pomyslí tvá žena, když tvé te-pee bude bez výzdoby?“

„Nejsem zbabělec,“ chladně odpověděl Sam. „Hanobit mrtvé, to je zbabělost.“

„Ty říkáš, že jsem zbabělec?“ Hněvivě na Sama pohlédl. „Ty pochybuješ o mé odvaze?“

„Měli byste raději méně používat jazyk a víc mozek,“ sykl Sam. „Apači nejsou přece bezbranné děti, nenechají nás odtáhnout jenom tak. Brzy se vydají po našich stopách, aby si vzali zpět, co jsme jim uloupili. Raději jeďme pryč!“

„Nezapomenu na to, že jsi o mně řekl, že jsem zbabělec,“ nenávistně zabručel Šedý kůň. „Ještě si o tom promluvíme.“

„Já jsem tě nenazval zbabělcem. To ty jsi mě tak nazval, protože nechci hanobit mrtvé. Očekáváš ode mě, že na to zapomenu?“

Šedý kůň se nevrle otočil a pobídl svého koně. Sam se vydal za ním.

Náhle Sam spatřil v křoví před nimi záblesk. Než si uvědomil, že se tak leskne hlaveň pušky, než pochopil, že střelec míří na Šedého koně, udělal jeho poník ještě jeden krok a Sam instinktivně strčil do Šedého koně, takže málem spadl z koně. Kulka však přeletěla nad ním.

Šedý kůň se rychle narovnal, zvedl pušku a vystřelil do keře.

Nyní bojovali o život.

Z keřů vyrazila horda ječících Apačů, na Čejeny a Siouxy se snesly tomahavky a šípy.

Sam odrazil jeden tomahavk puškou. Pak jeho koně zasáhl oštěp a zvíře se zhroutilo na zem. Sam se převalil a hned vyskočil na nohy.

„Budu bojovat po tvém boku!“ zvolal šklebící se Šedý kůň. „Uvidíš, jestli jsem zbabělec!“

„Šetři dechem,“ odsekl Sam. „Jestli sis toho ještě nevšiml, tak jsme v pasti.“

Sam nepřeháněl. Apači byli v přesile a právě se je snažili obklíčit.

Strhl se krvavý boj muže proti muži a Sam jen těsně uhnul dalšímu letícímu tomahavku a oštěpu. Krvácel z rány na rameni. Když uslyšel přidušený výkřik Šedého koně, otočil se a uviděl, že mladík leží na zemi. Nad ním stál Apač, který se ho právě chystal zabít.

Sam se vrhl proti nepříteli, dostal však úder do hlavy a zamotala se mu hlava. Klesl na kolena a očekával smrtící úder.

Ten však nepřišel.

Náhle se ozvalo ostré zvolání a boj skončil stejně náhle, jako začal.

Velký orel byl se svými bojovníky obklíčen. Sam, který byl po tom úderu ještě stále malátný, se opíral o Šedého koně. Oba strnule hleděli na kruh nepřátel.

„Chtějí nás zabít,“ řekl Šedý kůň s chladným výrazem ve tváři. Pouze jeho oči prozrazovaly bolest. V boku mu zela rána, z níž mu vytékala krev, která vytvořila tmavou skvrnu na jeho kožené nohavici. Sam mu ránu prohlédl a zjistil, že není nebezpečná.

Vstali, když uviděli vysokého indiána, který jel ke shromážděným bojovníkům. Uvolněně v rukou držel pušku, za opaskem měl nůž. Nebyl pomalovaný válečnými barvami, díky čemuž vypadal ještě důstojněji.

Seskočil z koně a vydal se k bojovníkům a jejich zajatcům.

„Jsem Cochise,“ řekl. „Kdo je váš vůdce?“

„Jsem Velký orel. Já je vedu.“ Čejen nepřátelsky hleděl na obávaného apačského náčelníka. „Lid, jehož jsem náčelníkem, už tolikrát trpěl kvůli Apačům. Loupili jste naše ženy a děti. Proto jsme přišli, abychom si vzali to, co nám patří.“

„Ale nevedeš jen bojovníky svého lidu.“ Cochise pohlédl na Siouxe. „Jaký spor mám se Siouxy?“

„Žádný,“ řekl Velký orel. „Zavolali jsme je jako své bratry do války a jako bratři s námi bojují. Copak je to křivda?“

„Být někomu bratrem nemůže být křivda,“ odvětil Cochise. Pohlédl Velkému orlovi do očí. „Jsi můj zajatec a když budu chtít, zemřeš. Učinili jste mému lidu velké bezpráví a takové bezpráví nemůže zůstat nepotrestáno. Víš to?“

„Copak jsme děti, abys nám slovy nahnal strach?“ Velký orel bez obav hleděl svému nepříteli do očí. „Jsme ve tvých rukou a můžeš nás zabít, kdykoli budeš chtít, pokud to bude tvá vůle.“

„Není to má vůle.“ Cochise podal jednomu ze svých bojovníků pušku a otočil se k zajatcům.

„Poslouchejte, muži Čejenů. Poslouchejte, muži Siouxů. Před několika měsíci bych bezpráví, které jste tu spáchali, potrestal. Ale jisté věci se změnily a proto už nemůžeme jít po stezce našich otců. Jsme všichni bratři, Apači, Čejeni, Siouxové, Dakotové. Lid z hor, z prérie i z pouště, všichni jsme indiáni a jsme bratři. Není to tak?“

„Je to tak,“ řekl Velký orel. „Můj bratr mluví moudře.“

„Přišli mezi nás ti, jejichž barva pleti je jiná než naše. Do země vtrhli bílí muži, kteří nám uloupili půdu, a my proti tomu nemůžeme nic dělat. Dali nám smlouvy a hodně toho slíbili. Ale jejich sliby jsou jako vítr v poušti a jejich bojovníci berou všechno, co nám patří a co před námi patřilo našim otcům. Není to tak?“

„Je to tak,“ přisvědčil Velký orel.

„Na jihu Mexičané za apačské skalpy platí spoustu peněz. Na východě bílí muži zavřeli naše bratry, Vrány, Černonožce a Seminoly do rezervací, ve kterých umírají. To je pravda.“

„Slyšíme tvá slova,“ řekl Velký orel.

„Když vytáhne bratr do války proti bratru, tak je to velká škoda. Když bratr bojuje proti bratru a mezitím vlk uloupí jeho děti z kolébky, je to ještě větší škoda. A když bratr vytáhne proti bratru, vypálí jeho te-pee, uloupí jeho ženu a zabije jeho koně, je to ta největší škoda. Slyší vaše srdce má slova?“

Shromáždění bojovníci a zajatci souhlasně mumlali. Cochise zvedl ruku a opět se rozhostilo ticho.

„Říkám vám pravdu a vy to víte. Jste naši bratři a my všichni musíme bojovat proti bílému muži. Pokud to neuděláme a budeme bojovat proti sobě, pak je vše ztraceno.“ Udělal jeden krok k Velkému orlovi a pohlédl mu do očí. „Je to dobrý zvyk vytáhnout na válečnou stezku a bojovat proti jiným kmenům. Jak jinak by mohl bojovník dokázat, že je muž? Je to dobrý zvyk krást koně a ženy. Jak jinak by mohl náčelník posílit svůj kmen? Naši otci byli moudří. Jenže my už nemůžeme dál kráčet po jejich stezkách.“

Opět se ozvalo mumlání.

„A tak vám chci říct toto: Zakopejte válečnou sekeru a vykuřte dýmku míru. Žijte s mým lidem v míru, dokud bílý muž nebude poražen a dokud tato země nebude znovu naše. To vám říkám. Co říkáte vy?“

„Souhlasím,“ odpověděl Velký orel. „A hovořím za Čejeny. Vykouříme spolu dýmku míru a válka mezi námi skončí.“

„To je dobře. Co říkají Siouxové?“

„Souhlasím,“ rychle řekl Sam a předstoupil před ostatní. „Nebudu bojovat proti Apačům.“

„Mluvíš za všechny?“

„Ne. Naším náčelníkem je Vysoký býk a nemůžu mluvit za něho. Ale vyšlete k němu posla s vašimi slovy a on je uslyší. Vysoký býk je moudrý muž a dokáže rozeznat pravdu od lži. Vyšlete ke stanům Siouxů posla a povězte mu, co jste řekli nám.“

„Nechť všichni, kdo tu jsou, řeknou své mínění,“ řekl Cochise. „Pokud všichni budou souhlasit, zakopeme válečnou sekeru a vykouříme dýmku míru.“

Všichni souhlasili. Ne proto, že tak mohli uniknout smrti. Indiáni se smrti nebáli. Apačova slova však pronikla do jejich srdcí a dotkla se jejich myslí.

Dokonce i Sam cítil vůči bělochům nenávist. Viděl, že bylo hloupé bojovat s jinými indiány, poznal, že je nutné se spojit proti společnému nepříteli.

Díval se, jak zakopali jeden tomahavk. Pak to místo udusali a stopy byly zahlazeny.

„Tak jako byla pohřbena tato válečná sekera, je pohřbeno i naše nepřátelství,“ řekl Cochise a po něm to zopakoval Velký orel. Potom přinesli dýmku míru, nacpali ji tabákem a zapálili. Kolovala mezi bojovníky. Každý si potáhl a nato ji podal dál. To bylo všechno.

Apači si vzali, co jim bylo uloupeno. Zajatci mohli opět nasednout na své koně a tím byla celá věc vyřízena.

Sam byl velmi zamyšlený, když se vydali zpátky.

Nepřemýšlel o slavnostní ceremonii zakopávání válečné sekery. Věděl, že Čejeni a Apači odteď budou žít vedle sebe v míru. Věděl, že čest indiána je nejlepší zárukou této smlouvy.

Pokud by některý ze spřízněných kmenů chtěl někdy v budoucnu bojovat proti svým bratrům, pak by nejdřív musel za podobných obřadů vykopat válečnou sekeru a vyhlásit válku.

Všichni účastníci výpravy byli vázáni svou přísahou, i Siouxové, kteří mluvili jen za sebe, ne za celý kmen. A byť by se jejich kmen rozhodl jinak, museli by dodržet své slovo a ostatní by to respektovali. Křivopřísežníky indiáni vyháněli, stávali se vyvrheli.

To, nad čím tak uvažoval, byl osud kmene, jehož příslušníkem se stal. Vůbec poprvé zřetelně viděl, jak nedůstojný konec tento hrdý, svobodný lid čeká, pokud se nestane zázrak.

Sam právě uvažoval nad minulostí, když tu jeho pohled padl na Šedého koně a jeho zakrvácený bok.

„Co ta rána?“ zeptal se Sam. „Bolí?“

„To je jenom škrábnutí.“

„Cochise je mocný bojovník,“ zamyšleně řekl Sam. „Tvrdí se, že vytlačil bělochy skoro až k moři.“

„To je možné.“ Šedý kůň se na svém poníkovi pomalu otočil. Jistě trpěl velkými bolestmi. „Dlouhé roky bojoval s Mexičany. Pak přišli běloši a bojoval i s jejich bojovníky, s dlouhými noži. Dosáhl toho, že cizinci se apačskému území vyhnuli. Je to velký bojovník.“

Sam přikývl. Slyšel o tom, že Cochise už mnohokrát porazil kavalerii, jejímž jezdcům se kvůli jejich šavlím přezdívalo „dlouhé nože“.

„Ano, je to velký náčelník,“ obdivně řekl Sam. „Uzavřel mír s indiány a vyhlásil válku bílým vetřelcům. Porazí vojáky tak, že už se nevrátí.“

„Možné je všechno,“ řekl Šedý kůň. „Bude bojovat a když bude chtít, tak i zvítězí.“

Sam tomu nechtěl věřit. Jak by mohli indiáni porazit bělochy, byť by se všichni spojili? Na město a zemi, kde kdysi žil, už si vzpomínal jen nezřetelně. Věděl však, že tam žilo mnoho lidí. Kdyby se jen část z nich rozhodla vyrazit na Západ, zničili by indiány už jen svým počtem.

Zpáteční cesta plynula tiše, bez žertů, bez taškařic. Bojovníci neviděli žádný důvod, proč by se měli stydět, ale stejně tak neměli důvod jásat. Navíc několik z nich padlo a nevezli s sebou žádnou kořist, která by svědčila o úspěchu jejich tažení.

Velký orel Siouxům řekl, že náčelníku Vysokému býkovi předá Cochiseovo poselství osobně. Jednoho dne dorazili na čejenské území a pak i s Velkým orlem pokračovali na sever.

Šedému koni se rána na boku již začala hojit. Cítil se sice poněkud zesláble, protože ztratil hodně krve, a levý bok měl poněkud strnulý, ale dařilo se mu držet ostatních.

Sam ho ošetřoval, kdykoli to jen šlo. Dával mu na ránu obklady z různých bylin. Naučil ho to Bílý oblak.

Když se přiblížili ke své vesnici, byl již Šedý kůň zdravý. Před vesnicí naposledy zastavili.

„Zítra budeme doma,“ řekl Šedý kůň. „Pak si vyrobím hůl vítězství a ozdobím si ji péry, protože jsem se vrátil z velkého boje.“ Potom ho napadlo ještě něco. „A budu nosit péro ve vlasech na znamení toho, že jsem ukořistil svůj první skalp.“

„Ale Apači ti ho vzali,“ namítl Sam.

„To nic neznamená. Ukořistil jsem ho a mám právo ho nosit.“

„Ale co řekneš ženám, když se tě zeptají, kde máš skalp, kterým se tak pyšníš?“

„Povím jím, jak…“ Šedý kůň se zarazil. „Už chápu. Vysmály by se mi, protože jsem o něj hned přišel.“

„Hm.“

„A přece jsme bojovali dobře. Mám na těle stopy boje.“

„Takové jizvy hovoří samy za sebe, Šedý koni,“ řekl Sam po chvíli. Na svůj věk byl velmi rozumný. „Mlčenlivá ústa a jizva povědí víc než rychlý jazyk a nezraněné tělo. Nechej o svých činech vyprávět vítr.“

„Tvá slova jsou moudrá,“ zamyšleně řekl Šedý kůň. „Ty jsi přece bílý muž, Kamenná tváři?“

„Jsem Sioux.“

„Ano, jsi Sioux,“ rychle řekl mladý bojovník, jako by musel napravit nějakou křivdu. „Ale v mnoha ohledech jsi jiný než my. Bílý oblak a Zářící voda jsou rodiče, které ti vybrali lidé a ne příroda. To jsem chtěl říct.“

„No a?“

„A přece jsi můj bratr,“ tiše dodal Šedý kůň. „Jsi můj bratr, jako bys přišel na svět v te-pee mého lidu. Jen skutečný bratr toho může udělat tolik, jako jsi pro mě udělal ty. Stál jsi při mně, když jsem raněný ležel na zemi, bojovals, abys zachránil můj život.“

„Všichni jsme bojovali. Proto jsme se vydali na válečnou stezku.“

„Ale ty jsi bojoval za mě,“ řekl Šedý kůň a zhluboka se nadechl. „Kamenná tváři,“ dodal slavnostním tónem, „chci, abys byl mým pokrevním bratrem. Chci, abys byl se mnou navěky spjatý. Chceš?“

„Tvým pokrevním bratrem?“

„Ano.“ Šedý kůň vzhlédl k obloze. „V době, kdy byl našemu lidu uloupen mír, zní hlasy duchů. Víc než kdy jindy potřebuje bratr bratra. Proto chci s tebou být spojen. Tvá síla bude mou silou. Moje síla bude tvou. Budeme si vždycky pomáhat.“ Natáhl levou ruku. „Dej mi svou krev, můj bratře.“

Sam se zhluboka nadechl a natáhl k Šedému koni levou ruku. Věděl, jaký význam u indiánů má pokrevní bratrství a jak zřídka bylo uzavíráno. Věděl, že teď bude s Šedým koněm spojen tělem i duší, silněji, než opravdoví bratři, protože svazek krve byl mnohem silnější než svazek přírody.

Šedý kůň vytáhl z opasku nůž a rozřízl si jím kůži na hřbetě levé ruky. Potom ránu přitiskl k Samově stejně rozříznuté ruce.

„Má krev do tvého těla, tvá krev do mého těla,“ slavnostně řekl. „Ty jsi já a já jsem ty. Budu mrznout, když ti bude zima. A bude mi horko, pokud bude horko tobě. Když budeš mít hlad, budu slabý. Když budeš smutný, budu plakat. Když pojedeš, pojedu s tebou, když zemřeš, zemřu s tebou. Jedno tělo, jeden duch a jedna duše. Jsme si teď blíže než bratři masa, jsme bratři krve. Zavolej mě a já ti odpovím, můj bratře, můj živote.“

Sam byl dojatý. Prsty přejel po té rance. Teď byl indiánem víc než kdy předtím. Byl pokrevním bratrem Šedého koně.

Na rtech měl šťastný úsměv, když usínal.

+ + + + +

Sam vyšel ze svého te-pee a vzhlédl k ranní obloze. Protáhl se, protože byl strnulý. Zhluboka se nadechl svěžího jarního vzduchu.

Vesnice se probouzela k životu. Ženy se skláněly k ohni a připravovaly jídlo. Děti pobíhaly mezi stany. Muži, mladí i staří, si svaly potírali těstem, aby byly pružné. Bojovníci si opravovali luky a vyráběli nové šípy. Staré ženy žvýkaly kůži, aby byla měkká a vláčná.

Už tři zimy uplynuly od chvíle, kdy se Sam stal pokrevním bratrem Šedého koně. Z obou chlapců se stali muži, jejichž těla byla poseta jizvami. Společně bojovali proti každému nepříteli.

Sama jednou málem zastřelil jeden bílý zvěd. Šedý kůň zase jednou celý týden ležel na pokraji smrti, když ho málem umlátila skupina zlatokopů.

Jinak však ty tři roky uplynuly poměrně poklidně.

Sam se usmál, když viděl, že k němu jde Šedý kůň. Bojovník vypadal ustaraně. Z toho Sam vyvodil, že Šedý kůň nebyl při námluvách úspěšný.

„Šedý koni, to ti duchové ukradli úsměv? Znamená to, že otec Usmívající se hvězdy není s Šedým koněm spokojený?“

„Černý jestřáb je chamtivý starý muž,“ zabručel Šedý kůň. „Ví, že Usmívající se hvězda se chce stát mou ženou a že jeho dceři se mnou nebude nic chybět. A přece mi nechce dát svolení ke sňatku.“

„Zřejmě od tebe očekává spoustu velkých darů,“ řekl Sam. „Slyšel jsem, že o to děvče se uchází i Chromý los. Říká se, že za ni nabídl mnoho koní!“

„Chromý los je starý muž!“ zvolal Šedý kůň. „Ale bohužel máš pravdu. Černý jestřáb se dnes chce rozhodnout. Až vyjde slunce, máme s Chromým losem stát před jeho te-pee máme ukázat naše dary. Pak se rozhodne.“ Šedý kůň kopl do jednoho kamene. „Kde jsou dobří duchové?“

„Vyžeň ty zlé myšlenky, bratře,“ řekl Sam. „Pokud ti dary mohou získat to děvče, bude tvé.“

„Jak se mohou mé dary měřit s dary muže, který už tolik let jezdí na válečné stezce?“ Šedý kůň se zhluboka nadechl. „Teď jdu, Kamenná tváři. Přeji ti hodně štěstí. Pokud nedostanu dívku, jíž patří mé srdce, odjedu z vesnice a už se nevrátím.“

Sam hleděl za ním a usmíval se. Byl o dva roky starší než jeho pokrevní bratr, ale zatím nepocítil přání vzít si ženu a usadit se ve vlastním te-pee. Rychle se oklikou vrátil do vesnice, aby ho Šedý kůň neviděl. Krátce přemýšlel, co by si měl vzít, a pak se vydal k te-pee Černého jestřába.

Starý muž si právě prohlížel oba uchazeče a jejich dary, jako by se skutečně teprve musel rozhodnout. Chromý los mu daroval tři koně a nejrůznější věci, které položil na deku.

Šedý kůň neměl víc než dva poníky.

Černý jestřáb si zamyšleně mnul bradu, jiskřilo se mu v očích. Právě chtěl vstát a oznámit své rozhodnutí, když tu se objevil Sam.

„Okamžik!“ zvolal. Za uzdu vedl dva poníky a přes rameno měl pověšenou pušku. „Než promluví tvé srdce, Černý jestřábe, dovol mi přidat mé dary k darům mého bratra.“

Sam se usmál na Chromého losa, který se k němu rozhořčeně otočil.

„Hádka v te-pee je jako šíp v zádech,“ řekl. „Jak může žena přinést muži mír, když si za pána svého tee-pee přeje někoho jiného? Usmívající se hvězda chce jít s mým bratrem Šedým koněm. Proto dám, co můžu dát, aby ji Černý jestřáb nechal odejít s mým bratrem.“

„Černý jestřáb by svou dceru dal Šedému koni i tak. Tvé dary na jeho rozhodnutí nemají žádný vliv, byť jsou vítané.“

„Děkuji ti, bratře,“ řekl dojatý Šedý kůň. Věděl, jako všichni zvědavci, kteří stáli okolo, že rozhodly Samovy dary.

Černý jestřáb se nepovažoval za chamtivého. Ztratil přece jednu pracovní sílu a tak bylo jen přirozené, že požadoval odškodnění.

+ + + + +

Svatební obřad byl prostý, bez okázalosti a velkých slibů. Manželství se neuzavíralo navěky a zůstávalo dobrovolným svazkem.

Šaman stál ve svém dlouhém plášti u ohně. Slavnostně řekl: „Šedý koni, vezmeš si tuto dívku jako svou ženu do svého te-pee. Budeš se starat o ni a o její děti, svým srdce, svou silou a svým duchem. Je to tak?“

„Je to tak.“

„Usmívající se hvězdo, tento muž přinesl tvému otci mnoho darů, abys s ním mohla odejít do jeho stanu. Budeš se o něho starat, vařit mu, ošetřovat ho a v lásce vychovávat jeho děti. Je to tak?“

„Je to tak.“

„To je dobře.“

„To je dobře.“ Běžící pes jim ovázal zápěstí koženou šňůrkou. Nabral hrst hlíny a posypal jí jejich hlavy, pak z ohně vytáhl hořící polínko a podržel ho nad nimi. Potom rozlomil kus chleba na dvě poloviny a podal jim ho.

„Tento svazek je zpečetěn zemí, ohněm a chlebem. Teď běžte a buďte zajedno.“

To bylo všechno.

Šedý kůň přivedl svou nevěstu k čekajícím koním a potom mladý pár odjel. Celý měsíc strávili bez starostí a povinností. Usmívající se hvězda sbalila deky a potraviny a to všechno odvezli do kopců, kde měli malé te-pee, v němž mohli trávit tento měsíc. Takový byl zvyk.

Sam si povzdechl, když je viděl odjíždět. Věděl, že mu jeho přítel bude chybět. Proč sám ještě nepocítil touhu po ženě?

Indiáni dospívali mladí a brali se mladí. Nebylo nic neobvyklého, když chlapec složil zkoušku mužnosti v patnácti letech, v šestnácti se vydal na válečnou stezku a o rok později již byl otcem. Tak se rychle nahrazovala stará krev novou.

Manželé měli větší práva i povinnosti. A tak se dívky snažily dostat z te-pee svých rodičů a užívat si privilegií vdaných žen, nebo dokonce luxusu, který jim mohl nabídnout nějaký dobrý bojovník.

Sam se cítil bezradně a opuštěně. Procházel vesnicí a snažil se najít něco, čím by se zabavil. Doufal, že na něco přijde.

Kdyby chtěl, mohl si osedlat koně a jet na chvíli pryč. Nebo mohl vytáhnout na malé tažení proti Dakotům. Anebo mohl jet na trh, který byl padesát mil na východ odtud. Obchodovali tam zlatokopové.

Tam však jet nechtěl. Jeho bílá krev byla patrná a nechtěl se stát terčem narážek mužů, kteří tam pobývali. Navíc u obchodníků nebyl oblíbený, protože často zakročil, když se pokoušeli podvést indiány. Kromě toho dokázal po velkém úsilí prosadit, aby už indiánům neprodávali ohnivou vodu, která dostala na dno nejednoho bojovníka.

Když procházel kolem tee-pee rady starších, oslovil ho Vysoký býk.

„Kamenná tváři, chci s tebou mluvit.“

„Ano, Vysoký býku?“ Sam vešel do tee-pee a zvídavě pohlédl na jednoho raněného, který tam ležel na dece. Byl to mladý bojovník z kmene Dakotů, jehož válečné barvy byly smíšeny s krví z dlouhé rány, která se mu táhla na boku.

Náčelníkova žena ji začala čistit a pak na ni položila obklad z bylin. Starý šaman Běžící pes seděl zachmuřen u ohně.

„Ten muž je naším nepřítelem, ale neublížíme mu,“ řekl Vysoký býk. „Přišel zraněný do naší vesnice a přinesl zprávu, kterou musí slyšet každý bojovník. Chci, abys ta slova slyšel a abys k tomu řekl své mínění.“

Sam lehce zčervenal a posadil se k ohni vedle Běžícího psa. Pozvání do rady starších byla velká čest, která se většinou prokazovala jen starším příslušníkům kmene. Hleděl na raněného, který začal vyprávět.

„Před mnoha měsíci jsme vedli válku proti bílému muži. Naším náčelníkem je Sedící býk a je to velký a moudrý muž. Mnoho našich bojovníků padlo, mnoho žen oplakává své muže. Měli jsme málo potravy a mnoho lidí umrzlo. Byla to pro Dakoty zlá doba.“

„Zlá doba,“ přikývl Vysoký býk. „Vyprávěj dál.“

„Po mnoha válkách přijeli bílí vojáci a dali nám jeden papír. Na tom papíře je zakreslená naše země a její hranice. Řekli, že Dakotům patří tolik a tolik a že žádný běloch jim to území nevezme a že to platí navěky. Sedící býk o tom papíru mluví jako o smlouvě. Byl to slib bílého muže, že nikdo nebude rušit mír na tomto území a že můžeme žít a lovit v zemi, v níž žili a lovili i naši otcové. Mnohé hranice neuspokojily, ale Sedící býk řekl, že naše země je velká a že v ní je dost místa pro všechny. Bílí muži přivezli jako dary mnoho přikrývek, pušek, pytlů s moukou a koní. Omyli jsme si válečné barvy a zakopali válečnou sekeru. Důvěřovali jsme slovu dlouhých nožů.“

„Dlouhé nože hovoří rozeklaným jazykem,“ řekl Vysoký býk. „Jejich slova jsou jako vzduch a jejich sliby jsou jako vítr. Copak to Sedící býk nevěděl?“

„Věděl to. Ale byli jsme všemi těmi válkami už unavení. Naše děti hladověly. Už jsme nemohli bojovat, už jsme nemohli lovit. Sedící býk důvěřoval vojákům kvůli blahu našich dětí.“ Pohrdavě si odplivl. „Sami jsme byli jako děti!“

„Mluv dál,“ klidně řekl Běžící býk. Starý muž zamyšleně pohlédl na Sama. „Posloucháme.“

„Nějakou dobu jsme žili v míru. Když přišel čas lovu na bizony, vyjeli jsme, abychom si nalovili zásoby na zimu. Ulovili jsme jen několik bizonů. Ani nejstarší muž v kmeni si nevzpomíná, že by někdy bylo tak málo bizonů. V zimě jsme neměli co jíst.“

„Mluv dál,“ řekl Sam.

Siouxové, Dakotové a Čejeni byli na bizonech naprosto závislí, mnohem více než Apači. Bizoni jim dávali potravu, sádlo a kožešiny, šlachy na luky, kosti na hroty. Jejich maso řezali na proužky a sušili, sádlo potřebovali na změkčování kůží, na úpravu vlasů a navíc si jím potírali oděvy, aby nepromokaly.

Zužitkovali všechno, bizoni byli pro jejich život naprosto klíčoví.

Dvakrát za rok se konal lov, a to jich vždy ulovili co nejvíc. Ženy připravovaly maso á v zimě muži i ženy zpracovávali kůže a kosti, ze kterých pak vyráběli nové zbraně, oděvy, te-pee a přikrývky.

Za starých dob byla stáda tak velká, že se země chvěla pod jejich kopyty, když táhla prérií. Ale v posledních letech bizonů ubývalo.

„A tak jsme teď, v předjaří, museli vyjet na lov znovu. To nebylo dobré, protože krávy se ještě neotelily. Museli jsme jet mnoho dnů. Pak jsme náhle uslyšeli dunění mnoha pušek. Když jsme jeli dál, uviděli jsme, jak bílí muži střílejí bizony, vystříleli celé stádo, mršiny se táhly až po obzor. Viděli jsme, že zvířata jen stáhli a maso nechali být. Za jeden den pobili víc bizonů, než všichni Dakotové potřebují na celou zimu.“

„A potom?“

„Přepadli jsme je a všechny jsme je pobili. Ale i mnoho našich bojovníků bylo zabito a já byl zraněn.“

„Proč jsi přijel k nám?“

„Udělal jsem něco zlého. Porušil jsem mír, protože jsem zabil bílé muže. Sedící býk se bude hněvat. Ale proto jsem nepřijel. To, co se stalo Dakotům, se může stát i Siouxům. Až nebudou bizoni, pomřeme. Musíme v tom bílým mužům zabránit.“

Takže tak to bylo.

Bylo to jasné, nemuseli o tom debatovat. Běloši zabíjeli bizony a tím i indiány.

Sam sdílel hněv a nenávist bojovníků, kteří byli svědkem vybíjení bizonů.

Vysoký býk zamyšleně hleděl do ohně, když raněný muž dokončil své vyprávění. Potom se otočil k Samovi: „Co na to říkáš, Kamenná tváři?“

„Musíme bizony chránit,“ řekl Sam. „Musíme vyhnat muže, kteří pobíjejí bizony jen tak pro zábavu. Musíme to udělat okamžitě, jinak nebudeme mít co jíst. To říkám.“

„Tvá slova jsou správná.“ řekl Běžící býk. „Ale uvažuj dál, Kamenná tváři, a pomysli na toto: Když budeme stáda hlídat, dostaneme se do potíží s bělochy.

Přijedou dlouhé nože s mnoha puškami a budou bílé muže chránit. Vypukne válka s bílým mužem a mnoho našich bojovníků v ní padne. Co říkáš na to?“

„To jsme děti, že se máme bát těžkostí? Máme sedět v naší vesnici a naslouchat pláči našich hladovějících dětí? Příliš dlouho nám bílí muži loupili naši zem a náš mír. Pohrdali námi a mluvili o nás jako o divoších, stříleli nás jako psy, kterými v jejich očích i jsme. Říkám vám, že musíme vyjet a chránit stáda.“

„Mluvíš dobře, Kamenná tváři,“ přátelským tónem řekl Vysoký býk. „Mluvíš srdcem, ale tvé srdce není srdcem indiána. Říkáš, jeďme a chraňme stáda. To je dobré. Ale jak dlouho to vydržíme?“

„Tak dlouho, dokud se bílí muži budou snažit loupit nám potravu. Třeba i navždy, pokud to bude nutné.“

„To je dlouhá doba. Naši mladí muži ztratí trpělivost a opustí svá místa.“

„Já svou povinnost splním,“ řekl rozhněvaný Sam. „Zůstanu a budu čekat a budu zabíjet, dokud bizony nenechají na pokoji!“

„Ano,“ klidným hlasem řekl Běžící pes. „Ty ano. Ale ty jsi běloch a ne indián.“

„To není pravda!“ zvolal Sam se zrudlým obličejem. „Jsem Sioux!“

„Odmlouváš starému muži,“ klidným hlasem řekl Běžící pes, „místo aby sis vyslechl jeho slova, abys jim porozuměl.“ Povzdechl si a poposedl si blíž k ohni. „Byls velký, když jsi k nám přijel, příliš velký. Ale darovali jsme ti život, protože Bílý oblak o to poprosil a přál si syna. Stal se z tebe muž a hrdý bojovník. Vyjels s námi na válečnou stezku, ale nejsi Sioux. Jezdíš jako Sioux, mluvíš jako my, jíš jako my a kráčíš po našich cestách, jako by ses narodil v siouxském te-pee. Hovoříš o tom, že máme chránit stáda, a tvá slova jsou moudrá. Ale to nemůžeme udělat. Naši mladí muži by nezůstali na svých místech. Nemůžou dlouhou dobu táhnout za stádem bizonů a čekat na nepřítele, který možná nepřijde. Indiáni vyjedou, bojují a vrátí se domů. Tak to dělali vždy a tak to budou dělat i dál. Cochise se pokusil Apačům vysvětlit, proč je nutné, aby všichni poslouchali jeden hlas. Udělal něco, co před ním žádný indián neudělal. Je to velký bojovník a moudrý muž. Narodil se jako Apač. A přes veškerou úctu a lásku, kterou k němu Apačové cítí, neustále reptají. I dakotští náčelníci Sedící býk a Sílený kůň chtějí spojit jednotlivé kmeny a podřídit je, aby mohli jednat stejně jako bílý muž. To je však těžké. A běloch to nemůže pochopit. Indián miluje svobodu, svou osobní svobodu. Raději zemře, než by udělal něco, s čím sám nesouhlasí.“

„Takže vy jste přesvědčení, že nejsem indián?“

„Jsi jeden z nás, náš syn, náš bratr, máme tě rádi a ty máš rád nás. Jenže uvažuješ jako běloch. Je to tak a nikdy to nebudeš moct změnit.“

Sam sklonil hlavu a povzdechl si. Poznal, že starý šaman má pravdu. Jeho netrpělivost, jeho snaha rychle vymyslet nějaký plán a provést ho, to vše měl v krvi, protože to byl běloch. Přes výchovu Bílého oblaku mu chyběla odevzdanost těchto lidí, za jejichž práva byl ochoten se bít.

Běžící pes se usmál a položil Samovi ruku na rameno.

„Uklidni své srdce, Kamenná tváři. Patříš k nám a zůstaneš u nás. Mluvil jsem tak, abych ti ukázal, že není všechno tak jednoduché, jak si myslíš.“

„Rozumím,“ řekl Sam a přikývl. „Pověz mi, věděli jste to vždy?“

„Ano.“

„To je důvod, proč jste mě nevyslali do boje proti bělochům?“

„Přesně tak. Je těžké prolít vlastní krev. Přišels od bílých mužů a přece jsi Sioux. A nebylo by pro tebe dobré, kdybys zabíjel bělochy.“

„Jsem muž,“ hrdě řekl Sam. „Jsem siouxský bojovník. Mnohokrát jsem vyjel na válečnou stezku a nikdo nemá právo mi říkat, co musím dělat.“ Vstal. „Jiní stateční bojovníci pojedou se mnou a uvidí, zda tento muž mluvil pravdu. Jestli najdu pobité bizony, udeřím. Domluvil jsem.“

„Běž,“ řekl ustaraný Vysoký býk. „Kdo chce jet s tebou, ať jede. Uvidíte, co se bude dát dít. Nemůžu vás tu držet, nedržel bych vás, i kdybych mohl.“ Pohlédl na starého šamana. „Dnes večer se sejde rada starších. Obávám se, že už brzy budou vdovy oplakávat mrtvé. To, co musí přijít, nechť přijde. Bohům se vzpírat nemůžeme.“

Jeho slova zněla klidně, ale v očích měl obavy a strach z budoucnosti.

+ + + + +

Big Jim Radford stál v saloonu u výčepního pultu. Právě spláchl prach cesty dvojitou whisky. Ode dne, kdy jen o vlas unikl indiánům, se téměř nezměnil. Mnohdy se styděl, když si uvědomil, že žije jen díky jednomu malému chlapci. Malému chlapci, za nímž se při útěku ani neohlédl.

Tenkrát se vrátil do Fort Henry. Táhl s kavalérií, nějakou dobu pracoval jako zvěd a potom se přidal k oddílům v Novém Mexiku. A pak ho osud zavál na Středozápad.

Uvolněně si po dlouhé, prašné cestě vychutnával drink. Rozhlížel se po saloonu, který se pomalu zaplňoval. Byla to obvyklá směsice: drsní muži v koženém oblečení, pár osadníků v otrhaných šatech, většinou však zlatokopové.

Big Jim si upravil zbraně, když spatřil muže, který kráčel k němu.

„Co tak drink, cizinče?“

„Proč ne?“ Big Jim si nalil z láhve, kterou před něho postavil barman. Napil se a zvědavě pohlédl na cizince, který ho oslovil. I cizinec si ho prohlížel s neskrývaným zájmem.

Měl na sobě indiánský oděv, ale nebyl to indián. Měl dlouhé vlasy, krátkou bradku a mohutný knír. Na ramenou mu visely dvě drahé pušky, za opaskem měl zahnutý nůž. Jeho tvář byla ošlehaná větrem.

„Jmenuju se Ballard, Wade Ballard,“ řekl. „Vím, kdo jste.“

„Aha?“

„Zeptal jsem se velitele, protože potřebuju člověka, který by mi pomohl s jedním obchodem. Slyšel jsem, že se tu dobře vyznáte.“

„Trochu. Dřív jsem vedl karavany, které táhly na západ.“

„A pak?“

„Válka.“ Big Jim dopil sklenici. „A co máte v úmyslu vy, Ballarde?“

„Dobrý obchod.“ Rozhlédl se a pak kývl ke dveřím. „Pojďte do mého pokoje. Dám vám jednu nabídku, možná vás bude zajímat.“

„A když ne?“

„Potom byste mi možná mohl prodat pár dobrých rad.“ Ballard se usmál, položil na pult několik stříbrných mincí a vzal láhev whisky pod paži. „Pojďte. Nemáte co ztratit, jen si mě vyslechnete.“

Jim chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny a přidal se k Ballardovi. Opravdu neměl co ztratit, byl totiž švorc. Právě přemýšlel o tom, že by si někde mohl sehnat zlatokopecké vybavení, když ho oslovil Ballard.

V Ballardově pokoji se posadili a nalili si. Potom Ballard řekl: „Ve stručnosti: Jsem zástupcem jednoho velkého koncernu z Východu. Děláme jen dobré a velké obchody a ten, kdo se na nich podílí, si může vydělat hodně peněz. Mohl bych vás potřebovat.“

„Zlato?“

„Ne.“ Ballard na něho se zájmem pohlédl. „Už jste někdy hledal zlato?“

„No, zkoušel jsem to. Táhl jsem divočinou, ale nic jsem nenašel.“

„Asi tu ani žádné zlato není.“

„Och, musí ho tu být spoustu. Viděl jsem zlatý prach v řece a pár nuggetů, které lidé našli poblíž. Dobrá kvalita. To, co hledám, jsou žíly. Jestli je najdu, zbohatnu.“

„To říkáte vy.“ Ballard zavrtěl hlavou a dolil sklenice. „Já život zlatokopů znám. Jsou zlatem přímo posedlí. A když mají štěstí a opravdu něco najdou, tak je někdo oloupí, nebo je podvedou kupci. Většinou však skončí s indiánským šípem v zádech dřív, než zahlédnou první zlaté zrnko. Ne, mám lepší nabídku.“

„Jsem zvědavý. Obchod?“

„Ne, aspoň ne v obvyklém smyslu slova. Co víte o bizonech?“

„Bizonech?“

„Ano, o bizonech. Co o nich víte?“

„Tolik, co všichni ostatní. Jejich stáda táhnou prérií. Proč?“

„Potřebuji bizony.“ Ballard opět nalil. „Podívejte, mám vozy a několik jezdců. Mám lidi, kteří stahují kůže, a pár zvědů. A nejsem špatný organizátor. To, co ještě potřebuji, je vůdce, zkušený člověk jako vy. Měl byste zájem?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Bizoním masem se živí indiáni. Ale bělochům bizoní maso neprodáte, protože ti jedí hovězí. Jestli si myslíte, že na tom zbohatnete, tak se mýlíte.“

„Kdo mluví o masu?“

Ballard dopil svou sklenici a vytáhl z kapsy dřevěnou krabičku. Podal Jimovi tenký, drahý doutník a řekl: „Nechci maso, ani kosti, ani kopyta, ani rohy. Potřebuji jen kůže. Nezní to lépe?“

„Hm, nevím.“ Big Jim si prohlížel špičku doutníku.

„Poslouchejte, móda se rychle mění a dá se na ní vydělat spousta peněz, když člověk jedná rychle. Určitě už jste slyšel o delegaci, kterou indiáni vyslali do Washingtonu? Z kmene Vran.“

„No a?“

„Nic zvláštního. Přijeli tam, chvíli tam pobyli a zase se vrátili. To není žádná senzace. Důležité je to, že dámy ve společnosti je viděly a že od té doby šílí po oděvech z nejjemnější bizoní kůže. Každý chce bizoní kůži, potahují se jí židle, vyrábějí se z nich přikrývky, pánové nosí pláště z bizoní kůže. Dělá se z ní všechno možné i nemožné. Je to móda, která zase přejde. Ale zatím je po bizonech poptávka.“

Ballard si potáhl z doutníku.

„Poslouchejte, Jime. Nabízím vám zdarma stravu včetně whisky a tabáku. Za každou kůži, kterou získáme, dostane každý z mužů deset centů. Jistě můžeme za den ulovit sto bizonů. To dělá deset dolarů na muže a den. Jako vůdce a zvěd dostanete dvojnásobek. Dvacet dolarů za den a možná i víc. No?“

„To vypadá dobře,“ přitakal Big Jim. „A jak ty kůže chcete odvézt na Východ?“

„Nasolíme je a naložíme na vozy. Pak je pošleme po železnici.“

Ballard vůbec poprvé projevil netrpělivost.

„Poslouchejte, Jime. Toto není obchod, o kterém by se člověk měl rozmýšlet a ztrácet tak čas. Nejsme jediní, kdo se toho účastní. Jestli si nepospíšíme, brzy žádné bizony nenajdeme.“

„Och, tomu věříte?“ Jim se usmál. „Viděl jste už někdy stádo bizonů?“

„Jednou. Proč?“

„Myslím, že na prérii je dobrý milion bizonů. Myslíte, že je tak rychle vystřílejí.“

„Budete se divit, jak rychle bude stažen poslední bizon!“ odpověděl zachmuřený Ballard. „Řekl jsem vám přece, že do toho jsou zapojení i další podnikatelé. Kromě toho jsou tu železniční společnosti, které pro své dělníky kupují bizoní maso, protože je nejlevnější. Živí se jimi indiáni a většina zlatokopů, protože ti nemají na potraviny. Loví je a bizonů je dost. Ale nebude to tak dlouho. Za několik let budou patřit minulosti.“ Ballard odhodil nedopalek doutníku. „Já každopádně budu jednat, dokud je to ještě zajímavé. Nu, co vy?“

„Nevím…“ Big Jim zamyšleně pokýval hlavou. „Nezní to špatně. Kolik mužů to bude dohromady?“

„Dvacet.“

„A kolik lovců?“

„Dvacet.“ Ballard se usmál, když viděl jeho udivenou tvář. „Každý z nás bude střílet na všechno, co se mu dostane na mušku. Potom u postřílených bizonů pár mužů zůstane, stáhnou je a nasolí kůže. Ostatní pojedou za stádem. Až budeme se stahováním hotoví, vydáme se za stádem a budeme je dál střílet. Když budeme potřebovat další pomocníky na stahování, snadno je seženu. Vaším úkolem by bylo především stopování stád a celková kontrola. Pak začne naše práce.“

„A jak bychom ta zvířata měli zabíjet?“

„Mám winchestrovky a sharpsky. Sharpsky jsou velkorážní zbraně. Vjedeme doprostřed stáda a budeme střílet kolem sebe. To je určitě výhodnější než je střílet zvenčí. Musíme dostat dobře dva tisíce kusů za týden. To je dvě sta dolarů pro každého a dvojnásobek pro vás. Dobrý a zaručený výdělek, Jime.“

„Hm.“ Jim se ještě stále nemohl odhodlat. „Kde je chcete lovit?“

„Na západě, v kopcích.“

„Ale to je přece siouxské území, víte to?“

„No a? Siouxové jsou už dlouho na černé listině. Brzy budou muset do rezervace. Koho zajímá pár divochů, když můžeme vydělat peníze?“

„Och, nechci se zasazovat za práva rudochů. Nemám o nich valné mínění.“ Jimovi naskočila husí kůže, když si vzpomněl na to dávné přepadení. „A už vůbec ne o Siouxech. „Ale myslím, že by nám mohli být nebezpeční. Určitě nás napadnou, až si všimnou, že se potloukáme po jejich loveckých revírech,.“

„Já se indiánů nebojím. Nemám je rád, a pokud budou dělat problémy, složím je vedle bizonů. Jenom jim nechám jejich kůži.“ Ballard se nad tím vtipem rozesmál.

„Nepodceňujte je! Když začneme lovit, udělají všechno pro to, aby nás poslali k čertu, i kdyby při tom museli zahynout.“

„Zapomínáte, že v tomto kraji je kavalerie, která nám pomůže, kdykoli ji zavoláme. Generál Custer chce se Sedícím býkem uzavřít smlouvu. Prý došlo k nějakým incidentům. Pár lovců prý přišlo o skalpy.“

„To bylo v Montaně. Custer nám moc nepomůže. Starosti mi dělají Siouxové, ne Dakotové.“

„Nebojte se. Jak jinak byste si vydělal tolik peněz? Nu, co říkáte?“

„Dobrá.“ Jim se usmál a podal mu ruku. „Dohodnuto. Kdy vyrazíme?“

„Za úsvitu. Už jsem všechno připravil, čekal jsem jenom na vás. Potřebujete zálohu?“

„Nějaké střelivo by se hodilo. A whisky.“

„Kupte si na můj účet, co potřebujete. Ještě něco?“

„O ničem nevím. Takže zítra.“

„Setkáme se u koní v ohradě. Buďte přesný.“

Jim přikývl a opustil hotel. Stavil se v nájemní stáji a řekl tam, že chce, aby kůň byl za svítání připravený. Potom nějakou dobu zabíjel čas u pokeru.

Pak si šel lehnout. Vstal ještě před rozedněním, připravil se a pomalu přijel k ohradě. Muži právě snídali.

„Jste tu všichni? Dobrá. Už jste pojedli? Takže jeďme!“

S Wadem Ballardem a Big Jimem jich bylo dvaadvacet. Měli pět vozů, v jednom z nich vezli potraviny, v ostatních chtěli převážet kůže. Do vozů byli zapřáhnuti mezci a každý z mužů jel na svém vlastním koni. K povozům bylo přivázáno několik náhradních koní.

Postupovali rychle a první zastávku udělali až při západu slunce, třicet mil od Homeville. Druhý táborový oheň zapálili již na siouxském území.

Sedmého dne Big Jim vyjel s Ballardem hledat stádo. Mlčky projížděli krajinou, zdolávali kopce a šplhali na skály, rozhlíželi se po kraji a hledali zvířený prach. Jeli obloukem na sever, přičemž stáda většinou táhla na západ.

Náhle Big Jim zbystřil pozornost. Ano, muselo to být někde tady. Dobře si vzpomínal na tvary kopců na severu a na ty zatracené kouřové signály.

Když Ballardův kůň o cosi zakopl, zjistil, že jeho domněnky byly správné. Ze země trčel zbytek rezavého kola od vozu. Ballard slezl z koně a prohlédl si ho.

„Vypadá to, že tu kdysi někdo měl problémy.“

„I tak se to dá říct.“ Big Jim přikývl.

„To se o tom ví, nebo jste tu už někdy byl?“

„Ano, přesně tady. Už je to osm nebo devět let. Byl jsem vůdce karavany s tuctem krytých povozů. Ti lidé chtěli do Kalifornie. Ale dostali se jen sem, pak je zmasakrovali Siouxové.“

Cítil Ballardovu nevyslovenou otázku. „Já jsem uprchl. Jednomu malému chlapci se podařilo v tom zmatku vzít dva koně, odrazili jsme pár indiánů a nasedli jsme. Probili jsme se, i když nás Siouxové pronásledovali. Tehdy jsem přijel do Fort Henry.“

„A ten kluk?“

„Trefili mu koně…“

„Teď už vašim obavám ze Siouxů rozumím.“

Big Jim byl rozhořčený. Nechtěl o tom mluvit. Postavil se ve třmenech a zastínil si oči.

„Podívejte!“

„Co?“

„Prach, tam.“

„Ano, vidím to.“

„Indiáni nebo bizoni.“ Big Jim pobídl svého koně. „Brzy to budeme vědět.“

I Ballard pobídl koně.

„Co chcete dělat?“

„Nejdřív se podíváme.“ Big Jim se chopil winchestrovky a nabil ji. Pak si ji položil přes stehna. Potom vytáhl kolt a zkontroloval, zda je nabitý. Nic neponechal náhodě.

Nebyli to indiáni. Po chvíli uviděli, že před sebou mají ohromné stádo bizonů, kteří pomalu táhli prérií. Ballard na ně hleděl a rozrušeně oddechoval. Když Big Jim spatřil jiskry v jeho očích, znechuceně se otočil. Nejraději by jel pryč.

„Podívejte se na to! Jeďme blíž a pár jich postřílejme!“

„To je nejlepší způsob, jak zbytek stáda zahnat,“ namítl Big Jim. „Musíme zpátky, pro ostatní. Potřebujeme vozy, abychom je mohli obklíčit. Pak je můžeme postřílet. Až začnou prchat, budou muset běžet směrem, který určíme my.

Jinak by nás mohli udupat. A běžícího bizona nikdo nezastaví.“

Ballarda to rozzlobilo, ale uznal, že Big Jim má pravdu. Vydali se k ostatním.

+ + + + +

„Mějte zbraně připravené. Dva muži budou doprovázet vozy, pět bude řídit. Jeďte za námi tak rychle, jak budete moct. Postřílíme co nejvíc bizonů a až zbytek stáda uteče, začneme se stahováním. Myslete na to, že každý z vás dostane deset centů za kůži. Kupředu!“

Vozkové začali bičovat mezky. Za vozy se táhl oblak zvířeného prachu. Ostatní lovci se na koních vydali za Ballardem a Big Jimem. Za jízdy si zkontrolovali zbraně. Hořeli nedočkavostí, chtěli lovit, chtěli vydělávat. Po tom, co dorazili ke stádu, jim Big Jim dal pár pokynů.

„Nedělejte zbytečný hluk. Nesmíme je zneklidnit. Jeďte ke stádu opatrně a jeďte stejným směrem jako zvířata. Uděláme to jako indiáni. Pak začněte. Miřte jim na zátylek. Na každého bizona máte jednu kulku, víc ne. Raněná zvířata nedorážejte, jenom byste ztráceli čas. Střílejte a nabíjejte co nejrychleji. Rozběhnou se, až uslyší výstřely. Jeďte za nimi a vyřiďte jich co nejvíc. Ale nejezděte za nimi příliš daleko, ať se to vyplatí.“

„Počkat,“ namítl Ballard. „Proč je neobklíčíme a nepostřílíme zvenčí, jak to dělají indiáni?“

„Indiáni mohou při lovu bizonů nasadit nejméně sto mužů a žen. Jejich lovci používají oštěpy a šípy, nikdy pušky.

Díky tomu se zvířata nesplaší, protože ani nevědí, co se děje. Proto jim nehrozí, že by je bizoni ušlapali. Kdybyste to chtěl udělat s puškami a tou hrstkou mužů, které máme, tak toho z nich a z jejich koní moc nezbude.“

„Mohli bychom sehnat dost lidí a s nimi by pak bylo možné stádo obklíčit.“

„Jistě. Ale proč? Nechceme přece skutečný íov, chceme jen pobít co nejvíc bizonů. Je nás patnáct a každý má opakovací pušku. Každý, kdo trochu umí střílet, může trefit pět až deset kusů. Později to můžeme zkusit jinou metodou, ale dnes to uděláme tak, jak jsem řekl. Toto stádo je na experimenty příliš velké.“

Ballard přikývl a potom pozoroval Big Jima, který rozestavil muže. Pohybovali se tiše, ale zvířata přesto vycítila, že něco není v pořádku. Zvedla hlavy a frkala.

A náhle se celé stádo dalo do pohybu.

Big Jim vystřelil jako první.

Vypálil další dvě rány, než zasažené zvíře kleslo k zemi.

Chvíli pozoroval stádo, pak jel před ně, zaječel a předjel před vůdčího býka. Mohutný bizon zpomalil, nervózně trhl hlavou a zafrkal. Ostatní zvířata ho však tlačila dál.

Jezdcům to zaváhání přesto stačilo na to, aby stádo dostihli. Pak vystříleli zásobníky.

Nebyl to lov, ale jatka. Odporný masakr. Ozvěna výstřelů se odrážela od vzdálených kopců a mísila se s křikem těch krásných, velkých a mírných zvířat.

Vraždění pokračovalo, dokud se stádo nesplašilo a neuteklo. Země se při tom chvěla.

„Dost!“ zvolal Big Jim a mávl na lovce. „Nechejte je, už je nezastavíte ani nedoženete. Dostihneme je zítra, až tu skončíme se stahováním.“

Usmál se na Ballarda. „Nu?“

„To je věc! Myslím, že jsme postříleli dvě sta kusů. Nemyslel jsem si, že to bude tak jednoduché?“

„Zabíjet je snadné, když máte dobrého koně a moderní pušku,“ odpověděl Big Jim. „Teď práce teprve začne.“ Seskočil z koně a svlékl si kabát. „Do toho!“

Vytáhl nůž a sklonil se k jednomu mrtvému zvířeti.

„Musíme být hotovi dřív, než tu budou vozy. Dělejte!“

Lovci byli opojení vidinou velkých peněz a nechtěli je tam nechat ležet. Sesedli z koní a pustili se do stahování. Byla to těžká práce a brzy byli celí od krve.

Big Jim pracoval s Ballardem. Oba měli žízeň. Jim se narovnal a poněkud toporně přešel ke svému koni. Napil se a podal láhev Ballardovi.

Když se Ballard chtěl znovu sklonit k jednomu bizonovi, strnul.

„Podívejte!“ vyhrkl. „Tam!“

Big Jim se otočil. Instinktivně sebou trhl směrem ke svému koni, ale viděl, že už je pozdě.

„Indiáni!“ zvolal a ukázal na západ. „Chopte se zbraní! Indiáni!“

Vytáhl kolt a kryl se.

„Palte!“ zvolal. „Střílejte a miřte dobře! Jde nám o život!“

Otočil se k Ballardovi, když kolem nich začaly svištět první šípy. „A máme je tady. Jsou to Siouxové. Střílejte, dokud to půjde, a pak zemřete jako muž.“ Namířil na jednoho pomalovaného bojovníka.

Ballard neustále klel.

Neměli vůbec žádnou šanci.

Indiáni je zaskočili tak, že je doslova smetli. Běloši dopadli stejně jako předtím bizoni. Jedna skupina indiánů přijela ke staženým bizonům, za nimiž se skrývali Big Jim a Ballard. Když Big Jim zmáčkl spoušť a ozvalo se jen cvaknutí, věděl, že dohrál. Vyskočil a popadl oštěp, který tam ležel, ale hned ho pustil a svalil se na zem, protože ho jeden z indiánů trefil tomahavkem přímo do čela.

Když se probral, seděl vedle Ballarda. Boj skončil.

Přijel k němu jeden mladý indián a zvědavě mu pohlédl do tváře.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se anglicky.

„Proč tě to zajímá?“ odsekl Big Jim. „Přepadli jste nás, pobili jste naše muže a zajali nás. Chcete naše životy, takže co si počneš s mým jménem? Chceš mi ho napsat na náhrobek?“

„Odpověz!“ rozhořčeně zvolal Sam a znovu na Big Jima pohlédl. „Pověz mi své jméno,“ opakoval, „nebo tě hned zabiju.“

„Radford. Big Jim Radford…“

„Ty jsi vůdce karavan, že?“

„Kdysi jsem byl, proč?“ Užasle hleděl na mladého indiána, ale byl ještě napůl omráčený a oči ho neposlouchaly.

„Vybavila se mi jedna vzpomínka,“ pomalu řekl Sam. Zamyšleně si toho muže měřil pohledem.

„Ukaž mi levou ruku.“

Big Jim klidně zvedl levou paži. Na předloktí měl jizvu.

„Jak jsi k té jizvě přišel?“ zeptal se Sam.

Big Jim ještě stále nechápal, proč se ho indián tak vyptává.

„Siouxský šíp, před osmi nebo devíti lety.“ Big Jim kroutil hlavou. Hučelo mu v uších. Blouznil v horečce, zdálo se mu to?

Sam se v duchu usmál, když viděl, jak je zmatený, jeho tvář však zůstala chladná.

„Vzpomínáš si na den, kdy tě zasáhl ten šíp? Vzpomínáš si na malého chlapce, který ti ho pomohl vytáhnout? Ten kluk ti pomohl při útěku před Siouxy. Slíbils mu revolver a on toho dne viděl, jak zemřela jeho matka. Vzpomínáš?“

„Ano,“ pomalu řekl Big Jim, „ano, vzpomínám si. Nikdy jsem na to nezapomněl. Byl to statečný hoch a zachránil mi život. Jmenoval se Sam.“ Náhle si uvědomil, proč to ten indián ví. Docházelo mu to jen pomalu, protože v jeho myšlenkách byl Sam pořád tím malým klukem.

„Same…“ nevěřícně se zeptal.

Kamenná tvář přikývl.

+ + + + +

Sam byl zahloubán do svých myšlenek.

Tentokrát se mu podařilo vybíjení bizonů zastavit. Zabil lovce a spálil jejich vozy. Zajal jejich vůdce a chtěl je potrestat mučením.

Pak zjistil, že jeden z nich mu kdysi dávno pomohl. Tento vysoký běloch byl zřejmě jediný bílý člověk, který se k němu choval poctivě a přátelsky.

I Big Jim byl zamyšlený.

Měl ruce svázané za zády, hlava ho bolela při každém kroku, který jeho kůň udělal. Cítil ostrý pach zaschlé bizoní krve.

Toto podivné setkání s člověkem, o kterém si už myslel, že je mrtvý, ho velmi překvapilo. Věděl, že indiáni adoptují děti jiných ras bez předsudků, ale na tuto možnost nikdy nepomyslel. Nikdy si nedokázal odpustit, že toho hocha nechal ve štychu. A teď cítil nekonečnou úlevu nad tím, že zůstal naživu.

Pobledlý Ballard, který byl rovněž svázaný, se otočil k Big Jimovi a zašeptal: „Vypadá to, že ten indián vás zná. To je váš přítel?“

„Nevím.“ Oba muži byli obklopeni indiáni a věděli, že by je při pokusu o útěk okamžitě zabili.

„Co myslíte tím, že nevíte?“ Ballard byl celý zpocený. „Jestli vás zná, tak by nám mohl pomoct.“ Nervózně si olízl rty. „Co s námi chtějí dělat?“

„Můžu jen hádat. Siouxové mají různé metody, jak se vypořádávat s nepřáteli. Možná nás pověsí nad ohýnek nebo nás pomažou sirupem a položí do mraveniště. Mohou nás přivázat k divokým koním nebo nás mohou zabalit do mokré kůže, která na slunci vyschne a stáhne se. Můžou nás přenechat svým ženám, což by bylo opravdu zlé. Říká se, že se v mučení vyznají lépe než muži a že mají větší trpělivost.“

„Držte hubu, nemám náladu na žerty!“ řekl nervózní Ballard.

„Já nežertuju,“ vážným tónem řekl Big Jim. „Jsme v bryndě, na to nezapomeňte. Všechny ostatní pobili a pokud nás nechali naživu, tak ne proto, že bychom jim byli nějak sympatičtí.“

„Nic jsme jim přece neudělali,“ řekl Ballard. „Vůbec nechápu, proč nás přepadli. Neměli k tomu sebemenší důvod.“

„To řekněte jejich náčelníkovi.“

„To i udělám. A povím mu, že bude mít na krku vojáky, jestli nás nepustí. Myslím, že to ho zastraší.“

„Indiáni se nedají zastrašit,“ pohrdavě řekl Big Jim. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že jste takový zbabělec. Ještě si vzpomínám na ty vaše velkohubé řeči. Tenkrát to znělo, jako kdybyste věděl, o čem mluvíte. Jak dlouho už jste na Západě?“

„Moc dlouho ne,“ přiznal Ballard. „Jsem z Východu. Říkal jsem si, že by se tu daly vydělat velké peníze. Koupil jsem si traperské šaty a přesvědčil jednu váženou firmu, že se beze mě neobejde. Můj nápad s bizony se jim líbil a tak mě poslali sem. Zbytek znáte.“

„Vy hlupáku,“ řekl Big Jim. „To jste se tedy měl do čeho pustit!“

„Nemůžete si promluvit s tím indiánem?“ zašeptal Ballard s nadějí v hlase. „Nabídněte mu, co chcete. Ať nám pomůže zmizet. Promluvte s ním, Jime, je to naše jediná šance.“ Ballard byl ještě stále bledý. „Na co ještě čekáte? Promluvte sním!“

Big Jim si odplivl a pohlédl jinam.

+ + + + +

V noci dorazili do vesnice. Na nebi svítil srpek měsíce, vypadal jako nakousnutá broskev. Hvězdy zářily jako drahokamy na černém sametu. Na prérii vál lehký vánek, který povíval hřívami koní a strhával plameny táborového ohně.

Sam přijel přímo k němu.

Naproti mu šel Šedý kůň. Už se i se svou manželkou vrátil. Hned viděl, že přišel o velký boj. Pohrdavě pohlédl na oba zajatce a díval se, jak bojovníci pomáhali svázaným mužům z koní.

Před ohněm byly do země zatlučené dva kůly, k nimž zajatce přivázali. V záři plamenů se jim tváře leskly potem.

„Same!“ zvolal Big Jim. „To nás chcete mučit?“

„Drž jazyk za zuby!“ rozhořčeně vykřikl Šedý kůň a praštil ho přes ústa. Nerozuměl slovům bílého muže a předpokládal, že to byly nadávky.

Předstoupil před ně náčelník Vysoký býk a zvedl ruce. Rozhostilo se ticho. Přišel k zajatcům. Ve tváři měl vážný výraz.

„Stalo se velké bezpráví,“ začal náčelník. „Proto se Kamenná tvář s několika statečnými bojovníky vydal na válečnou stezku. Proto zabil muže, kteří pobíjeli naše bizony. Jejich vůdce přivedl sem. Jsou to naši nepřátelé a způsobili nám velké bezpráví. Musejí zemřít.“

„Musejí zemřít!“ volali shromáždění muži a ženy.

Starý šaman začal bubnovat a muži a ženy se pohupovali do rytmu.

„Na severu velký náčelník Sedící býk vyhlásil mír. Uzavřel s bílým mužem smlouvu. Už bylo podepsáno mnoho takových smluv a všechny byly porušeny. Nyní Sedící býk čeká na muže se žlutými vlasy, který se jmenuje Custer. Chtějí spolu uzavřít velký mír. Dakotové zakopali válečnou sekeru a zapomněli, kde leží. Tuto zprávu jsme se dozvěděli.“

Opět se ozval šamanův buben a shromáždění Siouxové se pohybovali do rytmu.

„Z jihu vyslal velký náčelník Cochise posly ke všem kmenům se zprávou, že s bílým mužem uzavře mír. Apači vedli mnoho válek a jejich země je zbrocena krví. Teď chce Cochise vykouřit dýmku míru a od té chvíle v kopcích a na poušti zavládne mír. Mluvil jsem s velkým Cochisem. Jeho slova jsou moudrá. Slyšeli jste slova velkého Cochise.“

Pak se šaman zvedl a pomalu obešel oheň. Bušil do bubnu, aby zahnal zlé duchy. Vyzval dobré duchy, aby přišli mezi ně, aby jejich slovům a myšlenkám propůjčily moudrost. Tančil tanec míru a ve svém dlouhém plášti a masce, která v mihotavé záři plamenů jako by oživla, vypadal jako netvor. Siouxové na něho hleděli.

„Co to dělají?“ zeptal se Ballard. Jeho hlas prozrazoval zděšení.

„Nerozumím všemu,“ odpověděl Big Jim. „He, Same, vysvětli nám, co to všechno znamená.“

„Buď tiše!“ obořil se na ně Šedý kůň. „Buď tiše, nebo tě zabiju jako psa!“

„Nerozumějí naší řeči, Šedý koni,“ řekl Sam a přišel k zajatcům.

„Dějí se velké změny. Vydal jsem se na válečnou stezku, ale mezitím přijeli poslové od kmenů z jihu a severu. Indiáni chtějí mír. Sedící býk a Cochise uzavřeli smlouvy. Poslali nám zprávu, že nám nepomohou, když vykopeme válečnou sekeru. Vysoký býk teď poprosí o rozhodnutí radu starších. Buďte tiše!“

„Toto řekl Cochise,“ řekl Vysoký býk. „Posílám svým rudým bratrům pozdrav. Už je to dlouho, co jsme proti sobě bojovali, a bylo to tak dobře. Byl to zvyk našich otců a otců jejich otců. Bylo dobře, když kmeny bojovaly proti sobě, protože indiánský lid byl silný a neměli jsme společné nepřátele. Ale věci se změnily. Do naší země přišli bílí muži a ti se nás neptali, zda jsou vítáni. Přijeli s mnoha vozy a koňmi a my proti nim bojovali. Brali jsme si jejich koně a jejich skalpy a zapalovali jejich vozy. Jenže po nich přišli další, mnoho dalších. A pak se objevily dlouhé nože a postavily si své pevnosti ze dřeva a kamene. A indiáni dál bojovali proti sobě. To byla velká chyba.“

„Poslyšte moudrá slova,“ řekl Běžící pes a opět začal bubnovat rytmus, který měl zastrašit zlé duchy. „Cochise mluví dobře.“

„Nejsme ostrov v řece,“ opakoval Vysoký býk Cochisova slova. „Jsme stéblo trávy ve větru. Je nás málo a bílých mužů je mnoho. Táhnou naší zemí a nikdo je nemůže zastavit. Zabíjejí a nikdo jim v tom nemůže zabránit. Loupí a kradou, lžou a podvádějí a indián na to vždy doplácí. Mají hodně pušek a koní. Mají hodně vojáků. Bojují a bojují a bojují. Už pohřbili mnoho mrtvých, ale to jejich počet nijak nezmenšilo. Nepřestanou bojovat, aby si dělali zásoby na zimu, protože potravy mají dost. Netáhnou se svými ženami na lov, protože mají velká stáda dobytka. Nebojí se velkých zim, protože mají teplé přikrývky a teplé domy ze dřeva a kamene. Jestli nepřestaneme bojovat proti sobě, bude to pro Apače konec. Náš kmen má přibližně tři sta bojovníků a o něco víc žen. Vymíráme. Musíme s bílým mužem uzavřít mír. A musíme dodržet smlouvu. To Cochise řekl.“

„Jsou to slova bezzubé staré baby!“ zvolal Šedý kůň, který rozhořčeně vyskočil. Chvěl se hněvem. „Chce, abychom u našich nepřátel škemrali o to, co nám patří! Chce, abychom se sklonili před bílým mužem, abychom mu dali naši půdu a abychom živořili v bažinách! To nejsou slova indiána!“

„Same!“ zvolal Big Jim. „Co řekl?“

Sam mu rychle přeložil, co bylo řečeno, a pověděl mu i to, co na to řekl Šedý kůň.

Big Jim přikývl.

„Cochise má pravdu, Same. Čím dříve to tito lidé pochopí, tím lépe. Indiáni jsou vyřízení. Občanská válka skončila a teď máme tolik vojáků, že na Západě snadno vynutíme mír. Indiánům zůstává jen jediná možnost – rezervace. Všechno ostatní by pro ně byla sebevražda. Řekni jim to, Same.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„My, indiáni jsme hrdí a potřebujeme svobodu. Raději zemřeme v boji než v kleci.“

„Ty nejsi indián, Same. Jsi běloch a svého původu se nezbavíš. Tito lidé jsou ve srovnání s námi primitivové. Jejich způsob života a kultura se do dnešní doby nehodí. Jak si může pár stovek Siouxů nárokovat tak velké území? Tato země byl uživila tisíckrát víc lidí, když tu bude zemědělství a dobytek. Nikdo nemůže zabránit osídlení Středozápadu, Same. Nikdo. Ten, kdo se proti tomu bude stavět, bude bojovat sám proti sobě.“

„Možná máte pravdu, ale co jiného mají dělat?“ Sam pohlédl na Šedého koně, který divoce gestikuloval a promlouval k bojovníkům. Cochisův návrh ho rozzuřil. Nikdo mu neodporoval. Vysoký býk a Běžící pes mlčeli. Každý indián měl právo říct svůj názor, nikdo mu v tom nebránil.

„Můžou s vojáky uzavřít mírovou dohodu,“ řekl Big Jim. „Můžou žít v rezervacích, můžou změnit některé ze svých zvyků. Jen tak jejich děti mají šanci.“ Big Jim poněkud ztrácel trpělivost. „Sakra, Same! Nebuď přece hloupý. Nejsi indián, i když se oblékáš a maluješ jako oni. Před devíti lety jsi bojoval proti Siouxům a bojoval jsi statečně. Zabili tvou matku a Lukea, Johna a Curta. To byli slušní lidé, kteří nikdy nikomu neublížili. Nechtěli nic jiného než kousek půdy, na které by se mohli usadit. Chtěli si postavit malý dům a začít nový život. To jim však rudoši nedovolili, protože je bezdůvodně zmasakrovali.“

„Tato země patří Siouxům,“ pomalu a důrazně řekl Sam. „Kdo dal bělochům právo sem pronikat?“

„Kdo dal Siouxům právo tu lovit? Kdo řekl, že tato země patří jen vám? A co s tou obrovskou zemí děláte? Nepěstujete obilí, nechováte dobytek. Lovíte a přepadáte se navzájem, olupujete se a zabíjíte se. Podívej se na to i z této strany.“

Sam se otočil, aniž by odpověděl. Viděl, že Big Jim mu nikdy nebude rozumět.

Šedý kůň se právě rozhorlil. „Musíme bílého muže zahnat do moře a utopit!“ zvolal. „Nenecháme se vyhnat z našich stepí, nenecháme se hnát jako dobytek. To vám říkám já. Musíme vyjet proti dlouhým nožům a zabíjet je, dokud neopustí zemi našich otců!“ Vypjal hruď a působil nyní velmi hrdě a odhodlaně. „Domluvil jsem.“

„Šedý kůň domluvil,“ řekl Vysoký býk. „Kdo chce ještě něco říct?“

„Já chci něco říct,“ ozval se hluboký hlas Běžícího psa. Šaman si sundal masku a rozhlédl se po shromážděných bojovnících.

„Šedý kůň domluvil. Vidí však jen jednu stranu stromu. Cochise není baba, a jestli si to Šedý kůň myslí, tak ať proti němu vytáhne. Když tak velkého bojovníka označí za babu, tak hovoří bez rozvahy. Vyslechněte si má slova: Kamenná tvář bojoval s bílými muži a mnoho jich zabil. Přijedou vojáci a potrestají nás. To není jako kdysi, když kmeny bojovaly proti sobě. Teď bojujeme v nerovném boji. Vycházející slunce uvidí mnoho prázdných te-pee. Je to tak a nemůžeme to změnit. Ale pokud ještě zítra budeme naživu, napozítří pomřeme hlady. Bizoni vymřou a Kamenná tvář nemůže zabít všechny bílé muže, kteří loví bizony. To bychom nedokázali, i kdyby se všichni indiáni spojili.“

Běžící pes rozhněvaně pohlédl na Šedého koně.

„Cochise a Sedící býk s bílými vyjednávali. Smlouvy jim přislíbily zemi, v níž mohou se svými kmeny žít. Dostali potravu, deky a dobytek. Budou chovat dobytek a budou mít co jíst. Je lepší získat něco, než prohrát všechno. Domluvil jsem.“

„Běžící pes je starý muž,“ pohrdavě řekl Šedý kůň. „Jeho slova jsou slova starého muže. Copak jsme děti, že máme chovat zvířata?“

„Copak jsou bílí muži děti?“ zeptal se Vysoký býk. „Zabili mnoho našich bojovníků, nejsou to slaboši. A přece chovají dobytek a nikdo jimi kvůli tomu nepohrdá. Dělají to, co je nutné, aby uživili své děti. Běžící pes hovořil moudře. Zítra vyšlu k dlouhým nožům posla, který jim vyřídí, že chceme podepsat smlouvu. Domluvil jsem.“

Několik mužů reptalo a ozývaly se hlasy, že Vysoký býk by už neměl být déle náčelníkem. Šedý kůň se ještě stále chvěl zlostí, když přišel k Samovi, který stál u zajatců.

„Jsi můj bratr,“ řekl. „Mé srdce je po slovech Vysokého býka těžké. Jeď se mnou na jih, bratře. Tam žije jeden velký bojovník, který uvažuje stejně jako já. Mexičané mu říkají Geronimo. Myslí tak, jak musí myslet indián, a bojuje bez bázně. Přivítá nás.“

„Je to Apač,“ váhavě řekl Sam. „A Cochise ho vyhnal ze svého kmene. Přijme Siouxe?“

„Přijme každého statečného bojovníka, který má pušku a který ji chce použít.“

„A Usmívající se hvězda?“

„Je to má žena a pojede s námi.“

Pro Šedého koně to bylo jednoduché. Musel zabíjet, jinak by zemřel sám. Sam to však takto neviděl. Šaman a Big Jim měli pravdu. I indiáni měli ze svého pohledu pravdu, ale to jim nepomohlo. Svůj boj již prohráli. Šedý kůň žil v iluzích. Sam smutně zavrtěl hlavou.

„Jestli pojedeš, Šedý koni, pak pojedeš beze mě.“

„Je můj bratr zbabělec?“ sykl Šedý kůň. Byl rozzuřený, protože ztratil tvář, když ho Běžící pes pokořil před radou starších. Jeho nenávist se teď obrátila i proti muži, s nímž ho pojilo pokrevní bratrství.

Sam viděl, jak na tom Šedý kůň je, a klidně řekl: „Jsem Šedý kůň a Šedý kůň je Kamenná tvář. Když jeden z nás mluví o druhém jako o zbabělci, hovoří sám o sobě.“

„Mluvíš jako baba!“ vykřikl mladý bojovník. Ukázal na zajatce. „Podívej na ty bílé muže! Zabíjeli naše bizony, loupili na naší půdě. Mají žít, zatímco my zemřeme?“

„Stát!“ Sam chytil Šedého koně, který již vytáhl zpoza opasku nůž, za ruku. „To jsou moji zajatci.“

„Dej tu ruku pryč!“ vykřikl rozhořčený Šedý kůň. „Nechci, aby se mě dotýkal zbabělec!“ Odstrčil Sama stranou a přistoupil k zajatcům. Jeho nůž se v záři plamenů blyštěl.

„Zabiju je. Budou umírat pomalu a já se budu smát, až mě budou prosit o ránu z milosti. Zemřou jako všichni ostatní bílí muži. Domluvil jsem!“

Pomalu zvedl ruku s nožem a přišel k zajatcům ještě blíž. Ballard křičel strachem, když ho viděl.

Muži a ženy to se zájmem pozorovali.

Sam přiskočil ke svému pokrevnímu bratrovi a chytil ho za ruku dřív, než mohl Ballarda bodnout. Rozzuřený Šedý kůň se mu vytrhl a praštil ho pěstí do tváře. „Když to chceš, tak zemřeš jako první, sketo!“

Sam uhnul noži, kterým na něho Šedý kůň zaútočil, a pak mu zasadil ránu pěstí do obličeje.

Šedý kůň si nevěřícně sáhl na tvář a přivřel oči.

„To jsem pes, že se opovažuješ mě bít? Pro mě jsi pes a zbabělec a stará baba! Jsi přítel bílých. Jsi nepřítel!“

„Pro mě jsi bratr,“ klidně řekl Sam, který nedal najevo hněv. „Pro mě jsi pokrevní bratr. Nemůžu proti tobě bojovat.“

„Zříkám se tě! Už tě neznám!“

Šedý kůň si řízl do staré jizvy na hřbetu ruky.

„Tady! Dostal jsem tvou krev z mého těla! Bojuj se mnou, nebo zůstaneš zbabělcem!“

Sam se zhluboka nadechl a rozhlédl se kolem sebe. Věděl, co si všichni mysleli. Tuto urážku už nemohl přejít. Povzdechl si, když k nim přistoupil Běžící pes se dvěma noži.

+ + + + +

Souboj se konal před oběma zajatci. To nebyl záměr, téměř na ně zapomněli. Prostě tam bylo volné prostranství a přítomní tam dobře viděli.

Šaman předstoupil a zabodl oba nože do země. Pak se smutkem v hlasu řekl: „Je špatné, když dva bratři bojují proti sobě. A ještě horší je, když proti sobě bojují dva pokrevní bratři. Ptám se vás, zda ten spor nelze vyřešit bez krveprolití.“

„Já mám svého bratra rád,“ řekl Sam. „Nechci, aby ho Usmívající se hvězda musela oplakávat.“

„Má slova už nelze vzít zpět,“ sykl Šedý kůň. „Tento muž byl můj bratr. Už na to nikdy nechci myslet, protože je zbabělý a mluví jako stará baba. Vy všichni mluvíte jako staré baby.“

„Tak dobrá.“ Vysoký býk přistoupil k šamanovi. „Řekls o nás, že jsme baby. Duchové ti zatemnili mysl a vpustili do tvého srdce nenávist. Budete bojovat a boj může být rozhodnut, aniž by někdo z vás musel zemřít.“

„Boj rozhodne smrt!“ zvolal Šedý kůň, v jehož očích se jiskřilo. „Slova jsou jako vítr. Bojujme.“

„Chci ještě něco říct,“ nahlas řekl Sam. Ukázal na oba zajatce. „Tito muži jsou moji. Myslím jako lid, který mě přijal jako svého syna. Ti dva bílí muži by neměli zemřít jako psi. Měli by dostat svobodu na znamení naší dobré vůle. Měli by dlouhým nožům přinést poselství o naší touze po míru.“

„Zabils jejich přátele,“ připomněl mu Vysoký býk. „Budou to špatní poslové. Musejí zemřít.“

„Já je zabiju!“ vykřikl Šedý kůň přeskakujícím hlasem. „A zabiju je i toho bílého hada, který se vetřel mezi nás, který nosí barvy Siouxů a který přesto uvažuje a mluví jako běloch!“

Mladý indián řval nenávistí. Bubnoval si pěstmi do hrudi a volal na duchy. Pak přiskočil k nožům, chopil se jich a jeden vrhl po Samovi.

Sama to překvapilo a jen na poslední chvíli uhnul ostré čepeli. Slyšel, jak nůž proletěl okolo, načež se ozval výkřik. Otočil se a viděl, že nůž, který mířil na něho, se zabodl do hrudi Wadeu Ballardovi.

Neměl čas o tom přemýšlet, protože Šedý kůň se již rozběhl proti němu.

Sam byl neozbrojený. Šedý kůň držel v ruce nůž. Byl to nerovný boj, ale bylo jasné, že to Šedému koni nikdo nebude vyčítat. Spíše si říkali, že byl prohnaný. Náhodná smrt bílého lovce bizonů mnohé z nich rozesmála.

V boji muže proti muži znali indiáni jen jedno pravidlo: pravidlo vítězství. To, jak ho dosáhli, je nezajímalo. Jen vítězství dokazovalo kvality bojovníka. Pevná pravidla nebo férovost pro ně byly neznámými a nemyslitelnými pojmy. Pro ně byla důležitá jen odvaha.

Sam se vrhl stranou a uhnul. Když se postavil, držel v ruce hrst písku. Hodil ji protivníkovi do tváře.

Šedý kůň vykřikl zlostí a překvapením. Zatřásl hlavou, aby dostal písek z očí. Sam přiběhl k Wadeu Ballardovi a vytrhl mu nůž z hrudi.

„Dávej pozor!“ zvolal Big Jim, když se Šedý kůň opět rozmáchl k útoku. Sam uhnul a špička nože ho jen škrábla.

Než mohl přejít k protiútoku, unikl Šedý kůň do bezpečné vzdálenosti.

Několik okamžiků tam strnule stáli, přikrčení a s noži v pravé ruce. Levou drželi od těla, udržovali tak rovnováhu.

Sam bojoval rozvážně, nechtěl Šedého koně zabít. Věděl, že ho tak rozzuřila bezmoc jeho lidu a že ten hněv na někom musí vybít.

Soustředil se na obranu a doufal, že svého soka dokáže odzbrojit. Kromě toho měl ještě jeden nápad.

Sam se několikrát jakoby náhodou přitočil k bílému zajatci, když s Šedým vlkem kroužili kolem sebe. Riskoval život, když rychle přeřízl provaz, kterým měl svázané ruce. Tiše sykl: „Zůstaň klidně stát, jak jsi. A snaž se rozhýbat ruce. Možná je budeš brzy potřebovat.“

Sam bojoval dál a bránil se. Koupil tvrdou ránu do ramene a hnán hněvem zaútočil. Usmál se, když viděl, že Šedý kůň krvácí.

„Ty pse!“ vykřikl mladý bojovník. „Ty sketo, bílý hade!“

Snažil se Sama provokovat a Sam to věděl. Věděl i to, že si musí zachovat chladnou hlavu. Smál se Šedému koni do tváře. Pak přiskočil k zajatci a přeřezal další provaz.

„Koně stojí na západě před vesnicí. Jestli zemřu, pokus se utéct. Chtějí tě zabít. Jestli přežiju, možná ti pomůžu.“

„Tomu nevěřím,“ zamumlal Big Jim, který si opatrně mnul zápěstí, přičemž nespouštěl bojovníky z očí. Nedělal si iluze a záviděl tomu zbabělému mluvkovi Ballardovi rychlou smrt.

V záři plamenů se těla obou bojovníků leskla potem a krví z mnoha ran.

Pak Šedý kůň viděl, že má šanci, a rozmáchl se k velkému úderu.

Byla to však past a Šedý kůň na to skočil.

Samovi stačil jeden rychlý pohyb a Šedý kůň minul cíl. Ztratil rovnováhu, svalil se na zem a Sam mu vrazil kolenem do břicha.

Potom Sam vší silou udeřil Šedého koně rukojetí nože do hlavy.

Vypadalo to, že boj je rozhodnut, Šedý kůň se však probral. To, že naletěl na lest, ho rozzuřilo ještě víc. Potřásl hlavou, chytil Sama za nohy a strhl ho k zemi.

Pak se bili před ohništěm. Váleli se po zemi, kterou neustále rozrývaly čepele nožů. Sam už neviděl možnost, jak v tom boji zvítězit, aniž by musel protivníka zabít. Teď už bojoval o život.

Povedlo se mu ho chytit za ruku, v níž držel nůž. Pak se Šedý kůň otočil a Sam cítil, jak ho nůž škrábl na rameni. Zatnul zuby, protivníkovo zápěstí však nepustil.

Šedý kůň sténal vypětím, když sebou házel sem a tam ve snaze vyprostit ruku a nůž. Při tom svým sokem posunoval a Sam cítil, že se ho snaží dotlačit k ohni.

V náhlém návalu zlosti se vrátil ke stylu boje ze svého mládí. Kopl soupeře do ruky, v níž držel nůž, pak svůj vlastní nůž pustil na zem a rozmáchl se.

Nyní bojoval jako běloch – pěstmi. Ovládnut hněvem zasypal Šedého koně ranami.

Šedý kůň byl bezmocný. Uměl bojovat s lukem a šípem, s nožem, tomahavkem a oštěpem, ale žádný indián nebojoval pěstmi.

Ty tvrdé rány mu rozbily čelo, nos, obočí a bradu. Již nedokázal natáhnout levou ruku k noži, který ležel vedle něho.

Ztěžka oddechující Sam vstal, když omráčený indián zůstal ležet.

„Dobrý boj,“ řekl Big Jim. „A teď?“

„Buď tiše,“ sykl zadýchaný Sam. Pálily ho nesčetné rány, byl vysílený a neschopný pohybu.

Zvědavci se rozešli. K Samovi přišel Běžící pes.

„Dokázals, že nejsi zbabělec.“ Jeho tvář byla vážná, jeho hlas však prozrazoval, že byl pobavený. „Šedý kůň nezapomene na to, co jsi mu udělal. Bylo by lepší, kdybys ho zabil. Všichni s ním teď budou jednat s pohrdáním.“

„Je to můj bratr,“ tiše řekl Sam. „Nemohl jsem ho zabít.“

„Ale on by tě zabil,“ řekl Běžící pes. „Řekl ti, že tvé myšlenky nejsou myšlenkami Siouxe. To nemůžeš pochopit. Ale Šedý kůň to cítil a proto s tebou bojoval. Jsi velký bojovník, Kamenná tváři, ale hlas tvé krve je silný a zjistils, že není dobré bojovat proti svému lidu.“

„Mým lidem jsou Siouxové.“

„Jsi bílý muž.“

„Jsem Sioux.“

„Jsi Sioux i bílý muž. Vždycky budeš patřit k nám a naše stany pro tebe budou otevřené.“

„Jsou to podivná slova, Běžící pse. Mluvíš, jako kdybych od vás chtěl pryč,“ řekl Sam.

„Mé oči jsou staré,“ řekl Běžící pes s úsměvem, „ale něco přece jen vidí. Tento muž pro tebe znamená hodně, že?“

„Byli jsme přátelé,“ odpověděl Sam. „Je to už mnoho let, co mi pomohl.“

„Je dobře, když člověk nezapomíná na své přátele,“ řekl šaman. „Přítel je teplo v zimě a chlad v létě. Přítel je strom, pod kterým se může vyspat, a zbraň v ruce. Člověk by na své přátele neměl zapomínat.“

„Já na své přátele nezapomínám.“

„To’je dobře,“ řekl šaman. „Pokud ten běloch zůstane tady, zemře. To víš.“

„Ano.“

„A proto jsi ho osvobodil.“ Starý šaman se vřele usmál, zatímco Sam zrudl. „Viděl jsem to a pochopil jsem.“ Běžící pes položil Samovi ruku na rameno. „Za ohněm stojí dva koně, jsou připraveni pro vás. Jeďte rychle, je-li vám život milý. Vysoký býk zítra, až utichne celý ten rozruch, promluví ke kmeni. Řekne, že jsi jel do pevnosti dlouhých nožů, abys tam přivezl naše poselství, že i my si přejeme mír. Tento muž pojede s tebou a propůjčí tvým slovům váhu. Chceš to pro nás udělat?“

Sam na něho pohlédl a v jeho očích byl obdiv. Tak jako většina mladíků v kmeni si myslel, že šaman už je příliš starý a že by již neměl vést kmen. Teď pochopil, že Běžící pes a Vysoký býk už dávno poznali, jakou cestou se jejich kmen musí vydat, a že chtěli zajistit, aby touto cestou skutečně šel.

„Jsi moudrý, Běžící pse. Cítím se před tebou jako malé dítě.“

„Naše rozhodnutí se bojovníkům nebude líbit. Budou vás pronásledovat a možná se jim povede vás zabít. Měl bys o tom vědět, než se rozhodneš. Pověz o mém návrhu svému příteli.“

„Co řekl?“ zeptal se nervózní Big Jim, který siouxsky rozuměl jen pár slov. „Chce nás oba zabít?“

„Ne. Běžící pes si všiml, že jsem tě osvobodil. Dal nám šanci odjet. Koně už jsou připravení. Ale musíme počítat s tím, že nás budou pronásledovat. Máme jet do pevnosti a vyřídit tam, že Siouxové chtějí uzavřít mírovou smlouvu.“

„Och! A ty chceš jet se mnou?“

„Ano.“

Sam pohlédl šamanovi do očí a přikývl. Běžící pes si znovu nasadil masku, zvedl ruce a začal se pomalu a rytmicky pohupovat. To bylo znamením pro zahájení obřadního tance. Pro bojovníky to byl signál toho, že zajatec jim byl ponechán napospas. Sam věděl, že teď musí prchat.

„Musíme být rychlí. Proskoč ohněm a pak utíkej ke koním. Teď!“

Rozběhli se. Sam cítil žár ohně, když přes něj přeskočili. Potom spatřil siluetu obou koní, kteří na ně čekali.

Úplně zapomněl na bolesti, které ho sužovaly, když slyšel jekot indiánů.

Kopli koně do slabin a vyrazili.

+ + + + +

První, co Big Jim učinil, když přijeli do Homeville a Fort Henry, bylo to, že ze Sama opět udělal bělocha. Koupil mu kalhoty, košili, kabát, boty a klobouk. Ostříhal mu vlasy a jeho indiánský oděv zahodil. Sam na to neřekl ani slovo. Jen se svým amuletem se nemínil rozloučit.

„Ten ti nedám,“ řekl. „Přineslo by mi smůlu, kdybych ho ztratil.“ Hovořil s cizím přízvukern.

„Jak myslíš, Same. Neuškodí ti, když ho budeš dál nosit.“ Big Jim o krok ustoupil a prohlédl si ho.“

„Vypadáš dobře. Jako převlečený indián. Budeš se muset naučit chovat jako běloch.“ Přemýšlel. „Hned zítra ti koupím nůž a revolver.“

„A kdy půjdeme k veliteli?“

„Teď. Dal jsem mu vědět, čeká nás.“ Ustaraně na Sama pohlédl. „Víš, co děláš, Same?“

„Vím to. Vysoký býk chce mír pro svůj lid.“

„Mír?“ Big Jim pokrčil rameny. „To je možné. Takže jdeme.“

Velitelem byl postarší muž původem ze Západu. Se zájmem si Sama vyslechl.

„To je velká novina,“ řekl. „Vysoký býk chce mír. I Cejeni a Dakotové jsou pro mír. Okamžitě k Siouxům vyšlu vyjednavače. A pojedu s nimi, abych to dojednal osobně.“ Vstal a zamyšleně vyhlédl z okna. „Samozřejmě budou muset do rezervace, ale tomu se nedá zabránit.“ Usmál se na své dva hosty. „Dosáhli jste něčeho, o čem jsem se neodvažoval snít. Kde bydlíte?“

„V hotelu?“

„Zůstaňte tam, možná vás ještě budu potřebovat. A řekněte tam, že účet hradím já.“ Pousmál se, když přemýšlel o jejich zprávě.

„Právě jsme uvažovali o tom, že bychom vyslali oddíl kavalerie, abychom je přinutili jednat, v případě potřeby i násilím. Ale pokud chtějí mír sami, tak nám to ušetří čas, peníze a spoustu lidských životů.“

V hotelu Sam pohlédl na Big Jima a řekl: „Nevypadáš nějak moc spokojeně. Co tě tíží?“

„Hm, nikdy bych si nebyl pomyslel, že se budu takto starat o indiány,“ váhavě odvětil Big Jim. „Od přepadení naší karavany jsem k nim nechoval žádné sympatie. A teď to najednou vidím úplně jinak.“

„Jak to?“

„No, kvůli tobě. Snadno tě mohli zabít. Namísto toho tě adoptovali a jednali s tebou slušně.“ Zamyšleně na Sama pohlédl. „Řekni, Same, cítil ses tam dobře?“

„Ano, byl jsem tam šťastný, moc šťastný.“

„Nedali ti nikdy pocítit, že jsi běloch?“

„Ne. Bílý oblak – to byl muž, který mě zajal – a jeho žena Zářící voda se mnou jednali, jako kdybych byl jejich syn. Tak se mnou nejednali ani můj vlastní otec a vlastní matka.“ Sam bouchl pravou pěstí do levé dlaně. „Ale co. Co to říkal o rezervaci? Co to vlastně znamená?“

„Vláda přidělí indiánům kus země, která jim potom nepopiratelně bude patřit.“

„Ale to přece zní dobře. Ne?“

„No, přijde na to, jak se na to díváš,“ odpověděl Big Jim. „Z hlediska bělochů je to určitě dobře. Dáme indiánům nějakou bažinu nebo poušť, se kterými bychom si beztak nic nepočali. Za to dostaneme lovecké revíry a hory.“

„Vysoký býk něco říkal o potravinách, které kmeny dostávají na zimu?“

„To je pravda. Vláda jmenuje agenta, který se o indiány stará a který jim musí kdykoli pomoci. Dostanou hovězí, mouku, přikrývky a tabák. Možná.“

„Proč možná? Když vláda tyto věci slíbí, tak je přece musí i dodat?“

„To i dělá.“ Big Jim vyhlédl z okna, jako by viděl něco důležitého. „Ale agenti jsou často nedůvěryhodní. Někdy velkou část věcí, které mají dát indiánům, prodají. Ale co se dá dělat, když rudokožci nedodržují mír ani v rezervacích a stále se uchylují k přepadením. Přece jenom jsou to ještě stále divoši.“

„Rozmysli si, co říkáš!“

Big Jima vyděsil výraz v jeho tváři.

„Siouxové jsou moji lidé. Stejně tak jako běloši, Big Jime. Jsou bezmocní a jsou v menšině. Proto musejí důvěřovat bílým a uzavírat s nimi smlouvy. Chceš říct, že tím dělají chybu?“

„Mají přece na vybranou,“ klidně odpověděl Big Jim. „Můžou zůstat tam, kde jsou. Pak je pobijí vojáci. Nebo se mohou vzdát a odejít do rezervace, kde budou živořit.“

„Ty jsi to všechno věděl!“ tiše řekl Sam, jeho hlas však zněl nebezpečně, když vstal. „Ty jsi to věděl a přivedls mě k tomu náčelníkovi vojáků proto, abych mu vydal lidi, kteří pro mě udělali tolik dobrého.“

Pomalu přišel k Big Jimovi.

Chytil ho za límec, zvedl ho ze židle a zalomcoval jím.

„Nejradši bych tě za tu tvou proradnost roztrhal na kusy!“ zvolal.

„Och, ty blázne,“ řekl Big Jim a vymanil se z jeho sevření. Při tom mu v ruce zůstal amulet, jehož šňůrka se přetrhla. Obsah váčku se vysypal na koberec.

„Omlouvám se.“ Big Jim Samovi pomohl posbírat ty předměty. „Je to tak těžké pochopit…“

Naráz se zarazil a pohlédl na úlomek kamene, který držel v ruce. „Odkud to máš?“

„Co?“

Big Jim mu ukázal kámen.

„Ach, to. To jsem někde našel.“ Sam po kameni natáhl ruku.

„Počkej.“ Big Jim přišel na světlo a chvíli si kámen prohlížel. „Uvažuj, Same. Možná si vzpomeneš, kde to bylo?“

Sam pokrčil rameny. Náhle si vzpomněl. „Teď už vím. Hezky se blýskal na slunci. Proč?“

„Víš, co to je?“

„Kámen.“

„To je zlato.“ Big Jim si kamínek přehazoval z ruky do ruky. „Proto je tak těžký. Tam, kde jsi ho našel, jich musí být ještě hodně.“ Jiskřilo se mu v očích.

„Copak to nechápeš, Same? Vždycky jsem věděl, že v těch kopcích někde musí být zlatá žíla. Ale nikdy jsem ji nenašel. Jasně, bylo to proto, že jsem se vyhýbal siouxskému území, abych nepřišel o skalp.“

Big Jim mu nugget zase vrátil. „Máš velký majetek a ani o tom nevíš.“

„To je možné,“ lhostejně řekl Sam a strčil kamínek zpět do váčku.

„Ještě pořád to nechápeš? Siouxové sedí na hromadě zlata. Jestli se o tom dozvědí zlatokopové, vtrhnou na siouxské území jako stádo bizonů a smetou vše, co se jim postaví do cesty. Ve srovnání se zlatokopy jsou vojáci neškodní. Musíme k Vysokému býkovi, musíme ho varovat.“

„Proč? Neřekls, že Siouxové budou muset odejít do rezervace?“

„To je pravda.“ Big Jim uvažoval. „Dávej pozor, Same. Jsi si jistý, že dokážeš najít místo, odkud je ten nugget?“

„Ano.“

„Dobrá. Pojedeme tam a vytýčíme tam naše claimy. Pak je necháme zaregistrovat, aby nám je nikdo nemohl vzít. Budeme bohatí, Same, bohatí!“ Udiveně na Sama pohlédl. „Co je?“

„Ty přece víš, že to je siouxská země. A pokud je v ní zlato, pak patří jim.“

„Zbláznil ses? To si vážně myslíš, že běloši nechají zlatý důl indiánům? Ach, Same, kdy už konečně pochopíš, co se tu děje? Jakmile by indiáni vznesli svůj nárok na zlato, začala by téct krev a běloši by zavolali na pomoc kavalerii. A než by se usadil prach, byli by Siouxové vybití a zlato by patřilo bělochům.“ Big Jim ho chytil za rameno. „Věř mi, Same, vím, o čem mluvím. To samé se stalo i Dakotům. A v Kalifornii a Montaně to bylo stejné. Tam, kde je zlato, jsou i běloši. A když se najde v rezervaci, musejí indiáni pryč. Nebo skončí ještě hůř.“

Sam pomalu pochopil, že lid, který mu dal tolik, je ztracen.

„Jestli chceš svým přátelům nějak pomoct, pak máš jen jedinou možnost: Vytyč tam svůj claim a poděl se s nimi o zisk. Já znám předpisy a vím, jak se to dělá. Ty víš, kde je zlato. Nemyslíš, že by bylo dobré, kdybychom se spojili?“

„Nevím,“ pomalu řekl Sam. „Ta země přece patří indiánům.“

„Ech, na to jsem nepomyslel,“ jízlivě řekl Big Jim. „To je samozřejmě něco jiného. Budeš na tom dole sedět a budeš ho hlídat pro indiány, že?“ Položil mu ruku na rameno. „Zkus se na to dívat takto: Siouxy čekají zatraceně tvrdé časy. Kdyby měli přítele, který by měl trochu peněz a který by jim občas pomohl, bylo by to pro ně snazší. Mohl by kontrolovat agenty, pokud by zrovna nekopal zlato. Ve špatných dobách by pro indiány mohl kupovat potraviny a oblečení. Víš přece, jací indiáni jsou. Ti nevědí, co to zlato je, a neumějí s ním zacházet. Potřebují někoho, kdo jim trochu pomůže. Když se s nimi spravedlivě rozdělíme a například pro ně založíme nadaci, tak jim pomůžeme víc, než by sis dokázal představit. Ale ty raději nic neuděláš a první zlatokop, který se tam po podpisu mírové smlouvy dostane, uvolní lavinu, která všechno zavalí. A Siouxové ani nebudou mít čas odjet do rezervace.“

Big Jim na něho tázavě hleděl.

„Nu, můj synu, už mi rozumíš?“

„Hm. Opravdu bychom to mohli takto využít?“

„Jistě.“ Big Jim vyhlédl z okna. Právě tam projížděla setnina kavalerie. Muži byli v plné polní. V jejich čele byl velitel, s nímž předtím hovořili, vedle něho jel muž v civilním oblečení. Jeli vyjednávat s Vysokým býkem. Big Jim se otočil k Samovi.

„Už jedou. Budeme si muset pospíšit, pokud něco chceme podniknout. Musíme claimy vykolíkovat dřív, než tam vtrhnou dravci.“ Naléhavým tónem se zeptal: „Věříš mi, Same,“

Sam přikývl.

„O.K., spoléhám na tebe.“

„Dobrá.“ Big Jim šel ke dveřím. „Jdu osedlat koně, ty nám zatím sbal věci.“

,Jime!“

„Ano, co je?“

„Jsem běloch, Jime. Ale vychovávali mě indiáni,“ pomalu důrazně řekl Sam. „Jestli se mě pokusíš obelstít, vyříznu ti srdce. Věříš mi to?“

„Věřím ti to.“

„Dobrá. Pak běž a přiveď koně.“

Sam stál a okna a zamyšlen hleděl do dáli. Myslel na Zářící vodu a Bílý oblak, své milované rodiče. Myslel na Vysokého býka a Běžícího psa, ty moudré, hrdé muže. Se smutkem myslel na Šedého koně, svého pokrevního bratra, který se od něho odvrátil a který se zdráhal pochopit, že indiáni se musejí podřídit, pokud chtějí přežít.

Sam nemohl vědět, že Šedý kůň už je i se svou mladou ženou na cestě ke Geronimovi, kde měl brzy zemřít. Nevěděl, že Dakotové po tom, co zlatokopové porušili právě uzavřenou smlouvu, vytáhli na válečnou stezku a že Sedící býk zabil Custera i všechny jeho vojáky. Nevěděl, že Cochise má brzy zemřít. A nemohl předvídat, jaké hrůzy čekají lid, který tak miloval.

Věděl však, že nikdy nezapomene na všechny ty roky, které směl strávit s indiány.

Chtěl odložit tyto šaty, chtěl se uvolnit a jezdit na neosedlaném koni po prérii. Věděl však, že musí splnit povinnost vůči svým rudým bratrům.

Prsty si přejel po malé jizvě na levé ruce a usmál se.